ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/7009/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н.Г. - головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.,

за участю секретаря судового засідання Гаращенко Т.М.

за участю представників : ФОП Суліма А.В. та Громадської організації "Спілка вкладників АТ "Дельта Банк" - адвоката Щербака Є.М., ПАТ "Дельта Банк" - адвоката Таболіна О.С., Фонду гарантування вкладів фізичних осіб -адвоката Мостепанюка В.І., Національного банку України - Гузієнка Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Суліма Андрія Володимировича

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2019

та рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2018

у справі № 910/7009/18

за позовом Фізичної особи - підприємця Суліма Андрія Володимировича

до Національного банку України,

Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк",

третя особа1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Громадська організація "Спілка вкладників АТ "Дельта Банк",

про визнання недійсним договору застави майнових прав № 37/3МП від 11.04.2014 та визнання відсутнім права,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 ФОП Суліма Андрій Володимирович звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Національного банку України та ПАТ "Дельта Банк" про визнання недійсним договору застави майнових прав № 37/3МП від 11.04.2014, укладеного між відповідачами, та визнання відсутнім права.

Позов мотивовано тим, що спірний правочин застави майнових прав, за яким Національний банк України вправі позачергово задовольнити свої кредиторські вимоги, порушує права вкладників, зокрема і позивача, як акцептованих кредиторів 4 та 7 черги , оскільки таким правочином змінюється розмір коштів, за рахунок яких будуть відшкодовуватися вимоги вкладників (кредиторів банку), при цьому позивач посилається на те, що спірний договір застави, за яким в заставу передано майнові права, які на думку позивача є нерухомим майном, не було нотаріально посвідчено, що є порушенням вимог ст. 13, ст. 14 Закону України "Про заставу" та ст. 18 Закону України "Про іпотеку", а також цей оспорюваний правочин укладений не уповноваженими особами та не містить погоджених істотних умов такого договору щодо предмету застави.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 03.10.2018 у справі № 910/7009/18 (суддя Джарти В.В.) в позові відмолено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2019 у справі № 910/7009/18 (судді : Агрикова О.В., Хрипун О.О., Чорногуз М.Г.) рішення Господарського суду м. Києва від 03.10.2018 залишено без змін.

У касаційній скарзі ФОП Суліма А.В. просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2019 та рішення Господарського суду м. Києва від 03.10.2018 у справі № 910/7009/18 скасувати, прийнявши нове рішення про задоволення позову посилаючись на те, що судами обох інстанцій порушені вимоги ст. 55 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 2, 4 ГПК України, оскільки, на думку скаржника, заперечується його право на судовий захист прав та інтересів, як були порушені на час звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач є зацікавленою особою - кредитор з акцептованими вимогами до неплатоспроможного банку - ПАТ "Дельта Банк", які погашаються в 4 чергу, а за спірним правочином застави майнових прав № 37/3МП від 11.04.2014 Національному банку України передані в заставу кредитні зобов'язання інших осіб, підчас продажу банком цього заставного майна, кошти від реалізації підуть на позачергове погашення вимог лише НБУ, тоді як за рахунок цих грошових коштів можливо було б задовольнити вимоги фізичних осіб та ФОП, зокрема позивача, згідно черговості визначеної Законом України " Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Також, позивач посилається на те, що суди попередніх інстанцій вирішуючи даний спір не врахували того, що спірний договір нотаріально не посвідчено, в порушення вимог 209, 513, 514, 577 ЦК України, ст. 13 Закону України "Про заставу" та ст.ст. 18, 24 Закону України "Про іпотеку", при цьому укладаючи оскаржуваний правочин сторонами не було погоджено істотних умов щодо предмету застави, що на думку позивача також не враховано судами.

Крім того, у своїй касаційній скарзі позивач посилається на порушення судами попередніх інстанцій вимог ст. ст. 203, 207 ЦК України у зв'язку з тим, що, на думку позивача, сторони оскаржуваного договору застави майнових прав № 37/3МП від 11.04.2014 не висловили відповідного волевиявлення та не мали належних повноважень на його укладення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.03.2019 для розгляду касаційної скарги у справі № 910/7009/18 визначено колегію суддів у складі: Ткаченко Н.Г. - головуючого (доповідача), Жукова С.В., Білоуса В.В та ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.03.2019 у даній справі відкрито касаційне провадження, розгляд справи призначено на 17.04.2019 на 10:45 .

У відзиві Національний банк України просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, як такі що прийняті з урахуванням обставин справи та з дотримання вимог норм матеріального та процесуального права.

Відповідач - Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" і треті особаи1,2 які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Громадська організація "Спілка вкладників АТ "Дельта Банк" не скористались своїм правом подати до касаційного суду відзив на касаційну скаргу, передбаченого ст.295 ГПК України та правом приєднатись до касаційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступають, передбаченого ст.297 ГПК України.

Фондом гарантування вкладів фізичних осіб подано до Касаційного господарського суду пояснення на касаційну скаргу в яких викладено прохання про врахування даних пояснень при розгляді справи, скасування оскаржуваних судових рішень та прийняття касаційним судом нового рішення про задоволення позову ФОП Суліма А.В.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представника позивача та Громадської організації «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк»- адвоката Щербака Є.М., який підтримав касаційну скаргу, представників ПАТ « Дельта Банк» - адвоката Таболіна О.С. та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб-адвоката Мостепанюка В.І., які підтримали касаційну скаргу, представника Національного Банку України, який заперечував проти касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, доводи відзиву на касаційну скаргу та доводи пояснень на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Наведені у касаційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень відповідно до вимог ст. 311 ГПК України, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм чинного законодавства.

Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог про визнання недійсним договору застави майнових прав № 37/3МП від 11.04.2014 та визнання відсутнім права виходили з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами обох інстанцій, 11.04.2014 між Національним банком України (кредитор) та ПАТ "Дельта Банк" (позичальник) укладено кредитний договір № 37, за умовами якого кредитор надав позичальнику кредит для збереження ліквідності у сумі 1 000 000 000 грн. на строк з 11.04.2014 до 03.04.2015 включно. Розмір процентної ставки за користування кредитом встановлений на рівні 19,5% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між Національним банком України (заставодержатель) та ПАТ "Дельта Банк" (заставодавець) укладено договір застави майнових прав № 37/ЗМП від 11.04.2014, за яким предметом застави є майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичними та фізичними особами, перелік яких наведений у Додатку №1 до цього договору (боржники), що є його невід'ємною частиною. Станом на 10.04.2014 заборгованість за кредитними договорами становить 3 773 692 697,07 грн.

За п. 1.3 договору застави майнових прав, з урахуванням додаткової угоди № 1 від 02.03.2015, надана застава забезпечує належне виконання заставодавцем вимог заставодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з кредитного договору № 37 від 11.04.2014, укладеного між заставодавцем та заставодержателем, а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до нього, а також з усіх окремих кредитних договорів (та змін до них), щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі: повернення заставодавцем заставодержателю заборгованості за кредитом у сумі, на умовах та в строки, визначені кредитним договором; сплати заставодавцем процентів за користування кредитом у розмірі потрійної облікової ставки Національного банку, в порядку та строки, визначені кредитним договором; виконання заставодавцем інших зобов'язань, передбачених кредитним договором, у повному обсязі, на умовах, і в строки, визначені в кредитному договорі (у тому числі при зміні строків виконання зобов'язання), у тому числі зобов'язань щодо сплати неустойок (пені та штрафів) та відшкодування збитків. Також цим договором забезпечується належне виконання вимог заставодержателя щодо відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет застави, зазначений у пункті 1.1 цього договору, та інших вимог заставодержателя, право на задоволення яких за рахунок вартості предмета застави заставодержатель має відповідно до чинного законодавства України. Усі разом або будь-яке з зобов'язань заставодавця, які визначені в цьому пункті цього договору та/або випливають (та/або випливатимуть у майбутньому) з кредитного договору, а також додаткових договорів (угод) до нього, якщо такі будуть укладені між заставодержателем та заставодавцем, у тому числі щодо строку та сум виконання зобов'язань, інших умов, надалі іменуються "основне зобов'язання". У випадку продовження строків виконання зобов'язань за кредитним договором (шляхом укладення додаткових договорів (угод) до нього), дія застави, передбаченої цим договором, зберігається до повного виконання вказаних зобов'язань.

Перелік кредитних договорів, майнові права за якими передані в забезпечення Національному банку України, викладено ПАТ "Дельта Банк" в реєстрі укладених банком-позичальником кредитних договорів з юридичними та фізичними особами, що пропонуються в забезпечення Національному банку України, форму якого було затверджено Постановою Правління Національного банку України № 91 від 24.02.2014 "Про затвердження Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності".

Із наявних у справі матеріалів вбачається та як встановлено судами обох інстанцій, на підставі постанови Правління Національного банку України № 150 від 02.03.2015 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 від 02.03.2015 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк".

Так, з 03.03.2015 у банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 147 від 03.08.2015 продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" до 02.10.2015 включно.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України № 664 від 02.10.2015 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 181 від 02.10.2015 "Про початок процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку", при цьому за цим рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Дельта Банк", призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ "Дельта Банк", визначені ст.ст. 37, 38, 51, ч.ч. 1, 2 ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову Владиславу Володимировичу на два роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно.

Як також вбачається із матеріалів справи та встановлено судами, позивача включено до 7 черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Дельта Банк" на суму 767 617,16 грн. (довідка Банку № 05-3240303 від 16.02.2016).

Звертаючись з даним позовом ФОП Суліма А.В., як акцептований кредитор банку, послався на те, що внаслідок укладення спірного правочину застави майнових прав між відповідачами, Нацбанк України набув право позачергового задоволення своїх кредиторських вимог, у зв'язку з чим, порушуються права та інтереси кредиторів АТ "Дельта Банк" 4 та 7 черги, зокрема і позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК України, визначено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. У силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч. 1 ст. 574 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

Статтею 13 Закону України "Про заставу" визначено, що договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. При заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права (ст. 23 Закону України "Про заставу" (у редакції, яка діяла на момент укладання оскаржуваного Договору застави).

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Застава як окремий спосіб забезпечення зобов'язання регулюється параграфом 6 глави 49 ЦК України, законами України "Про заставу", "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", "Про іпотеку", "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

При цьому, договори застави майнових прав є способом забезпечення виконання зобов'язання та не передбачають заміну кредитора у зобов'язанні.

За ч. 1 ст. 220 ЦК України, У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про заставу" , у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів.

З огляду на вище наведене, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що оскаржуваний правочин застави майнових прав № 37/ЗМП від 11.04.2014 є договором застави, який за своєю правовою природою є забезпечувальним правочином, що регулюються положеннями Глави 49 параграфу 6 ст.ст. 572-593 ЦК України та Закону України "Про заставу", таким чином суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що спірна угода, містить, лише ознаки договору застави і за своєю суттю та юридичною природою не є змішаним договором, а майнові права за кредитними договорами за своєю правовою природою не є нерухомим майном та законом на них не поширюється режим нерухомого майна, внаслідок чого відсутні підстави щодо обов'язковості нотаріального посвідчення спірного правочину.

Щодо доводів позивача про відсутність погоджених істотних умов спірного договору застави майнових прав, суди попередніх інстанцій зазначили таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про заставу" передбачено, що опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами, пункт 1.3 договору застави місить посилання на умови кредитного договору № 37 від 11.04.2014, зокрема щодо суми, строку повернення заборгованості, процентів за користування кредитом тощо.

Пунктом 1.1. договору застави передбачено, що предметом застави за цим договором є майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичними та фізичними особами, перелік, яких наведений у додатку №1 до цього договору (далі - боржники).

Обтяження за договором застави зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 16.04.2014 № 44016711, що підтверджується належними доказами.

Так, з урахуванням зазначеного вище, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшли висновку про те, що сторонами спірного договору застави майнових прав № 37/3МП від 11.04.2014, дотримано вимог щодо опису предмету застави, зворотного залежним чином не доведено.

Положенням про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, яке затверджене Постановою Правління Національного банку України від 24.02.2014 № 91, окрім іншого встановлено, що Банк для отримання кредиту для збереження ліквідності банку має подати до Національного банку реєстр укладених банком - позичальником кредитних договорів з юридичними та фізичними особами, що пропонуються в забезпечення Національному банку України (пул кредитів), форма якого наведена в додатку до цього положення (п. 16 Положення № 91).

За п. 8 Положення № 91 визначено, що Національний банк України приймає в забезпечення за кредитом для збереження ліквідності банку кредити відповідно до реєстру укладених банком-позичальником кредитних договорів.

Згідно п. 18 Положення № 91, Голова правління (ради директорів) та голова спостережної (наглядової) ради банку протягом усього строку користування кредитом несуть персональну відповідальність за відповідність та достатність забезпечення, наданого банком Національному банку за кредитом для збереження ліквідності банку, включаючи достовірність даних, що містяться в реєстрі укладених банком-позичальником кредитних договорів з юридичними та фізичними особами, що надаються в забезпечення Національному банку України (пул кредитів), форма якого наведена в додатку до Положення.

За таких обставин, враховуючи вище зазначене, суди встановили, що реєстр є додатком № 1 до договору застави, що підтверджується самим договором застави та витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 16.04.2014 № 44016711.

При цьому, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови може свідчити про його не укладення, а не про недійсність, а визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

Із наявних у справі матеріалів вбачається та як встановлено судами, листами від 25.05.2018 № 3997, від 06.06.2018 № 4299, від 22.06.2018 №4732 ПАТ "Дельта Банк" звертався до Нацбанку про надання згоди на реалізацію активів АТ "Дельта Банк", кредити, що знаходяться в заставі Національного банку України, зокрема на підставі спірного договору застави № 37/ЗМП від 11.04.2014 .

Відтак, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що укладаючи спірний правочин ПАТ "Дельта Банк" погоджено умови укладеного договору застави майнових прав та додатку № 1 до нього, відповідно до умов укладеного договору застави та вимог ЦК України, Закону України "Про заставу" та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Щодо твердження позивача про невідповідність предмету застави за спірним договором окремим вимогам законодавства, щодо класифікації договорів забезпечення, за кредитними договорами, як І-ІІІ рівня ліквідності, суди зазначили наступне.

Згідно звіту Нацбанку про інспектування Банку - юридичної особи - ПАТ "Дельта Банк" з 01.03.2011-01.08.2014, довідка Нацбанку про перевірку ПАТ "Дельта Банк" за період з 19.08.2013-18.03.2014 з питань виконання зобов'язань за кредитними договорами, укладеними з Національним банком України, якими було встановлено, що нормативи ліквідності у період інспектування Банком дотримувались, за станом на 18.03.2014 Н4 складає 35,65 % та за станом на 11.03.2014 Н5-47,91 %, Н6 - 71,61 %.

У висновку розслідування обставин зміни параметрів (збільшення лімітів, анулювання простроченої заборгованості) карткових кредитів фізичних осіб, майнові права, за якими було передано в заставу НБУ за кредитами рефінансування від 07.06.2017, затверджений уповноваженою особою Фонду, на який як на належний доказ посилається Банк, було здійснено вибірку та досліджено кредитні договори, майнові права за якими були передані Нацбанку в заставу, в тому числі й за спірним правочином, на предмет зміни лімітів. В той же час, Фондом на виконання вимог ухвали місцевого суду від 01.08.2018 було надано до суду висновок "Аналіз неплатоспроможного банку ПАТ "Дельта Банк" від 20.03.2017, складеного фахівцями Ернст енд Янг. Зі змісту вказаного висновку вбачається, що під час дослідження кредитних операцій не було виявлено порушень Положення № 91 НБУ, як то вбачається з розділу "Аналіз кредитних операцій та дебіторської заборгованості".

Враховуючи наведене та положення ст. ст. 76, 77 ГПК України, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку щодо недоведеності належними та достовірними доказами невідповідності предмету застави за спірним договором нормам чинного законодавства.

Щодо посилання позивача про відсутності повноважень у обох сторін на укладання спірного правочину про заставу майнових прав, суди обох інстанцій зазначили наступне.

За ч. 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Із наявних у справі матеріалів вбачається та як встановлено судами попередніх інстанцій, оскаржуваний договір застави майнових прав № 37/3МП від 11.04.2014, від імені ПАТ "Дельта Банк" підписано Головою Ради Директорів АТ "Дельта Банк" Поповою О.Ю., яка діяла на підставі статуту АТ "Дельта Банк", затвердженого Рішенням позачергових Загальних зборів акціонерів AT "Дельта Банк" № 5 від 25.07.2013, погодженого Національним банком України 16.08.2013, державна реєстрація змін до установчих документів проведена 21.08.2013 та від імені Національного банку України заступником начальника Головного управління Національного банку України по місту Києву й Київській області Мєзєнцевою І.С. , яка діяла на підставі Положення та Довіреності від 28.02.2014, що видана в порядку передоручення від Лехіцької Є.П. (начальник Головного управління Національного банку України по місту Києву і Київській області) та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М. А. 28.02.2014 за № 195.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що органами управління AT "Дельта Банк" є Загальні збори акціонерів; Спостережна рада; Рада Директорів (п. 6.1 Статуту).

Пунктами 6.3.1. та 6.3.2 Статуту визначено, що загальні збори акціонерів є вищим органам управління Банку і можуть вирішувати будь-які питання діяльності Банку. До виключної компетенції Загальних зборів акціонерів належить, зокрема, прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25% вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Банку.

Відповідно до п. 6.4.2.6 та п. 6.4.2.32 Статуту, до виключної компетенції Спостережної ради AT "Дельта Банк" належить, зокрема, прийняття рішення про вчинення значних правочинів та правочинів, щодо яких є заінтересованість, у випадках, передбачених законодавством, а також надання згоди на укладання Банком правочинів з одним контрагентом на суму, що перевищує 25% регулятивного капіталу Банку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Спостережною Радою Банку була надана згода на укладання Головою Ради Директорів ПАТ "Дельта Банк" пані Поповою О.Ю. правочинів з Національним Банком України та заступник начальника Головного управління Національного банку України по місту Києву і Київській області Мєзєнцева І. С., яка діяла на підставі довіреності від 28.02.2014, строк дії якої становить до 11.02.2024, вона містить повноваження укладати від імені Національного банку всіх видів договорів, крім зовнішньоекономічних, вносити до укладених договорів зміни та доповнення, розривати договори, підписувати та виконувати всі інші дії, пов'язані з виконання вказаного повноваження, при цьому довіреність, яка видана на ім'я Лехіцької Є.П. від 11.02.2014, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. 11.02.2014 за № 276, діяла до 11.02.2024 та містить умову, що повноваження за довіреністю можуть бути передані іншим особам, при цьому вона містить повноваження на укладання від імені Національного банку всіх видів договорів.

За таких обставин, суди обох інстанцій встановивши наявність у Голови Ради Директорів АТ "Дельта Банк" Попової О.Ю. та заступника начальника Головного управління Національного банку України по місту Києву й Київській області Мєзєнцевої І. С. на момент укладання спірного договору застави майнових прав, необхідного для укладання такого роду договорів обсягу повноважень, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним спірного договору на підставі ч. 2 ст. 203 ЦК України.

Відтак, з урахуванням наведених вище норм права, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції дійшли висновку про недоведеність позивачем обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, що підтверджується належними та достовірними доказами, які наявні у матеріалах даної справи, а зворотного належним чином не доведено.

Щодо доводів позивача про те, що оспорюваний договір порушує права та законні інтереси кредиторів , в тому числі і позивача ФОП Суліма А.В. суди зазначили наступне.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, правочин може бути визнаний недійсним як на вимогу однієї із його сторін, так і іншої заінтересованої особи. При цьому особа вважається заінтересованою, якщо оспорюваний правочин безпосередньо впливає на її права та законні інтереси, отже така особа, звертаючись до суду з відповідним позовом, повинна обґрунтувати порушення своїх прав та інтересів у зв'язку з укладенням цього правочину, а також можливість їх поновлення у такий спосіб, тобто шляхом визнання його недійсним.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

У пункті 1 рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій ст. 4 ЦПК кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Предметом даного судового розгляду є вимоги ФОП Суліма А.В. про визнання недійсним договору застави майнових прав № 37/ЗМП від 11.04.2014, укладеного між відповідачами, у зв'язку з тим, що Нацбанк, на підставі оскаржуваного правочину, на даний час вправі позачергово задовольнити свої кредиторські вимоги, внаслідок чого зміниться обсяг та розмір коштів, які будуть відшкодовані вкладникам та кредиторам банку, зокрема порушуються права та інтереси позивача, як вкладника та як кредитора АТ "Дельта банк" 4 та 7черги.

Так, судами обох інстанцій встановлено, що 11.04.2014 між Національним банком України та ПАТ "Дельта Банк" укладено спірний договір застави майнових прав, при цьому процедура ліквідації АТ "Дельта банк" розпочалася 02.10.2015, та в подальшому включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Дельта Банк" кредиторські вимоги позивача - ФОП Суліма А.В., що підтверджується довідкою Банку про включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Дельта Банк" № 05-3240303 від 16.02.2016 на суму 767 717,16 грн., разом з тим, судом встановлено, що наявність у позивача охоронюваного законом інтересу щодо задоволення його акцептованих кредиторських вимог, не може свідчити, що укладення спірного правочину між відповідачами до введення ліквідаційної процедури банку та затвердження кредиторських вимог, порушує його права та законні інтереси, і зворотного належними та достовірними доказами позивачем не доведено.

Також, місцевий господарський суд та апеляційний господарський суд дійшли висновку, що оскільки у межах цього спору встановлено безпідставність та недоведеність обставин, які покладені позивачем в основу доводів про недійсність договору застави майнових прав, то наявні підстави для відмови в задоволенні вимоги про визнання відсутнім у Національного Банку України права забезпеченого кредитора за кредитним договором № 37 від 11.04.2014, так як ця вимога є за своєю правовою природою реалізацією наслідків недійсності договору застави майнових прав.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, внаслідок чого постановили судові рішення про відмову в позові за недоведеності.

Відтак, з урахуванням встановленого судами обох інстанцій та враховуючи наведені норми права, суд касаційного інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності правових підстав, за заявленими вимогами, для визнання спірного договору застави майнових прав № 37/3МП від 11.04.2014, укладеного між Національного банку України та ПАТ "Дельта Банк", недійсним, при цьому касаційний суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не було доведено належним чином порушення його прав та законних інтересів, для захисту яких він звернувся до суду, укладанням між відповідачами спірного правочину, а тому за таких обставин судом першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, обґрунтовано відмовлено в позові.

Відповідно статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Згідно усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації») щодо реалізації права на справедливий суд (пункт 1 статті 6 Конвенції): «одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру».

У рішенні у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації» ЄСПЛ також дійшов висновку, що принцип правової визначеності вимагає, серед іншого, щоб якщо суди ухвалили остаточне рішення в питанні, то їх рішення не піддавалося би сумніву. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі.

Відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, з урахуванням вище викладеного, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що постанова Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2019 та рішення Господарського суду м. Києва від 03.10.2018 у справі № 910/7009/18 постановлені у відповідності до фактичних обставин, з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, які викладені в оскаржуваних судових рішеннях.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Разом з тим, суд касаційної інстанції зазначає що Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

За ч. 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до законодавства України, усі вкладники, які розмістили кошти в банку - учаснику Фонду на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом оформлення іменного депозитного сертифіката в національній чи в іноземній валюті, автоматично підпадають під гарантію Фонду. Відшкодування за такими вкладами відбувається за рахунок коштів, акумульованих Фондом, але не більше ніж 200 тисяч гривень.

Саме тому вкладники банків, розмістивши кошти в банку в межах гарантованого розміру відшкодування, можуть бути впевнені в захисті своїх заощаджень. Також отримати свої кошти в межах гарантованої суми відшкодування вкладники можуть самостійно, дотримавшись усіх процедур, та без допомоги сторонніх осіб.

Порядок виплат коштів вкладникам після дії тимчасової адміністрації залежить від визначеного способу виведення неплатоспроможного банку з ринку. Якщо в ході тимчасової адміністрації для неплатоспроможного банку залучається інвестор, то зобов'язання перед вкладниками щодо повернення коштів за вкладами щонайменше в сумі, що не перевищує 200 тисяч гривень, переходять до інвестора. Якщо продаж банку не відбувся, то Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. В такому випадку виплати коштів за вкладами здійснюються Фондом усім вкладникам незалежно від закінчення строку дії договору і розпочинаються не пізніше ніж через сім днів з дня відкликання банківської ліцензії. При цьому отримати кошти вкладники можуть звернувшись у визначений банк - агент Фонду.

Вкладники, вклади яких перевищують 200 тисяч гривень, після відкликання НБУ банківської ліцензії та ліквідацію банку матимуть право подати кредиторські вимоги на ім'я уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку. Задоволення вимог кредиторів здійснюється за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку, в черговості, що передбачена частиною першою статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

З огляду на наведене вище, на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб покладається обов'язок захисту прав і законних інтересів вкладників банків, у разі ліквідації банку.

Оскільки суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається, судові витрати відповідно до ст.129 ГПК України (в редакції, чинній після 15.12.2017) покладаються на заявника касаційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Суліма Андрія Володимировича залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2018 у справі № 910/7009/18 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя Ткаченко Н.Г.

Судді Білоус В.В.

Жуков С.В.