УХВАЛА

23 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 913/982/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняка В.Я. - головуючий, Жукова С.В., Пількова К.М.,

за участі секретаря судового засідання Співака С.В.

учасники справи:

позивач - Міністерство юстиції України,

представники позивача - Багно І.С. (довіреність № 443/9/22-19 від 14.01.2019), Заінчковський Д.А. (довіреність № 444/9/22-19 від 14.01.2019),

відповідач - Приватне акціонерне товариство "Лисичанська нафтова інвестиційна компанія",

представники відповідача - Бублєйніков О.Л., (довіреність № 71 від 24.01.2019), Кравченко С.Р. (довіреність № 15 від 01.01.2019), Федосенко Н.А., (довіреність № 14 від 01.01.2019)

розглянувши клопотання Міністерства юстиції України

про передачу на розгляд Великої Палати Верховного Суду

справи № 913/982/17

за касаційною скаргою Міністерства юстиції України

на рішення Господарського суду Луганської області

від 18.04.2018

у складі судді Косенко Т.В.,

та постанову Східного апеляційного господарського суду

від 19.12.2018

у складі колегії суддів: Фоміна В.О. (головуючий), Білоусова Я.О., Шевель О.В.,

у справі за позовом

Міністерства юстиції України,

до Приватного акціонерного товариства "Лисичанська нафтова інвестиційна компанія",

про стягнення 705 633 875, 87 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Верховного Суду від 28.01.2019 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду Луганської області від 18.04.2018 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.12.2018 у справі № 913/982/17.

Міністерством юстиції України подано до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на п. 5 ст. 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

В обґрунтування наявності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати заявник повторює доводи касаційної скарги, та вказує на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення діючого законодавства, а саме:

- положень ст. 11 ГПК України, яка, зокрема регулює питання застосування аналогії права чи закону, застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року з протоколами до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права;

- положень ст.ст. 9, 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", які регулюють питання застосування судами при розгляді справ зазначену вище Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, та питання звернення Органу представництва, тобто Мін`юсту, до винної особи з позовом про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування в результаті виконання рішення Європейського суду з прав людини.

- положень ст.ст. 16, 20, 22, 541, 543, 1166, 1190, 1191 Цивільного кодексу України, які, зокрема регулюють питання щодо захисту цивільних прав та інтересів особи у деліктних правовідносинах, право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, зокрема до солідарного боржника, встановлення і дослідження всіх складових цивільного правопорушення відшкодування збитків, а також питання стягнення збитків у розмірі виплаченого відшкодування.

22.04.2019 Міністерством юстиції України подано до Верховного Суду додаткові пояснення до клопотання про передачу касаційної скарги на розгляд Великої Палати Верховного Суд разом з роздруківками судових рішень, переважно судів першої та апеляційної інстанції за позовами Міністерства юстиції України.

Відповідач вважає, що підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не має та виклав свою позицію в письмових поясненнях поданих до суду 09.04.2019.

Розглянувши клопотання Міністерства юстиції України про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, судова колегія касаційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Відповідно до ч. 5 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до п.п.7) п.1 Розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України суд який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати) передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалах від 11.07.2018 (справа № 711/10205/16-ц) та від 24.01.2019 (справа № 556/1262/15-ц )зазначила про те, що Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує із забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Разом з тим наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

При визначенні того, чи суперечить наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах принципу правової визначеності відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має враховуватися:

1) наявність "глибоких та довгострокових розходжень" у відповідній судовій практиці національних судів;

2) чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей та

3) чи були такі механізми запроваджені і, якщо так, то чи були вони ефективні.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень ч. 5 ст. 302 ГПК України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право (але не покладає на нього обов`язку) передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суд.

Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначена ч. 5 ст. 302 ГПК України, передбачає наявність виключної правової проблеми, яку містить справа, і вирішення такої проблеми необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у справі № 922/6554/15, ухвала від 07.12.2018.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Верховний Суд, оцінивши доводи Міністерства юстиції України, дійшов висновку, що дана справа не містить виключної правової проблеми і передача її на розгляд Великої Палати Верховного Суду не є необхідною для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи, наведені заявником, не містять належного обґрунтування існування правової проблеми у цій справі саме у правозастосуванні відповідних норм права, зокрема положень Цивільного кодексу України про відшкодування шкоди; не обґрунтовано, як вирішення існуючої, на думку заявника, у цій справі правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики. Надані заявником судові рішення не можна вважати посиланням на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з подібними правовідносинами.

При цьому, зміст наданих заявником судових рішень не дає підстав для висновку про тотожність встановлених фактичних обставин та неоднакового застосування судами одних і тих самих норм матеріального права.

Доводи заявника про ототожнення Верховним Судом України у постанові від 20.12.2010 у справі № 20/21 поняття "сатисфакція" лише з моральною шкодою, спростовуються її змістом.

Крім того, посилання Міністерства юстиції України на те, що суди першої та апеляційної інстанції безпідставно відмовили у задоволенні позову, свідчать про те, що скаржник не погоджується з прийнятими рішеннями у справі, у зв`язку з чим реалізував право на касаційне оскарження судового рішення, а не про наявність виключної правої проблеми у даній справі. При цьому, питання перевірки правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у цій справі належить до повноважень касаційного суду під час розгляду касаційної скарги.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що підстави для передачі справи № 913/982/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду - відсутні.

Керуючись ст.ст. 233, 234, 302, 303, п.п. 7) п. 1 Перехідних положень ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні клопотання Міністерства юстиції України про передачу справи № 913/982/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк
Судді С.В. Жуков
К.М. Пільков