РІШЕННЯ

16 квітня 2019 рокуСправа № 921/503/18

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Сидорук А.М.

розглянув матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1 /транспортного/ страхового бюро України /МТСБУ/, 02154, м.Київ, бульвар Русанівський, 8 /адреса для листування: 21028, м. Вінниця, а/с 350, ОСОБА_2/

до відповідача: Тернопільського зонального відділення військової служби правопорядку, м. Тернопіль, вул.. Дубовецька, 1

третя особа: ОСОБА_3, м.Тернопіль, вул. Злуки, 41/12

про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування в розмірі 100 900,00 грн.

За участю представників:

Позивача: ОСОБА_2 -представник ОСОБА_1 /транспортного/ страхового бюро України.

Відповідача: не з'явився.

Третя особа: не з'явився.

Суть справи: Моторне /транспортне/ страхове бюро України /МТСБУ/, 02154, м.Київ, бульвар Русанівський, 8 /адреса для листування: 21028, м.Вінниця, а/с 350, ОСОБА_2/ звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача: Тернопільського зонального відділення військової служби правопорядку, м.Тернопіль, вул.Дубовецька, 1; третя особа: ОСОБА_3, м.Тернопіль, вул.Злуки, 41/12 про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування в розмірі 100 900,00 грн.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 21 грудня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 921/503/18 за правилами загального позовного провадження.

14.01.2019 року від Тернопільського зонального відділення військової служби правопорядку, м. Тернопіль, вул. Дубовецька, 1 надійшов відзив № 1/70 від 09.01.2019 (вх.№ 753 від 14.01.2019) на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що Тернопільський зональний відділ Військової служби правопорядку не вбачає правових підстав для виплати витрат, понесених ОСОБА_1 /транспортним/ страховим бюро України при виплаті матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_4, власнику автомобіля «Фольцваген Пасат», державний номерний знак НОМЕР_1, у звязку із тим, що водій ОСОБА_3 є учасником бойових дій та звільнений від обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Також, щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 900 грн. витрат, понесених у зв'язку із залученням аварійного комісара, Тернопільський ЗВ ВСП зауважує, що вимоги щодо стягнення оплачених послуг аварійного комісара у сумі 900 грн., які є складовою загальної суми, заявленої до стягнення, є необгрунтованими, оскільки при суброгації до страховика переходить лише частина вимоги страхувальника до заподіювана шкоди, яка дорівнює розміру страхового відшкодування.

У порядку суброгації страховик не має права вимагати відшкодування вартості оплачених послуг аварійних комісарів у зв'язку з тим, що такі витрати страховика не є страховим відшкодуванням. Ці витрати належать до звичайної господарської діяльності страховика і не підлягають стягненню з особи, відповідальної за спричинену шкоду.

11 лютого 2019 року через канцелярію суду позивачем подано заперечення на відзив (вх.№ 2291 від 11.02.2019), в яких позивачем зазначено, що оскільки ОСОБА_3 був військовослужбовцем Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку, а автомобіль належить Тернопільському зональному відділу Військової служби правопорядку, то ОСОБА_3 володільцем службового транспортного засобу у розумінні ст.13.1 Закону України "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не був, а отже не був звільненим від обов"язку застрахувати свою цивільно-правову відповідальність перед третіми особами.

З огляду на це просить позовні вимоги задоволити, стягнути з Тернопільського зонального відділення військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 /транспортного/ страхового бюро України /МТСБУ/ кошти в розмірі понесених витрат в сумі 100 900,00грн., та судовий збір в розмірі 1762,00грн.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 25 лютого 2019 року строк підготовчого провадження у справі № 921/503/18 продовжено на тридцять днів до 21 березня 2019 року.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 01 березня 2019 було відкладено підготовче засідання на 19.03.2019.

15 березня 2019року на адресу суду від відповідача надійшли заперечення № 4/182 від 14.03.2019 на відповідь на відзив.

19 березня 2019 року на електронну адресу суду від позивача ОСОБА_1 /транспортного/ страхового бюро України /МТСБУ/ надійшло клопотання /4739 від 19.03.2019/ про розгляд справи в підготовчому засіданні без їх участі.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 19.03.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу № 921/503/18 до судового розгляду по суті на 16 квітня 2019 року.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі просить позов задоволити, стягнути з відповідача ОСОБА_5 зонального відділу Військової служби правопорядку (, адреса: 46002. м.Тернопіль, вул. дубовецька,1) на користь ОСОБА_1 (транспортного) страхового бюро України (02154, м.Київ, бульвар Русанівський б-р,8 Банківські реквізити: р/р 871, в Укрексімбанку м.Київ; МФО 322313; ідентифікаційний номер 21647131) кошти в розмірі понесених витрат в сумі 100 900 грн. 00коп., та судовий збір в розмірі 1 762 грн. 00коп.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 16.04.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, заслухавши представника позивача, присутнього у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

30 серпня 2017 року, в м. Тернополі, з вини водія, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який керував автомобілем «УАЗ-469» д.н.з 2607В1, була скоєна дорожньо-транспортна пригода. На дату скоєння цієї пригоди цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 застрахована не була.

Вина водія ОСОБА_3 підтверджується постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2017р.

В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль НОМЕР_2, власником якого є ОСОБА_6 та за кермом якого знаходився водій ОСОБА_4 цивільно-правова відповідальність якого була застрахована згідно Полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності № АК/6132525, укладеного із страховою компанією ПрАТ «СК «Уніка», строк дії якого з 23.06.2017 року по 22.06.2018 року.

Відповідно до положень п. 40.3 ст. 40 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" ОСОБА_1/транспортне/ страхове бюро України має право залучати аварійних комісарів у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у cт. 41 цього Закону.

У звязку з залученням аварійного комісара Моторне/транспортне/ страхове бюро України компенсувало потерпілому витрати на послуги експерта, яким було здійснено, огляд транспортного засобу та проведення експертизи на загальну послуг суму 900 грн. 00 коп.

Розмір завданих збитків згідно Висновку № 826 від 30 вересня 2017 року, складеного спеціалістом ТзОВ «УЕЦ «Експерт-Сервіс Авто» був визначений згідно ст. 29 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, як вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників автомобіля НОМЕР_2 та становить 209 605 грн. 50 коп.

31 серпня 2017 року потерпілий повідомив про страховий випадок та 18 жовтня 2017 року з метою отримання відшкодування звернулася до ОСОБА_1 (транспортного) страхового бюро України з відповідною заявою .

Так, зазначена шкода особисто винуватцем ДТП відшкодована потерпілій особі не була.

Договірних зобовязань між МТСБУ, потерпілою особою та відповідачем не виникало.

Відповідно до норм ст. 11 Цивільного Кодексу України передбачено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Таким актом є Закон України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який містить спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин.

Відповідно до п. 41.1. ст. 41 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ОСОБА_1 (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно- правову відповідальність.

В зв'язку з настанням події, передбаченої п. п. а п. 41.1 ст. 41 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" , Моторне (транспортне) страхового бюро України 12 грудня 2017 року здійснило виплату страхового відшкодування потерпілому в розмірі 100 000 грн. 00 коп., відповідно до Наказу МТСБУ № 11486 від 11.12.201" року про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих.

100 000,00 грн. (регламентна виплата потерпілому) + 900,00 грн. (витрати на послуги експерта) = 100 900,00 грн. - витрати ОСОБА_1 (транспортного) страхового бюро України.

Таким чином, Моторне (транспортне) страхове бюро України виконало покладений на нього Законом обовязок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Позивач наголосив, що відповідно до Постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.10.2017р. судом було встановлено, що ОСОБА_3 в момент ДТП був військовослужбовцем Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку, при цьому відповідно до зворотного боку схеми місця ДТП працівниками поліції було встановлено, що власником автомобіля «УАЗ-469» д.н.з. 2607В1 був також Тернопільський зональний відділ Військової служби правопорядку, теж саме зазначено і у технічному талоні ТЗ «УАЗ-469» д.н.з. 2607В1, а тому є підстави вважати що ОСОБА_3 на момент ДТП дійсно перебував на службі у Тернопільському зональному відділі Військової служби правопорядку, та у останнього виникає обов'язок матеріальної відповідальності за завдану шкоду військовослужбовцем ОСОБА_3

Статтею 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (п. 4) джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем його джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.).

Покладення на Тернопільський зональний відділ Військової служби правопорядку відповідальності за нанесену їх військовослужбовцем підтверджується наявністю деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника/службовця, завданої шкоди, причинного зв'язку та вини), а також і спеціальними умовами, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття. До таких спеціальних умов відносяться:

а) перебування водія ОСОБА_3 в трудових (службових) відносинах з Тернопільським зональним відділом Військової служби правопорядку незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»);

б) завдання шкоди під час виконання ОСОБА_3 своїх трудових (службових) обов'язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, що доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу.

Тому, враховуючи вище наведені обставини та відповідно до діючих норм цивільного та господарського законодавства у Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку виник обовязок перед МТСБУ відшкодування витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, за шкоду, шо була нанесена їхнім службовцем ОСОБА_3 В І. власнику ТЗ «Фольцваген Пасат», д.н.з. НОМЕР_3.

11 грудня 2017 року Моторне /транспортне/ страхове бюро України направило листа до Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку з пропозицією у добровільному порядку компенсувати МТСБУ зазначені витрати, проте даний лист Вами був залишений без відповіді.

13.07.2018р. Моторне /транспортне/ страхове бюро України повторно звернулось до відповідача компенсувати витрати у добровільному порядку, проте листом від 16.08.2018р. відповідачем було повідомлено про відмову добровільно сплатити на рахунок кошти повязані із виплатою страхового відшкодування, мотивуючи тим, що ОСОБА_3 являється учасником бойових дій, а тому на нього має розповсюджуватись дія ст. 13.1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники бойових дій, постраждалі учасники ОСОБА_7 та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю І групи, у її присутності, звільняються від обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача про стягнення з відповідача в порядку регресу виплаченої потерпілій особі регламентної виплати.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст.86 ГПК України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та інших нормативно-правових актів.

Положеннями ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно з ст. 4 зазначеного Закону суб'єктами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Положеннями пп. а п. 41.1 ст. 41 вказаного Закону встановлено, що Моторне /транспортне/ страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до абз. 2 п. 22.1 ст. 22 цього ж Закону у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно з ст. 29 вище вказаного Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Враховуючи норми вищезазначених норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що МТСБУ, в контексті правовідносин, які склались в даній справі, наділений правом подати регресний позов до власника чи водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.92 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (п. 4)

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, шо здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст. оператор і т.ін.).

Суд звертає увагу, що якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відповідальність покладається на особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, тобто першочерговим у визначені особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду є власник такого джерела.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом.

Відповідно до п. 38.2.1 ст. 38 Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У даному випадку відповідальність водія "УАЗ-469" д.н.з. 2607В1, не була застрахована, тому потерпілий звернувся до ОСОБА_1 /транспортного/ страхового бюро України і останнє виплатило йому страхове відшкодування, набувши, відповідно, право вимоги, яке потерпіла особа мала до особи, відповідальної за завдані збитки у розмірі виплаченого відшкодування.

З матеріалів справи судом встановлено, що власником транспортного засобу "УАЗ-469" д.н.з. 2607В1 є Тернопільське зональне відділення військової служби правопорядку, що підтверджується Повідомленням про ДТП, копією технічного талону транспортного засобу серії ЗХ № 011790 долученою до матеріалів справи. Інших доказів, що мають значить для правильного вирішення справи, до матеріалів справи не долучено.

З огляду на викладене, позивач має право на отримання відшкодування в порядку регресу здійсненого страхового відшкодування. На підставі вказаного, суд зазначає, що відповідальність за шкоду, заподіяну автомобілю "Фольцваген Пассат" д.н.з. НОМЕР_1, має нести відповідач як власник джерела підвищеної небезпеки.

Отже, господарський суд, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та стягненню з відповідача 100 000,00 грн виплаченого страхового відшкодування та 900,00 грн вартості послуг експерта.

Згідно з частинами 2, 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123,129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Тернопільського зонального відділення військової служби правопорядку, м.Тернопіль, вул.Дубовецька, ідентифікаційний код 07815417 на користь ОСОБА_1 /транспортного/ страхового бюро України /МТСБУ/, 02154, м.Київ, бульвар Русанівський, 8, ідентифікаційний код 21647131 - 100 900 грн. 00 коп. витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування 1762 грн. 00 коп. в повернення сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 26.04.2019.

Суддя А.М. Сидорук