ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2019 р. Справа№ 910/14690/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Суліма В.В.

Руденко М.А.

без повідомлення (виклику) учасників справи,

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2018 у справі №910/14690/18 (суддя Привалов А.І., повний текст складено - 27.12.2018) за позовом приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» до приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» про стягнення 78 857,35 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий альянс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО Україна» про стягнення 78 857,35 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі договору добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією автотранспортних засобів №1049971 від 24.06.2016, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, позивачем виплачено відшкодування власнику пошкодженого застрахованого ним автомобіля марки «Peugeot», державний номер НОМЕР_1 , відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993, п. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, позивач отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки цивільна відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки «Volkswagen», державний номер НОМЕР_2 , водій якого визнаний винним у скоєнні ДТП, застрахована відповідачем, позивач просить суд стягнути з відповідача суму страхового відшкодування в сумі 78 857,35 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.12.2018 у справі №910/14690/18 позовні вимоги задоволено повністю; стягнуто з приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» на користь приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» суму відшкодування в розмірі 78 857,35 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 762,00 грн.

В мотивування прийнятого рішення суд зазначив, що відповідач не довів факт того, що шкоду транспортному засобу «Peugeot», державний номер НОМЕР_1 , було завдано внаслідок непереборної сили або умислу його водія, та не надав доказів сплати відшкодування заподіяної шкоди, натомість матеріалами справи підтверджується заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 78 857,35 грн., відтак за висновком суду, вимога позивача щодо стягнення з відповідача страхового відшкодування є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове про відмову в позові.

Апелянт вважає, що при винесенні оскаржуваного рішення, судом неповно з`ясовано обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права. За доводами апелянта, сума страхового відшкодування мала вираховуватись не з повної вартості відновлювального ремонту, а з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу застрахованого транспортного засобу, що за його розрахунком становить 58 965,89 грн. Також, на підтвердження виконання своїх зобов`язань щодо виплати вказаної суми страхового відшкодування, відповідачем до апеляційної скарги додано платіжне доручення №8908 від 20.12.2018.

Враховуючи, що предметом розгляду у справі №910/14690/18 є вимога про стягнення 78 857,35 грн., вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні Господарського процесуального кодексу України та підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заяв чи клопотань про розгляд справи у судовому засіданні відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України від учасників справи не надходило.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Так, по пр. Центральному, 96 в м. Миколаєві 14.09.2017 о 17 год. 20 хв. сталась ДТП, за участю автомобіля «Peugeot», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля марки «Volkswagen», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі №3/489/1798/2017 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль марки «Peugeot», державний номер НОМЕР_1 .

Пошкоджений автомобіль застрахований у приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» на підставі договору добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією автотранспортних засобів №1049971 від 24.06.2016.

Згідно висновку за звітом №271-17-1 від 14.09.2017 вартість відновлювального ремонту без врахування коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого в ДТП автомобіля «Рeugeot 301», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за умови проведення ремонту на СТО офіційного дилера ТОВ ТД «Автосвіт Миколаїв», становить 82 448,83 грн.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту №1970/17/50/ТР25/00/2 від 03.04.2018 розмір страхового відшкодування, що підлягає до виплати страхувальнику, становить 79 367,35 грн.

Згідно платіжного доручення №ЦОО2862 від 05.04.2018 приватне акціонерне товариство «Європейський страховий альянс» здійснило відшкодування ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» (страхувальнику за договором №1049971 від 24.06.2016) в сумі 79 367,35 грн.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Volkswagen», державний номер НОМЕР_2 , на момент скоєння ДТП була застрахована приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» згідно із полісом №0611703, дата дії до 11.01.2018.

Позивач 25.05.2018 звернувся до відповідача із заявою №154818 про виплату страхового відшкодування.

Вказана заява була залишена відповідачем без відповіді.

Предметом даного позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 78 857,35 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. При цьому, страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору, і не може перевищувати розміру реальних збитків (втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права). Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до ст.ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається зі спірних правовідносин, позивач набув право вимоги до відповідача в порядку суброгації.

Так, ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Основною характерною ознакою суброгації є збереження того зобов`язання, яке виникло із заподіяння шкоди і у зв`язку з яким було виплачене страхове відшкодування, й зміна в ньому кредитора.

Натомість регрес - право відповідальної особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким відповідальна особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим і виникло нове - пов`язане саме з регресною вимогою.

Незважаючи на те, що обидва правові інститути - регрес і суброгація - є різновидами права вимоги, вони не є тотожними поняттями, оскільки при суброгації відбувається зміна активного суб`єкта зі збереженням самого зобов`язання, тобто суброгацію можна розглядати як різновид сингулярного правонаступництва у страхуванні, а при регресі одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

Суброгація допускається тільки у договорах майнового страхування, а правовою підставою її застосування є ст. 993 Цивільного кодексу України і ст. 27 Закону України «Про страхування»; ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України визначає право зворотної вимоги (регресу), а право на подання регресного позову передбачено ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

При регресі страховик вправі задовольнити свою вимогу в повному обсязі, а у порядку суброгації страховик має право вимагати від особи, відповідальної за збитки, відшкодування суми в межах фактичних витрат.

Отже, з огляду на викладене, до страховика за договором майнового страхування (позивача у справі) після виплати страхового відшкодування потерпілій особі у межах фактичних витрат, перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до ст. 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

У Законі України «Про страхування» встановлено види обов`язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (п. 9 ч. 1 ст. 7). Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За змістом цього Закону (статті 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Отже, страховик (відповідач) за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки. Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зокрема, правила відшкодування шкоди заподіяної третій особі встановлені ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно п. 22.1 якої у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Тобто, страховик (відповідач) за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі ст. 29 та п. 32.7 ст. 32 цього Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092).

Відповідно до вимог п. 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:

Сврз = С р + С м + С с Х (1- Е З), де:

С р - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.;

С м - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.;

С с - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн.;

Е з - коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (відповідач у справі) відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

Однак, у відповідності до положень п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна від 24.11.2003 №142/5/2092, значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД, 7 років - для інших легкових КТЗ.

З огляду на те, що автомобіль «Рeugeot 301» вироблений не в країнах СНД та строк його експлуатації не перевищує 7 років (згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с. 35) рік випуску автомобіля - 2015, а дата ДТП 14.09.2017), неврахування коефіцієнту фізичного зносу при визначенні вартості матеріального збитку є обґрунтованим.

При цьому, умовами п. 7.10.3 договору добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією автотранспортних засобів №1049971 від 24.06.2016 передбачено, що розмір страхового відшкодування КАСКО розраховується в межах ліміту відшкодування, зокрема, при пошкодженні ТЗ/ДО - в сумі, що не перевищує вартості відновлювального ремонту ТЗ/ДО. Розрахунок суми відшкодування проводиться без врахування фізичного зносу деталей, що підлягають заміні.

Відтак, вищевикладеним спростовуються доводи апелянта стосовно того, що сума страхового відшкодування мала вираховуватись не з повної вартості відновлювального ремонту, а з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу застрахованого транспортного засобу.

Слід зазначити, що спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Отже, розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачем обґрунтовано зменшено позивачем на суму франшизи (79 367,35 грн. - загальна сума страхового відшкодування - 510 грн. - франшиза).

За таких обставин, заявлені позивачем вимоги про відшкодування шкоди у розмірі 78 857,35 грн. обґрунтовано задоволені судом першої інстанції в повному обсязі.

Стосовно доданих відповідачем до апеляційної скарги документів, а саме: розрахунку №1538498ГО-9 від 02.07.2018; страхового акту №1842540 від 13.12.2018 та платіжного доручення №8908 від 20.12.2018 про виплату страхового відшкодування у сумі 58 965,89 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приписами ч. 3 ст. 269 ГПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зі змісту положень ч. 3 п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» №7 від 17.05.2011 вбачається, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем не надано доказів неможливості подання таких документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також доказів, що відповідач звертався з клопотанням про долучення документів до суду першої інстанції.

Документи, на які апелянт посилається, датовані до 27.12.2018 (дати прийняття оскаржуваного рішення) і у відповідача була об`єктивна можливість подати їх до місцевого суду.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

З огляду на викладене, подані приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» документи, як додаткові докази у справі, колегією суддів не приймаються.

Разом з тим, суд звертає увагу апелянта на те, що здійснений ним платіж у сумі 58 965,89 грн. на розрахунковий рахунок позивача, може бути врахований як часткова оплата суми страхового відшкодування при виконанні рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2018.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2018 у справі №910/14690/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню в касаційному порядку згідно п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 11.05.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді В.В. Сулім

М.А. Руденко