ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.05.2019

Справа № 920/223/19

м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., при секретарі судового засідання Гордієнко Ж.М., розглянувши матеріали справи № 920/223/19

за позовом Комунального підприємства “Шляхрембуд” Сумської міської ради (40000,

м. Суми, вул. Лебединська, 3, код 05433057),

до відповідача Комунального підприємства “Міськводоканал” Сумської міської ради

( 40009, м. Суми, вул. Білопільський шлях, 9, код 03352455),

про стягнення заборгованості в сумі 269348 грн. 48 коп.

за участю представників сторін:

від позивача – Маківський О.В.

від відповідача – не прибув

УСТАНОВИВ:

До господарського суду звернувся позивач - Комунальне підприємство “Шляхрембуд” Сумської міської ради до відповідача - Комунального підприємства “Міськводоканал” Сумської міської ради про стягнення заборгованості в сумі 271 842 грн. 03 коп., в тому числі: 255 084 грн. – основна сума боргу, 3223,73 грн. – пеня, 13534,30 грн. - інфляція за неналежне виконання умов Договору підряду № 11 від 07.05.2018 та Додаткової угоди від 26.06.2018 до Договору підряду № 11 від 07.05.2019, а також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 11.03.2019 у справі № 920/223/19 позовна заява залишена без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

25.03.2019 позивач надав суду лист від 22.03.2019 (вх. № 2295 від 25.03.2019) на виконання ухвали господарського суду Сумської області від 11.03.2019 по справі № 920/223/19 про усунення недоліків позовної заяви.

27.03.2019 ухвалою господарського суду Сумської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 23.04.2019. В подальшому підготовче засідання призначене на 10.05.2019.

10.04.2019 відповідачем подано відзив від 08.04.2019 № 22/2663 на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що визнає позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу, в частині нарахування 3% річних інфляції зазначає, що позивач помилково зазначив період з 15.10.2018, а потрібно з 15.11.2018. В зв’язку з чим просить в частині помилково нарахованих 3% річних та інфляційних нарахувань в сумі 5204,01 грн. відмовити.

10.05.2019 позивачем надано суду заяву про зменшення позовних вимог (вх. № 1319 від 10.05.2019). В поданій заяві позивач просить суду стягнути з відповідача: 269 348 грн. 48 коп., з яких: 255084 грн. 00 коп. основна сума боргу, 11525 грн. 04 коп. інфляційні втрати, 2739 грн. 44 коп. 3% річних.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання.

Під збільшенням чи зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну кількісних показників, в яких виражається позовна вимога (збільшення чи зменшення ціни позову, збільшення чи зменшення кількості товару, тощо).

Враховуючи, що в підготовчому засіданні позивач має право зменшити або збільшити позовні вимоги, судом приймається таке зменшення, та спір вирішується з урахуванням зменшених позовних вимог.

Таким чином, з врахуванням Заяви про зменшення розміру позовних вимог вх. № 1319 від 10.05.2019, предмет спору по даній справі слід вважати: стягнення заборгованості в сумі 269 348 грн. 48 коп., з яких: 255084 грн. 00 коп. основна сума боргу, 11525 грн. 04 коп. інфляційні втрати, 2739 грн. 44 коп. 3% річних.

Представник позивача в судовому засіданні 10.05.2019 зазначив, що дійсно під час розрахунку суми боргу не вірно зазначено період нарахування, вірним є період зазначений відповідачем, в свою чергу підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Відповідач в судове засідання 10.05.2019 не прибув, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, в зв’язку з визнанням позову відповідачем, суд за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив.

07.05.2018 між Комунальним підприємством «Шляхрембуд» Сумської міської ради (Підрядник, Позивач) та Комунальним підприємством «Міськводоканал» Сумської міської ради (Замовник, Відповідач) було укладено Договір підряду №11.

Згідно з п. 1 Договору замовник доручає, а Підрядник приймає на себе зобов’язання на відновлення асфальтобетонного покриття після проведення ремонтних робіт.

Відповідно до п. З Договору вартість робіт по цьому Договору договірна та становить 980 000,00 грн. з ПДВ.

Остаточна вартість визначається згідно фактичних обсягів (п. 4 Договору).

Розрахунок проводиться протягом трьох банкіських днів після підписання КБ-2 та КБ-3 (п. 5 Договору).

Як зазначає позивач в обґрунтування позовних вимог, у листопаді 2018 р. на підставі вказаного договору Позивачем виконано Відповідачеві роботи на суму 190 070,40 грн., що підтверджується довідкою КБ-3 від 09.11.2018р., актом приймання виконаних робіт від 09.11.2018р. та рахунком № 99 від 09.11.2018р.

Окрім цього, матеріали справи свідчать про те, що 26.06.2018р. між Позивачем та Відповідачем було підписано додаткову угоду № 1 до договору №11 від 07.05.2018.

Згідно даної додаткової угоди, Замовник доручив, а Підрядник прийняв на себе зобов’язання на відновлення асфальтобетонного покриття після проведення ремонтних робіт (площа Покровська) (п. 1 додаткової угоди).

Розрахунки проводяться протягом трьох банківських днів після підписання КБ-2 та КБ-3.

Вартість послуг по цій додатковій угоді становила 65 013,60 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що у червні 2018 р. на підставі вказаної додаткової угоди до договору Позивачем виконано Відповідачеві роботи на суму 65013,60 грн., що підтверджується довідкою КБ-3 від 26.06.2018р., актом приймання виконаних робіт від 26.06.2018р. та рахунком № 46 від 26.06.2018р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання та всупереч умовам укладеного між сторонами договору не оплатив виконані позивачем роботи, у зв’язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в загальній сумі 255084 грн. 00 коп.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ст. ст. 526, 629 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов Договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання не допускається; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати, господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог до виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі ст. 538 Цивільного кодексу України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України також визначено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що факт виконання робіт позивачем відповідачу на загальну суму 255084 грн. 00 коп. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. При цьому, відповідач визнав факт існування боргу в сумі 255084 грн. 00 коп., проте не розрахувався за виконанні позивачем роботи у повному обсязі, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

На підставі викладеного, виходячи з презумпції правомірності правочину, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань стосовно оплати виконаних робіт, правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за виконані роботи в сумі 255084 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень ст. 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

А тому, норми ст. 625 Цивільного кодексу України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов'язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) за змістом ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з розрахунком позивача відповідачу нараховано 11525 грн. 04 коп. –3 % річних та 2739 грн. 44 коп. інфляційних нарахувань.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву наведено контр розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, відповідно до якого сума 3% річних становить – 2733 грн. 05 коп., інфляційних втрат – 8820 грн. 97 коп.

Перевіривши правильність здійснених сторонами нарахувань та здійснивши перерахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд прийшов до висновку, що відповідачем не вірно здійснено розрахунок, оскільки по кожному з актів окремо, а не сумарно необхідно здійснювати нарахування, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є сума інфляційних нарахувань в розмірі 11525 грн. 04 коп. та сума 2739 грн. 44 коп. 3% річних.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов’язків щодо доказів.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суду звертає увагу на те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання позову відповідачем, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідач визнав позов повністю, слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позову позивач сплатив судовий збір, виходячи з суми позовних вимог 269348 грн. 48 коп. ( з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) у розмірі 4040 грн. 22 коп.

Отже, сплачена сума судового збору в розмірі 2020 грн. 11 коп. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету на підставі ч.1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, а залишок судового збору у сумі 2020 грн. 11 коп. покладається на відповідача.

Повернути з державного бюджету України (р/р 3032, отримувач – УК у м. Сумах (м. Суми), 22030101, код 37970593, МФО 899998) на користь Комунального підприємства «Шляхрембуд» Сумської міської ради (40000, м. Суми, вул. Лебединська, 3, код 05433057) 2020 грн. 11 коп. судового збору, сплаченого за платіжним дорученням від 19.02.2019 № 280, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Керуючись ст. ст. 42, 46, 73, 74, 76-80, 91, 123, 129, 130, 185, 233, 238, 240, 241, Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Міськводоканал» Сумської міської ради (40009, м. Суми, вул. Білопільський шлях, 9, код 03352455) на користь Комунального підприємства «Шляхрембуд» Сумської міської ради ( 40000, м. Суми, вул.. Лебединська, 3, код 05433057) 255 084 грн. 00 коп. основна сума боргу, 11 525 грн. 04 коп. – інфляційні нарахування, 2739 грн. 44 коп. – 3% річних, 2038 грн. 81 коп. 50% судового збору.

3. Повернути з державного бюджету України (р/р 3032, отримувач – УК у м. Сумах (м. Суми), 22030101, код 37970593, МФО 899998) на користь Комунального підприємства «Шляхрембуд» Сумської міської ради (40000, м. Суми, вул. Лебединська, 3, код 05433057) 2020 грн. 11 коп. - 50% судового збору, сплаченого за платіжним дорученням від 19.02.2019 № 280, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11.05.2019.

Суддя

С.В. Заєць