ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 912/3635/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І. С. - головуючого, Міщенка І. С., Сухового В. Г.,

секретар судового засідання - Корнієнко О. В.,

за участю представників:

Фермерського господарства "Степ" - Боруша А.О., Науменка І.Ф.,

Головного управління

Держгеокадастру у Кіровоградській області - Шуби Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фермерського господарства "Степ"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2019 (у складі колегії суддів: Антонік С. Г. (головуючий) Іванов О. Г., Дармін М. О.)

у справі № 912/3635/17

за позовом Фермерського господарства "Степ"

до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області

про визнання протиправною відмови, визнання поновленим договору, визнання додаткової угоди укладеною,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Фермерське господарство "Степ" (далі - ФГ "Степ") звернулося до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (далі - ГУ Держгеокадастру), у якому просило визнати протиправною відмову ГУ Держгеокадастру, викладену у листі-повідомленні від 03.11.2017 № 27-11-0.63-9978/2-17, у поновленні договору оренди землі від 22.06.2012, укладеного між Олександрійською районною державною адміністрацією Кіровоградської області та ФГ "Степ", і зареєстрованого в управлінні Держкомзему у Олександрійському районі 31.10.2012 за № 04696; визнати поновленим договір оренди землі від 22.06.2012; визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди землі від 22.06.2012 щодо земельної ділянки загальною площею 31,9580 га кадастровий номер :02:000:9071, розташованої на території Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, у редакції, наведеній у позовній заяві.

Позов обґрунтовано тим, що позивач як орендар земельної ділянки, який належним чином виконує обов'язки за договором оренди, має право на поновлення цього договору з підстав, передбачених статтею 33 Закону України "Про оренду землі".

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 31.01.2018 позов задоволено частково. Визнано поновленим договір оренди землі від 22.06.2012, укладений між Олександрійською районною державною адміністрацією Кіровоградської області та ФГ "Степ", і зареєстрованого в управлінні Держкомзему у Олександрійському районі 31.10.2012 за № 04696; визнано укладеною додаткову угоду до договору оренди землі від 22.06.2012 щодо земельної ділянки загальною площею 31,9580 га кадастровий номер :02:000:9071, розташованої на території Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, у редакції, наведеній у резолютивній частині рішення. У решті позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано обґрунтованістю позовних вимог у задоволеній частині та наявністю підстав для визнання договору оренди землі поновленим на той самий строк і на тих самих умовах.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2019 рішення Господарського суду Кіровоградської області від 31.01.2018 в частині задоволених позовних вимог скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення, виходив із того, що оскільки орендодавець протягом строку, встановленого частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", заперечив у поновленні договору оренди землі, то у позивача не виникло право на укладення додаткової угоди, а, отже, таке право позивача не може бути порушено.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у лютому 2019 року ФГ "Степ" подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2019, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 31.01.2018 залишити в силі.

Касаційну скаргу ФГ "Степ" обґрунтовує, зокрема, тим, що судом апеляційної інстанції не надано оцінку поданим позивачем доказам на підтвердження дотримання відповідної процедури та порядку для поновлення договору оренди землі, що встановлено положеннями статті 33 Закону України "Про оренду землі"; судом не враховано ту обставину, що процедура поновлення договору оренди землі почалася ще до його закінчення, а дії відповідача щодо самоусунення від проведення узгодження істотних умов договору є недобросовісними, що у свою чергу порушують право позивача на встановлений законом порядок розгляду питання про поновлення договору оренди землі на новий строк; судом не взято до уваги, що відповідач у місячний термін не повідомив позивача про результати розгляду надісланого останнім листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі із проектом додаткової угоди, а висловив свої заперечення про поновлення договору оренди на новий строк лише 03.11.2017 в порядку, передбаченому частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", яка встановлює окремий порядок і умови поновлення договору оренди, при цьому жодних доказів отримання позивачем зазначеного листа у місячний строк після закінчення строк дії договору оренди землі матеріали справи не містять.

У відзивах на касаційну скаргу ГУ Держгеокадастру зазначає про правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи, тому просить залишити оскаржене судове рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що 22.06.2012 між Олександрійською районною державною адміністрацією Кіровоградської області (орендодавець) та ФГ "Степ" (орендар) укладено договір оренди, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 31,9580 га, у тому числі ріллі 31,9580 га, кадастровий номер :02:000:9071, яка знаходиться на території Новопразької селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пункти 1, 2); орендна плата вноситься у грошовій формі в розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 25 993,88 грн на рік.

Відповідно до пункту 7 договору, його укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

Згідно з пунктом 37 договору він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Цей договір зареєстровано в управлінні Держкомзесу у Олександрійському районі, про що у Дерржавному реєстрі земель вчинено запис від 31.10.2012 за № 04696.

Отже, строк дії договору встановлено до 31.10.2017.

Також судами установлено, що зазначена земельна ділянка розташована на території Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, є земельною ділянкою державної власності, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення.

Наразі розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Кіровоградської області здійснює ГУ Держгеокадастру.

16.03.2017 ФГ "Степ" звернулося до ГУ Держгеокадастру з листом-зверненням, який отримало відповідачем 16.03.2017, у якому зазначило, що згідно з листом-повідомленням від 01.02.2016 № 01-11/125 його було поінформовано, що на виконання листа ГУ Держгеокадастру від 14.12.2015 № ДС-22-28-0.13-17122/23-15 позивачу було запропоновано переглянути діючий договір оренди земельної ділянки та встановити розмір орендної плати на рівні 8 % від нормативної грошової оцінки та строк дії договору терміном на 7 років; у зв'язку з чим позивач направив додаткову угоду із внесенням змін в частині розміру плати та строку дії договору оренди, проекти якої було додано до цього листа.

Згідно з листом від 06.04.2017 № Ф-5096/0-4197/0/6-17, копія якого додана відповідачем до відзиву на позов, ГУ Держгеокадастру повідомило позивача про відсутність підстав для продовження терміну дії зазначеного договору оренди та рекомендовано позивачу звернутися із заявою щодо поновлення договору оренди, надавши повний пакет документів, у строки, передбачені статтею 33 Закону України "Про оренду землі", та запропоновано внести зміни в частині орендної плати на рівні від 8 % до 12 %. Доказів направлення такого листа позивачу відповідач суду не подав.

27.03.2017 позивач направив на адресу відповідача лист (вх. № Ф-5879/1/5-17 від 27.03.2017), у якому містяться аналогічні вимоги, що і у листі-зверненні від 16.03.2017 та додано відповідний проект додаткової угоди.

У листі від 11.04.2017 № Ф-5879/0-4430/0/6-17 ГУ Держгеокадастру повідомило позивача, що листом від 06.03.2017 № Ф-5096/0-4197/0/6-17 ФГ "Степ" було надано відповідь з приводу питання щодо поновлення договору оренди. Доказів направлення такого листа позивачу господарському суду теж не подано.

26.09.2017 ФГ "Степ" звернулося до ГУ Держгеокадастру з листом-повідомленням, який отримано відповідачем 26.09.2017, у якому просило поновити договір оренди земельної ділянки строком на 5 років. До заяви додано проект додаткової угоди, згідно з умовами якої договір оренди поновлюється на той самий строк і на тих самих умовах.

Водночас 26.09.2017 ФГ "Степ" подано ГУ Держгеокадастру звернення про поновлення договору оренди на 7 років із встановленням орендної плати в розмірі 8 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки і, відповідно, додано проект додаткової угоди.

У листі-повідомленні від 12.10.2017 № № Ф-19439/0-13339/0/6-17 ГУ Держгеокадастру заперечило проти поновлення ФГ "Степ" договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах. Доказів направлення такого листа позивачу матеріали справи не містять.

Після закінчення дії договору оренди ГУ Держгеокадастру у листі-повідомленні від 03.11.2017 № 27-11-0.63-9978/2-17 проінформувало ФГ "Степ" про прийняте рішення щодо заперечення в поновленні договору оренди землі, зареєстрованого 31.10.2012 за № 04696, щодо земельної ділянки площею 31,9580 га кадастровий номер :02:000:9071. До цього листа-повідомлення відповідач додав акт приймання-передачі земельної ділянки.

29.11.2017 на адресу ГУ Держгеокадастру надійшов лист ФГ "Степ" від 28.11.2017 № 77-вих. з проектом додаткової угоди про поновлення договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах. У листі позивач послався на приписи частин 6, 8 Закону України "Про оренду землі" та просив підписати додаткову угоду про поновлення договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах.

У листі-повідомленні від 15.12.2017 ГУ Держгеокадастру, пославшись на лист від 03.11.2017 № 27-11-0.63-9978/2-17, проінформувало позивача про те, що договір оренди вважається таким, що припинив свою дію, що виключає укладення додаткової угоди в порядку частин 6-8 Закону України "Про оренду землі".

Зазначені обставини стали підставою для звернення ФГ "Степ" до суду з позовом про визнання поновленим договору оренди землі від 22.06.2012 та визнання укладеною додаткової угоди до цього договору щодо земельної ділянки загальною площею 31,9580 га кадастровий номер :02:000:9071, розташованої на території Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, у редакції, наведеній у позовній заяві.

Суд першої інстанції визнав обґрунтованими вимоги позивача і ухвалив рішення, яким визнав поновленим договір оренди землі від 22.06.2012 на той самий строк і на тих самих умовах та визнав укладеною додаткову угоду до договору у відповідній редакції.

Апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення, виходив із того, що наявність заперечення орендодавця у поновленні договору оренди землі протягом строку, встановленого частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", виключає можливість поновлення такого договору на той самий строк і на тих самих умовах.

Проте, Касаційний господарський суд не погоджується із вказаними висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони є передчасними, зробленими без належного з'ясування і оцінки обставин справи та з порушенням вимог чинного законодавства.

Законом України "Про оренду землі" визначено умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі, а статтею 13 передбачено, що договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 33 Закону України "Про оренду землі" регламентовано поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами (частини 1-5 цієї норми), так і у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (частина 6 цієї норми).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що для застосування положень частини 1 статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належним чином виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень і своє рішення.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення із проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (частина 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі").

Якщо орендар та орендодавець у процесі погодження фактично дійшли згоди щодо нових істотних умов договору оренди землі, але не уклали додаткової угоди, то способом захисту прав орендаря буде саме його звернення до суду із позовом про визнання додаткової угоди укладеною на нових узгоджених істотних умовах, а не автоматична пролонгація на попередніх умовах.

Водночас частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" врегульовано пролонгацію договору на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування (що можна кваліфікувати як "мовчазну згоду" орендодавця на пролонгацію договору).

При цьому необхідно звернути увагу, що повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" , не вимагається. Суть поновлення договору оренди згідно з цією частиною статті саме і полягає у тому, що орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує у поновленні договору, зокрема у зв'язку з належним виконанням договору оренди землі. Відсутність такого заперечення, як уже зазначалося, може мати прояв у "мовчазній згоді".

У контексті поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідно зауважити, що такий договір може бути поновлено виключно на тих самих умовах і на той самий строк. Тобто орендар не може вимагати поновлення договору оренди землі на інших умовах. Щодо прав та обов'язків орендодавця слід акцентувати, що він має право заперечити стосовно поновлення згідно із цією частиною статті 33 Закону України "Про оренду землі", і таке заперечення має бути заявлено саме протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди землі, що безпосередньо випливає зі змісту частини 6 зазначеної статті.

У подальшому, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди і орендодавець не надав заперечень стосовно поновлення цього договору протягом одного місяця після його закінчення, орендар має право звернутися із вимогою про визнання укладеною угоди про поновлення договору на тих самих умовах і на той самий строк. Орендодавець, у свою чергу, в будь-який час до укладення додаткової угоди стосовно поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах може звернутися із вимогою про звільнення земельної ділянки. Тобто договір оренди землі вважатиметься поновленим лише у разі укладення додаткової угоди, про що безпосередньо зазначено у частині 8 статті 33 Закону України "Про оренду землі". При цьому відмову або зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено у суді.

Правову позицію щодо розрізнення цих підстав сформульовано Верховним Судом України, зокрема у постанові від 25.02.2015 у справі № 6-219цс14, Верховним Судом у постановах від 10.04.2018 у справі № 594/376/17-ц, від 10.09.2018 у справі № 920/739/17, від 29.11.2018 у справах № 920/752/17, № 920/737/17, № 920/747/17, № 920/751/17, № 920/746/17, № 920/744/17, № 920/748/17, № 920/749/17.

Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частиною 1 статті 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, зазначені норми визначають об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права.

У справі, яка розглядається, ФГ "Степ" визначено спосіб захисту свого права шляхом визнання поновленим договору оренди землі від 22.06.2012 на той самий строк і на тих самих умовах та визнання укладеною додаткової угоди до цього договору у відповідній редакції. Водночас зі змісту позовної заяви вбачається, що в обґрунтування заявленого позову, позивач, за обставин, що склалися, послався на наявність підстав для поновлення договору оренди земельної ділянки як відповідно до частин 1- 5 (реалізація позивачем права на поновлення договору до закінчення його дії на підставі звернення орендаря), так і - частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (продовження належного виконання ним умов договору оренди землі, сплату орендної плати і користування земельною ділянкою після закінчення терміну дії договору за відсутності заперечень орендодавця протягом визначеного законом строку).

Згідно зі статтею 14 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже, попри обов'язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет і підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Слід наголосити, що підстави для поновлення договору оренди земельної ділянки, передбачені у частинах 1- 5 і частині 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", не пов'язані одна з іншою.

Таким чином норми статті 33 Закону України "Про оренду землі" дозволяють продовжувати орендні правовідносини, але у першому випадку - це право повинно бути реалізовано до закінчення дії договору оренди на підставі звернення орендаря, а у другому - це право може настати у разі продовження орендарем користування землею за відсутності заперечення іншої сторони протягом визначеного строку після закінчення строку договору оренди, але у будь-якому випадку з укладенням додаткової угоди.

Суд першої інстанції, при задоволенні позову мотивував свої висновки тим, що з метою реалізації свого переважного права на поновлення договору оренди землі на новий строк позивач неодноразово звертався до ГУ Держгеокадастру із листами-повідомленнями, копії яких подані самим відповідачем, проте, доказів надсилання відповідей на такі листи відповідач не надав, а за твердженням позивача на його адресу відповідей на його листи-повідомлення від відповідача не надходило. Отже, за висновками суду відповідач не виконав приписи частини 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі", а в подальшому після закінчення строку дії договору оренди безпідставно зазначив про припинення дії договору, яке не розцінюється господарським судом, як заперечення у поновленні договору оренди землі. Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і відповідно до частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" щодо визнання поновленим договору на той самий строк і на тих самих умовах.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, зосередившись виключно на дослідженні наявності/відсутності підстав для визнання договору поновленим відповідно до частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", наведене вище не врахував, з огляду на положення статей 14, 269, 182 ГПК не дав належної правової оцінки як предмету і підставам заявленого позивачем позову, так і змісту позовної заяви щодо підстав для поновлення договору оренди земельної ділянки відповідно до частин 1- 5 і частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі"; також поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що судом першої інстанції при задоволенні позову, наведено мотиви для задоволення позову одночасно за обома підставами, визначеними у статті 33 Закону України "Про оренду землі", а відтак, у постанові не навів доводів, за якими погодився або не погодився з такими висновками суду першої інстанції.

За наведених обставин висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову є передчасними.

Проте, рішення суду першої інстанції також не можна визнати законним і обґрунтованим, оскільки суд, належним чином не з'ясувавши у позивача підстави заявленого позову, предмет спору та характер спірних правовідносин, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для поновлення договору оренди землі як відповідно до частин 1- 5, так і відповідно до частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", що не узгоджується з наведеними вище нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Водночас слід зауважити про помилковість висновків суду першої інстанції, що заперечення орендодавця у поновленні договору оренди землі має бути оформлено відповідним наказом, оскільки зміст частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" не зобов'язує орендодавця приймати відповідне рішення і не визначає форми такого заперечення.

Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскільки наведеним вимогам оскаржене рішення суду апеляційної інстанції не відповідає, як і не відповідає таким вимогам рішення суду першої інстанції, ці судові рішення не можна визнати законними і обґрунтованими.

Згідно зі статтею 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Вищевказане свідчить про порушення судами попередніх інстанцій зазначених норм процесуального права, які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Зважаючи на викладене, а також відповідно до положень частини 3 статті 310 ГПК судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК).

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фермерського господарства "Степ" задовольнити частково.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.01.2019 та рішення Господарського суду Кіровоградської області від 31.01.2018 у справі № 912/3635/17 скасувати.

3. Справу № 912/3635/17 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: І.С. Міщенко

В.Г. Суховий