ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2019 р. Справа№ 910/2164/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 25.03.2019

розглянув апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 (повний текст складено 27.12.2018)

у справі №910/2164/18 (суддя - Удалова О.Г.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про зобов'язання передати у власність природний газ та оформити акт приймання-передачі

за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Приватного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

про визнання недійсним договору

1. Зміст позовних вимог та заперечень

1.1. У лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - ПАТ «Укртрансгаз», позивач за первісним позовом) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України», відповідач за первісним позовом) про зобов'язання передати у власність природний газ в обсязі 1 121 645,333 тис. куб. м. на суму 1 015 403 087,05 грн на умовах та за ціною природного газу, визначених умовами договору на постачання природного газу № 118-95 від 29.02.2008.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПАТ «Укртрансгаз», на виконання вимог договору №118-95 від 29.02.2008, було здійснено оплату вартості природного газу на загальну суму 1 015 403 087,05 грн. Проте, відповідач своїх зобов'язань згідно з договором №118-95 від 29.02.2008 не виконав та не передав у власність позивача природний газ в обсязі 1 121 645,333 тис. куб. м., чим порушив права позивача.

1.3. У травні 2018 року позивачем за первісним позовом через загальний відділ діловодства суду було подано заяву про зміну предмета позову, в якій ПАТ «Укртрансгаз» просить зобов'язати ПАТ «НАК «Нафтогаз Україна» передати у власність ПАТ «Укртрансгаз» природний газ в обсязі 1 121 645,333 тис. куб. м. на умовах та за ціною природного газу, визначених умовами договору на постачання природного газу №118-95 від 29.02.2008; зобов'язати ПАТ «НАК «Нафтогаз Україна» здійснити оформлення акту приймання-передачі природного газу в обсязі 1 121 645,333 тис. куб. м. за договором на постачання природного газу № 118-95 від 29.02.2008.

1.4. У відзиві на позов відповідач за первісним позовом вказав, що здійснюючи господарську діяльність з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, позивач за первісним позовом, як газотранспортне підприємство, в силу технологічних особливостей експлуатації газотранспортної системи, використовує природний газ на виробничо-технологічні витрати. Таке використання природного газу для виробничо-технологічних витрат здійснюється позивачем за первісним позовом постійно, в тому числі, було здійснено в листопаді та грудні 2007 року.

Згідно зі звітами про використання природного газу по ДК «Укртрансгаз» за листопад 2007 року та за грудень 2007 року позивачем за первісним позовом було спожито: в листопаді 2007 року - 533 548,722 куб. м. природного газу; в грудні 2007 року - 588 096,611 куб. м. природного газу, а всього - 1 121 645,333 куб. м. природного газу.

З метою правомірного отримання природного газу для його подальшого використання на виробничо-технологічні витрати позивач за первісним позовом зобов'язаний закуповувати відповідні обсяги природного газу. Проте, в листопаді та грудні 2007 року позивач за первісним позовом спожив на вказані цілі 1 121 645,333 куб. м. природного газу, не придбавши його у жодного постачальника.

Відповідач за первісним позовом зазначив, що 18.02.2008 відбулося засідання правління Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», на якому розглядалося питання документального оформлення природного газу, використаного ПАТ «Укртрансгаз» у листопаді і грудні 2007 року (у вступній частині протоколу засідання правління зазначено, що серед присутніх був генеральний директор Укртрансгазу ОСОБА_2, який на той час входив до складу правління Нафтогазу). Рішення правління було оформлене протоколом № 12 від 18.02.2008.

Таким чином, на думку відповідача за первісним позовом, договір №118-95 від 29.02.2008 укладався з метою врегулювання безпідставного відбору природного газу, здійсненого позивачем за первісним позовом у листопаді - грудні 2007 року.

Так, пунктом 10.1 договору №118-95 сторони встановили, що договір «розповсюджує свою дію в частині постачання газу з 1 листопада 2007 року, а в частині розрахунків до повного проведення розрахунків», а в п. 2.1 договору передбачено поставку газу саме в обсязі 1 121,645 млн. куб. м. (саме цей обсяг використано ДК «Укртрансгаз» в листопаді - грудні 2007 року на ВТВ) та саме з ресурсів газу листопада 2007 року та з ресурсів газу грудня 2007 року.

Акти приймання-передачі природного газу сторони підписали в день укладення договору - 29.02.2008. Умови договору не передбачали здійснення інших дій щодо поставки природного газу, крім документального оформлення відносин, що вже склались з 01.11.2007. Отже, будь-які претензії щодо невиконання відповідачем договору позивач міг заявити починаючи з 29.02.2008.

Однак, звертаючись до суду з даним позовом у лютому 2018 року позивач за первісним позовом пропустив строк позовної давності. Враховуючи зазначене, відповідач за первісним позовом просив суд у задоволенні позовних вимог за первісним позовом відмовити.

1.5. Крім того, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» було подано зустрічну позовну заяву до ПАТ «Укртрансгаз» про визнання недійсним договору.

1.6. В обґрунтування позовних вимог позивач за зустрічним позовом посилається на те, що спірний договір на постачання природного газу №118-95 від 29.02.2008 містить ознаки фіктивності. Сторони при укладенні договору помилково вважали, що у ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у власності наявний ресурс природного газу, який може бути використаний позивачем за первісним позовом для покриття його виробничо-технологічних витрат, а тому помилялися щодо самого права продажу природного газу, отже, договір до того ж було укладено під впливом істотної помилки його сторін.

У зв'язку з цим позивач за зустрічним позовом просив суд визнати недійсним повністю з моменту укладення договір на постачання природного газу №118-95 від 29.02.2008.

1.7. Позивачем за первісним позовом подано до суду відповідь на відзив (щодо первісних позовних вимог), у якій останній, серед іншого, вказував, що перебіг позовної давності для вимог, заявлених у первісному позові, почався не з 29.02.2008, як стверджує відповідач за первісним позовом, а з 17.02.2012, тобто з дня набрання законної сили рішенням господарського суду міста Києва від 20.04.2012 у справі №5011-42/3872-2012, яким встановлений факт, що у дійсності господарська операція з передання газу, оформлена актами приймання-передачі природного газу №12-УТГ-ВТВ та №12-УТГ-ВТВ-2 від 29.02.2008, не відбулась, а газ за вказаними актами переданий не був.

Позивач за первісним позовом вважав, що починаючи з 16.09.2013 відповідач за первісним позовом вчиняв дії, спрямовані на визнання ним свого обов'язку перед позивачем за первісним позовом, і такі дії полягали у підписанні актів звіряння розрахунків по договору, в яких відповідач за первісним позовом безпідставно та необґрунтовано відображає у своєму бухгалтерському обліку факт передачі природного газу та часткову оплату за нього, здійснену позивачем за первісним позовом.

1.8. Також позивачем за первісним позовом подано відзив на зустрічну позовну заяву, позивач за первісним позовом вважає, що оспорюваний правочин на даний час є дійсним, а зобов'язання за таким правочином не припинені та підлягають повному виконанню відповідачем за первісним позовом, шляхом передання у власність позивача за первісним позовом природного газу і у обсязі 1 121 645,333 тис. куб. м. на умовах та за ціною природного газу, що визначені оспорюваним договором.

Крім того, позивача за первісним позовом заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, у зв'язку з чим просив суд відмовити у задоволенні зустрічного позову.

2. Фактичні обставини, встановлені місцевим та апеляційним судом

2.1. 29.02.2008 між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (правонаступником якої є ПАТ «Укртрансгаз», покупець за договором) та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (постачальник за договором) був укладений договір на постачання природного газу №118-95 (далі - договір).

2.2. Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується передати імпортований природний газ (далі - газ) у власність покупця в обсязі, вказаному в пункті 2.1 цього договору, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

2.3. Згідно з п. 1.2 договору покупець приймає за цим договором газ для забезпечення власних виробничо-технологічних витрат.

2.4. Пунктом 2.1 договору передбачено, що постачальник передає покупцеві імпортований природний газ в загальному обсязі 1 121 645 333 куб. м. з них:

- 533 548 722 куб. м. - з ресурсів газу листопада 2007 року;

- 588 096 611 куб. м. - з ресурсів газу грудня 2007 року.

2.5. Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що постачальник передає газ покупцеві в загальному потоці природного газу на газовимірювальних станціях на кордоні України, в яких знаходяться пункти приймання-передачі газу в газотранспортну систему України та/або на пунктах виміру витрат газу підземних сховищ газу.

2.6. Відповідно до п. 3.4 договору приймання-передача газу, його документальне оформлення та звітність здійснюються відповідно до порядку, встановленого Положенням про порядок складання балансів природного газу в газорозподільних мережах, затвердженим наказом Міністерства палива та енергетики України від 24.12.2001 №677. Приймання-передача газу, поставленого постачальником покупцеві у відповідному місяці, оформлюється актом приймання-передачі газу.

2.7. Згідно з п. 4.1 договору ціна за 1000 куб. м. газу становить - 740,00 грн. (наказ НАК «Нафтогаз України» від 29.12.2006 №680 зі змінами, внесеними наказом від 27.06.2007 №275), крім того цільова надбавка 2% до тарифу на газ становить - 14,40 грн та ПДВ 20% - 150,88 грн, разом - 905,28 грн.

2.8. Пунктом 4.2 договору визначено, що загальна розрахункова сума цього договору становить 1 015 403 087,05 грн, включаючи цільову надбавку та ПДВ. Фактична сума цього договору складається з вартості фактично переданого за цим договором газу.

2.9. Відповідно до п. 5.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем на підставі акту приймання-передачі газу шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника до 25.03.2008.

2.10. Відповідно до п. 10.1 договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і розповсюджує свою дію в частині постачання газу з 01.11.2007, а в частині розрахунків - до повного проведення розрахунків.

2.11. На виконання умов договору, ПАТ «Укртрансгаз» було здійснено оплату вартості природного газу на загальну суму 1 015 403 087,05 грн., що підтверджується банківськими виписками по рахунку. У подальшому грошові кошти в розмірі 290 000 000,00 грн. були спрямовані на виконання інших зобов'язань ПАТ «Укртрансгаз», що підтверджується листами ПАТ «Укртрансгаз» №5398/12-001 та №16-12/2-1438.

2.12. Проте, як зазначає позивач за первісним позовом, відповідач за первісним позовом, всупереч умовам укладеного сторонами договору, своїх зобов'язань не виконав та не передав у власність позивача за первісним позовом природний газ в обсязі 1 121 645,333 тис. куб. м.

2.13. У зв'язку з цим позивач за первісним позовом звернувся до суду з даним позовом, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив:

- зобов'язати ПАТ «НАК «Нафтогаз Україна» передати у власність ПАТ «Укртрансгаз» природний газ в обсязі 1 121 645,333 тис. куб. м. на умовах та за ціною природного газу, визначених умовами договору на постачання природного газу №118-95 від 29.02.2008;

- зобов'язати ПАТ «НАК «Нафтогаз Україна» здійснити оформлення акту приймання-передачі природного газу в обсязі 1 121 645,333 тис.куб.м. за договором на постачання природного газу №118-95 від 29.02.2008.

2.14. При цьому, ПАТ «Укртрансгаз» повідомляло про свою готовність провести кінцевий розрахунок з відповідачем за первісним позовом у випадку належного виконання останнім своїх зобов'язань згідно з договором.

2.15. В матеріалах справи містяться акти приймання-передачі природного газу №12-УТГ-ВТВ та №12-УТГ-ВТВ-2 від 29.02.2008, зі змісту яких вбачається, що відповідачем за первісним позовом з ресурсу листопада 2007 року було передано позивачу за первісним позовом 533 548 722 куб. м. вартістю 483 010 987,06 грн та з ресурсу грудня 2007 року - 588 096 611 куб. м. вартістю 532 392 100,01 грн.

2.16. Водночас, в матеріалах справи наявна постанова Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2012 у справі № 5011-42/3872-2012 за позовом ПАТ «НАК «Нафтогаз України» до ПАТ «Укртрансгаз» про стягнення боргу та сум за прострочення виконання боржником грошового зобов'язання в загальному розмірі 517 018 792,58 грн на підставі договору на постачання природного газу №118-95 від 29.02.2008, яка була залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 25.09.2012.

Так, вказаною постановою суду апеляційної інстанції, встановлено, що:

- у матеріалах справи №5011-42/3872-2012 наявне протокольне рішення позивача (ПАТ «НАК «Нафтогаз України»), зміст якого свідчить про те, що на засіданні правління НАК «Нафтогаз України», оформленого протоколом №12 від 18.02.2008, було прийнято рішення направити на адресу ЗАТ «УКРГАЗ-ЕНЕРГО» для підписання додаткову угоду до договору поставки природного газу №453/77/П-07 від 29.11.2007, укладеного між позивачем (ПАТ «НАК «Нафтогаз України») та ЗАТ «УКРГАЗ-ЕНЕРГО», та відповідні акти приймання-передачі природного газу (у листопаді-грудні 2007 року), з урахуванням обсягів, використаних відповідачем (ПАТ «Укртрансгаз») у цей період для забезпечення виробничо-технологічних витрат та власних потреб, а також реалізованого в якості моторного палива через автомобільні газонаповнювальні компресорні станції;

- з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду в апеляційному господарському суді всіх обставин справи №5011-42/3872-2012, враховуючи вимоги ст. 101 ГПК України, при розгляді в Київському апеляційному господарському суді апеляційних вимог позивача (ПАТ «НАК «Нафтогаз України»), ухвалою від 26.06.2012 позивача (ПАТ «НАК «Нафтогаз України») було зобов'язано надати суду докази наявності у Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» ресурсів природного газу імпортованого походження для постачання відповідачу (ПАТ «Укртрансгаз») в обсязі 1 121 645 333 куб. м. за договором на постачання природного газу №118-95 від 29.02.2008;

- позивачем (ПАТ «НАК «Нафтогаз України») не були надані суду витребувані документи, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи №5011-42/3872-2012, серед яких відсутні належним чином засвідчені копії правочину між позивачем (ПАТ «НАК «Нафтогаз України») та ЗАТ «УКРГАЗ-ЕНЕРГО», а також підписаних та скріплених печатками позивача (ПАТ «НАК «Нафтогаз України») та ЗАТ «УКРГАЗ-ЕНЕРГО» актів приймання-передачі природного газу на виробничо-технологічні витрати (у листопаді-грудні 2007 року) в обсязі, необхідному для виконання позивачем (ПАТ «НАК «Нафтогаз України») умов договору на постачання природного газу №118-95 від 29.02.2008 перед відповідачем (ПАТ «Укртрансгаз»);

- в зв'язку з вищевикладеним колегія приходить до висновку, що позивачем (ПАТ «НАК «Нафтогаз України») договір поставки природного газу №118-95 від 29.02.2008 в частині зобов'язання позивача (ПАТ «НАК «Нафтогаз України») передати відповідачу (ПАТ «Укртрансгаз») 1 121 645 333 куб. м. природного газу імпортованого походження на виробничо-технологічні витрати в листопаді-грудні 2007 року виконано не було;

- таким чином, вказаний факт є свідченням використання відповідачем (ПАТ «Укртрансгаз») в листопаді-грудні 2007 року 1 121 645 333 куб. м. природного газу на виробничо-технологічні витрати з ресурсів газу не Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», і не ЗАТ «УКРГАЗ-ЕНЕРГО», а іншого власника.

Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що природній газ, господарська операція з передання якого була оформлена актами приймання-передачі природного газу №12-УТГ-ВТВ та №12-УТГ-ВТВ-2 від 29.02.2008, у дійсності не був переданий позивачу за первісним позовом.

3. Короткий зміст рішення місцевого суду

3.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 у справі №910/2164/18 у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено повністю.

3.2. Відмовляючи у задоволенні первісного позову, місцевий господарський суд виходив з того, що здійснюючи оформлення актів приймання-передачі природного газу №12-УТГ-ВТВ та №12-УТГ-ВТВ-2 від 29.02.2008, сторони вважали, що здійснюють оформлення поставки природного газу, яка фактично відбулась у листопаді-грудні 2007 року, в той же час, лише у 2012 році рішеннями судів по справі №5011-42/3872-2012 був встановлений факт, що у дійсності передання природного газу за вказаними актами не відбулось. Разом з тим, трирічний строк позовної давності для позовних вимог, заявлених у первісному позові, на момент звернення позивача за первісним позовом до суду з даним позовом у 2018 році сплив. Про що відповідачем за первісним позовом було подано заяву про застосування строку позовної давності, що зазначена у відзиві на позов.

3.3. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий господарський суд виходив з того, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» також було пропущено трирічний строк позовної давності для позовних вимог, заявлених у зустрічному позові, про що відповідачем за зустрічним позовом було заявлене клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що помилка сторін щодо наявності у ПАТ «НАК «Нафтогаз України» природного газу та, відповідно, права поставити такий товар ПАТ «Укртрансгаз» є помилкою щодо обставин, які мають істотне значення для договору на постачання природного газу №118-95 від 29.02.2008, адже якби сторонам було відомо, що у ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у листопаді-грудні 2007 року не було ресурсу природного газу, сторони б не уклали спірний договір.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

4.1. Не погодившись з прийнятим рішенням, ПАТ «Укртрансгаз» звернулося до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення від 11.12.2018 в частині відмови у задоволенні первісного позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким первісний позов задовольнити повністю та зобов'язати відповідача передати у власність позивача природний газ в обсязі 1 121 645,333 тис. куб. м. за договором. Змінити рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 у справі №910/2164/18 в частині висновків суду щодо підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову, шляхом встановлення підстав для відмови в їх задоволенні внаслідок відсутності порушення прав та охоронюваних законом інтересів відповідача, а не внаслідок спливу позовної давності. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 у справі №910/2164/18 залишити без змін.

Крім того, скаржник просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у даній справі.

4.2. Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову, при цьому, на думку скаржника, помилково застосував строк позовної давності та відмовив у задоволенні позову.

Скаржник вказує, що про порушення своїх прав та інтересів зі сторони відповідача за первісним позовом він дізнався не з першого дня прострочення зобов'язань ПАТ «НАК «Нафтогаз України» - 02.11.2008, а з дня набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2012 у справі №5011-42/3872-2012, тобто з 17.02.2012 - дня набрання законної сили постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2012 у справі №5011-42/3872-2012, якою було залишено без змін вказане судове рішення.

Таким чином, до прийняття вказаних судових рішень ПАТ «Укртрансгаз» не знало і не могло знати, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не здійснило йому поставки природного газу в обсязі 1 121 645,333 тис. куб. м., про що між сторонами навіть було підписано акти приймання-передачі природного газу №12-УТГ-ВТВ/2 від 29.02.2008 та №12-УТГ-ВТВ від 29.02.2008, які в подальшому були визнані судами такими, що не свідчать про поставку товару за договором.

Отже, на думку скаржника, перебіг позовної давності у даній справі розпочався не з 29.02.2008, а з моменту, коли ПАТ «Укртрансгаз» дізналося про порушення своїх прав та інтересів, тобто з 17.02.2012.

Водночас, після початку перебігу позовної давності у спірних правовідносинах (з 02.11.2012) та в межах позовної давності відповідачем за первісним позовом неодноразово підписувалися акти звіряння розрахунків по договору, що, на думку апелянта, свідчить про переривання перебігу позовної давності.

Враховуючи зазначене, скаржник вважає, що позовна давність у спірних правовідносинах починає свій перебіг з дати останнього переривання - 30.09.2017, яка є датою підписання останнього акту звіряння розрахунків по договору між сторонами, та спливає через три роки з такої дати, тобто - 30.09.2020.

Отже, ПАТ «Укртрансгаз» звернулося до суду з первісною позовною заявою у даній справі в межах строку позовної давності, а отже підстави для її застосування до спірних правовідносин відсутні.

4.3. Крім того, скаржник вказує, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не виконує рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2012 у справі №5011-42/3872- 2012 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2012 у справі №5011-42/3872-2012 і продовжує безпідставно та необгрунтовано відображати в себе в бухгалтерському обліку факт передачі по договору ПАТ «Укртрансгаз» природного газу в обсязі 1 121 645,333 тис. куб. м. на загальну суму 1 015 403 087,05 грн, відображаючи отримання від позивача за первісним позовом часткової оплати на загальну суму 723 297 805,67 грн та відображаючи дебіторську заборгованість скаржника по такому договору у розмірі решти заборгованості на суму 292 105 281,40 грн.

4.4. Щодо висновків суду першої інстанції стосовно підстав відмови в задоволенні зустрічного позову скаржник заперечив, вказавши, що у даному випадку місцевий господарський суд повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог не на підставі застосування до зустрічного позову строку позовної давності, а внаслідок відсутності підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки, на думку скаржника, права та охоронювані законом інтереси позивача за зустрічним позовом не були порушені, адже підстав для визнання договору недійсним внаслідок його фіктивності чи помилки сторін щодо обставин, які мають істотне значення для договору, не існує.

На думку скаржника, наявність чи відсутність у ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на момент укладення договору 1 121 645,333 тис. б. м. природного газу, який повинен був бути поставлений на виконання такого договору, взагалі не мала істотного значення для договору. Умовами договору не передбачено, що постачальник повинен мати такі обсяги природного газу в наявності на момент укладення договору або на дату, з якої поширено його дію, тобто з 01.11.2007.

Договором не передбачено, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» повинне мати у власності відповідні обсяги природного газу, необхідні для поставки, до укладення такого договору чи на момент його укладення, що виключає можливість помилки сторін про такі обставини.

На думку скаржника, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» могло набути відповідні обсяги природного газу на підставах, передбачених законодавством, протягом дії договору для наступної його поставки ПАТ «Укртрансгаз» на виконання власних зобов'язань за договором.

Таким чином, скаржник вважає, що сторони, навіть у випадку, якби їм було відомо на момент укладення договору про відсутність у ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в листопаді-грудні 2007 року відповідних обсягів природного газу, все одно б уклали такий договір, оскільки ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не було позбавлене можливості поставити такі обсяги природного газу з ресурсів інших періодів часу протягом дії договору.

Отже, на думку скаржника, підстави для визнання договору недійсним внаслідок його фіктивності чи вчинення під впливом помилки у спірних правовідносинах відсутні, що свідчить про необхідність у відмові в зустрічному позову не з підстав спливу позовної давності, а внаслідок відсутності підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки права та охоронювані законом інтереси ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не були порушені.

5. Доводи учасників справи щодо апеляційної скарги

5.1. У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» проти задоволення скарги заперечило, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях позивача, а рішення місцевого суду від 11.12.2018 прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв'язку з чим, відповідач за первісним позовом просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

5.2. Відповідач за первісним позовом звернув увагу суду на те, що договір не передбачав зобов'язання ПАТ «НАК «Нафтогаз України» здійснити поставку природного газу у майбутньому, тобто після укладення договору (зокрема до 01.11.2008 - дати, з якою скаржник пов'язує перший день прострочення зобов'язань).

5.3. Крім того, забезпечуючи систему контролю за постачанням природного газу, а також здійснюючи унікальну функцію транспортування природного газу магістральними трубопроводами України, скаржник повинен був знати, чий газ ним було спожито у листопаді-грудні 2007 року. Саме на підставі документів та пояснень, поданих ПАТ «Укртрансгаз» у справі №5011-42/3872-2012, суди у 2012 році дійшли висновку про те, що ПАТ «Укртрансгаз» спожив газ не з ресурсу ПАТ «НАК «Нафтогаз України», а з ресурсу іншого постачальника.

5.4. Щодо тверджень скаржника про переривання строку позовної давності з підстав підписання актів звірки, відповідач за первісним позовом вказав, що в кожному з актів звірки розрахунків, на які посилається скаржник, з боку ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в графі «Кредит» зазначено нулі, а в графі «Дебет» - зобов'язання ПАТ «Укртрансгаз» в сумі 292 105 281,40 грн. Тобто, необґрунтованими є висновки скаржника про те, що вказане свідчить про визнання ПАТ «НАК «Нафтогаз України» свого зобов'язання.

Акти звірки розрахунків, на переконання ПАТ «НАК «Нафтогаз України», можуть підтверджувати лише те, що в них зазначено дані бухгалтерського обліку сторін. За даними бухгалтерського обліку ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у останнього відсутні будь-які невиконані зобов'язання перед ПАТ «Укртрансгаз» за спірним договором, що і знайшло своє відображення у кожному з наданих скаржником актів.

5.5. Щодо доводів скаржника про те, що сторони договору не конкретизували у договорі, з яких саме ресурсів повинен бути поставлений природний газ, і з цього приводу не можна вважати, що договір було укладено під впливом помилки, відповідач за первісним позовом зазначає наступне.

По-перше, договір не передбачав зобов'язання ПАТ «НАК «Нафтогаз України» здійснити поставку природного газу у майбутньому, тобто після укладення договору.

По-друге, буквальне значення слів і понять свідчить, що мова в договорі йде не про будь-які ресурси газу, а саме про ресурси газу листопада та грудня 2007 року. Якби сторони договору не вважали необхідним уточнювати умови (зміст) зобов'язання з поставки газу, вони би зазначили в п. 2.1 про передачу постачальником покупцеві певних обсягів природного газу без ідентифікації ресурсів, за рахунок яких передається такий газ.

«Ресурси газу» це термін, що зазвичай використовується при формуванні балансів газу, в яких «ресурси газу» (надходження певного періоду) врівноважуються з «розподілом газу» (використанням газу певного періоду). Така рівновага і є балансом. Тобто, обсяги надходжень (ресурси) газу в певному періоді мають дорівнювати обсягам використання (розподілу) газу. Такий спосіб тлумачення значення терміну «ресурси газу» є загальноприйнятим у сфері відносин, що виникають на ринку природного газу.

Отже, термін «ресурси газу» (в значенні надходження) нерозривно пов'язаний з періодом часу, в якому відбуваються такі надходження та за який складається баланс газу, а також з періодом використання такого газу (як вказувалось рівність обсягів ресурсів та розподілу газу і є балансом газу). Така ситуація зумовлена технологічними особливостями руху газу в газотранспортній системі, які не дозволяють залишити ресурси природного газу нерозподіленими.

Таким чином, зазначення в договорі про те, що поставка газу буде здійснюватись з ресурсів газу листопада та грудня 2007 року означає, що така поставка і відбудеться в листопаді та грудні 2007 року (тобто ресурси будуть розподілені).

Доводи скаржника про те, що сторони навіть у випадку, якби їм було відомо на момент укладення договору про відсутність у ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в листопаді-грудні 2007 року відповідних ресурсів природного газу, все одно б уклали такий договір про поставку природного газу з ресурсів листопада та грудня 2007 року, є помилковими.

6. Надходження апеляційної скарги та її розгляд апеляційним судом

6.1. 22.01.2019 позивач за первісним позовом звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду від 11.12.2018 у справі №910/2164/18.

6.2. Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2019 у справі №910/2164/18 визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Смірнова Л.Г., судді - Сулім В.В., Коротун О.М.

6.3. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2019, у визначеному складі колегії суддів, поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 у даній справі, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Укртрансгаз», справу №910/2164/18 призначено до розгляду.

6.4. У судові засідання з'явилися представники учасників справи.

6.5. Представник позивача за первісним позовом надав суду пояснення по справі, в яких підтримав подану апеляційну скаргу у повному обсязі на підставі доводів, зазначених у ній, та просив скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким первісний позов задовольнити повністю та зобов'язати відповідача передати у власність позивача природний газ в обсязі 1 121 645,333 тис. куб. м. за договором. Змінити рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 у справі №910/2164/18 в частині висновків суду щодо підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову, шляхом встановлення підстав для відмови в їх задоволенні внаслідок відсутності порушення прав та охоронюваних законом інтересів відповідача, а не внаслідок спливу позовної давності. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 у справі №910/2164/18 залишити без змін.

6.6. Представник відповідача за первісним позовом заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

7. Джерела права й акти їх застосування

7.1 Господарський кодекс України

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1,2,7 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

7.2. Цивільний кодекс України

Згідно п.1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановленихстаттею 11 цього Кодексу.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов'язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов'язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов'язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 670 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Частинами 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Згідно ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 260 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 4 ст. 257 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

7.3. Господарський процесуальний кодекс України.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

8. Позиція апеляційного суду

8.1. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга позивача за первісним позовом не підлягає задоволенню з наступних підстав.

8.2. Як вірно встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 29.02.2008 між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (правонаступником якої є ПАТ «Укртрансгаз», покупець за договором) та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (постачальник за договором) був укладений договір на постачання природного газу №118-95.

З актів приймання-передачі природного газу №12-УТГ-ВТВ та №12-УТГ-ВТВ-2 від 29.02.2008 вбачається, що відповідачем за первісним позовом з ресурсу листопада 2007 року було передано позивачу за первісним позовом 533 548 722 куб. м. вартістю 483 010 987,06 грн та з ресурсу грудня 2007 року - 588 096 611 куб. м. вартістю 532 392 100,01 грн.

8.3. Разом з цим, в матеріалах справи наявна постанова Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2012 у справі № 5011-42/3872-2012 за позовом ПАТ «НАК «Нафтогаз України» до ПАТ «Укртрансгаз» про стягнення боргу та сум за прострочення виконання боржником грошового зобов'язання в загальному розмірі 517 018 792,58 грн на підставі договору на постачання природного газу №118-95 від 29.02.2008, яка була залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 25.09.2012.

При розгляді вказаної справи, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що позивачем (ПАТ «НАК «Нафтогаз України») договір поставки природного газу №118-95 від 29.02.2008 в частині зобов'язання позивача (ПАТ «НАК «Нафтогаз України») передати відповідачу (ПАТ «Укртрансгаз») 1 121 645 333 куб. м. природного газу імпортованого походження на виробничо-технологічні витрати в листопаді-грудні 2007 року виконано не було.

Отже, вказаний факт є свідченням використання відповідачем (ПАТ «Укртрансгаз») в листопаді-грудні 2007 року 1 121 645 333 куб. м. природного газу на виробничо-технологічні витрати з ресурсів газу не Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», і не ЗАТ «УКРГАЗ-ЕНЕРГО», а іншого власника.

Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що природній газ, господарська операція з передання якого була оформлена актами приймання-передачі природного газу №12-УТГ-ВТВ та №12-УТГ-ВТВ-2 від 29.02.2008, у дійсності не був переданий позивачу за первісним позовом.

За таких обставин, враховуючи приписи ч.4. ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській № 5011-42/3872-2012, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, стосовно яких встановлено ці обставини.

8.4. Разом з тим, при розгляді даної справи № 910/2164/18 за позовом ПАТ «Укртрансгаз» про зобов'язання ПАТ «НАК «Нафтогаз Україна» передати у власність ПАТ «Укртрансгаз» природний газ в обсязі 1 121 645,333 тис. куб. м. на умовах та за ціною природного газу, визначених умовами договору на постачання природного газу №118-95 від 29.02.2008 та зобов'язання ПАТ «НАК «Нафтогаз Україна» здійснити оформлення акту приймання-передачі природного газу в обсязі 1 121 645,333 тис. куб. м. за договором на постачання природного газу № 118-95 від 29.02.2008, відповідачем за первісним позовом також не було надано доказів, які б підтверджували виконання ним обов'язку з поставки товару перед позивачем за первісним позовом.

Таким чином, право або охоронюваний законом інтерес позивача за первісним позовом дійсно порушені.

8.5. Водночас, відповідачем за первісним позовом заявлено про сплив строку позовної давності для позовних вимог за первісним позовом.

На переконання колегії суддів, за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що здійснюючи оформлення актів приймання-передачі природного газу №12-УТГ-ВТВ та №12-УТГ-ВТВ-2 від 29.02.2008, сторони вважали, що здійснюють оформлення поставки природного газу, яка фактично відбулась у листопаді-грудні 2007 року, в той же час, лише у 2012 році рішеннями судів по справі №5011-42/3872-2012 був встановлений факт, що у дійсності передання природного газу за вказаними актами не відбулось. Разом з тим, трирічний строк позовної давності для позовних вимог, заявлених у первісному позові, на момент звернення позивача за первісним позовом до суду з даним позовом у 2018 році сплив, а тому, враховуючи ч. 4 ст. 257 Цивільного кодексу України, позовні вимоги позивача за первісним позовом задоволенню не підлягають за строком позовної давності, а тому у їх задоволенні правомірно було відмовлено судом першої інстанції.

8.6. Щодо доводів скаржника про переривання строку позовної давності для заявлених ним позовних вимог у зв'язку з підписанням актів звірки взаємних розрахунків, колегія суддів вважає, що у наявних в матеріалах справи актах звірки взаємних розрахунків зазначається про заборгованість позивача за первісним позовом на користь відповідача за первісним позовом, проте, як вірно вказав суд першої інстанції, такі документи не свідчать про визнання останнім обов'язку поставити природний газ на виконання господарської операції, оформленої актами приймання-передачі природного газу №12-УТГ-ВТВ та №12-УТГ-ВТВ-2 від 29.02.2008.

Тому підписання відповідачем актів звіряння взаємних розрахунків, про які зазначає позивач за первісним позовом, не свідчить про переривання позовної давності для позовних вимог за первісним позовом.

8.7. Щодо відмови місцевим господарський судом у задоволенні зустрічного позову, колегія суддів зазначає наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсним договору на постачання природного газу №118-95 від 29.02.2008, позивач за зустрічним позовом вказував, що спірний договір на постачання природного газу №118-95 від 29.02.2008 містить ознаки фіктивності, оскільки окремі його умови викладені таким чином, ніби сторони мали на меті здійснення позивачем за зустрічним позовом (ПАТ «НАК «Нафтогаз України») поставок природного газу після укладення оспорюваного договору, у той час, як насправді сторони мали на меті врегулювання фактичного споживання газу відповідачем за зустрічним позовом (ПАТ «Укртрансгаз»), яке мало місце у листопаді-грудні 2007 року.

Крім того, сторони при укладенні договору помилково вважали, що у ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у власності наявний ресурс природного газу, який може бути використаний позивачем за первісним позовом для покриття його виробничо-технологічних витрат, а тому помилялися щодо самого права продажу природного газу, отже, договір, до того ж, було укладено під впливом істотної помилки його сторін.

8.8. На переконання колегії суддів, правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Фіктивний правочин (стаття 234 Цивільного кодексу України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі, нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. Суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

8.9. Так, як вірно вказав суд першої інстанції, в момент укладення спірного договору сторони не усвідомлювали той факт, що природній газ, спожитий ПАТ «Укртрансгаз», не належав ПАТ «НАК «Нафтогаз України», а тому передбачали та бажали настання саме таких правових наслідків, які передбачені спірним правочином. Крім того, умовами п. 10.1 спірного договору передбачено, що вказаний договір розповсюджує свою дію в частині постачання газу з 01.11.2007, тому з урахуванням того, що спірним договором обумовлена лише поставка газу в об'ємі, спожитому ПАТ «Укртрансгаз» протягом листопада-грудня 2007 року, твердження позивача за зустрічним позовом про те, що сторони мали на меті здійснення поставок природного газу після укладення оспорюваного договору суд оцінює критично.

8.10. Разом з тим, судом враховані приписи ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Отже, за змістом статті 229 Цивільного кодексу України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому, істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

8.11. Отже, як вірно вказав суд першої інстанції, помилка сторін щодо наявності у ПАТ «НАК «Нафтогаз України» природного газу та, відповідно, права поставити такий товар ПАТ «Укртрансгаз» є помилкою щодо обставин, які мають істотне значення для договору на постачання природного газу №118-95 від 29.02.2008, адже якби сторонам було відомо, що у ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у листопаді-грудні 2007 року не було ресурсу природного газу, сторони б не уклали спірний договір.

Таким чином, право або охоронюваний законом інтерес позивача за зустрічним позовом дійсно порушені.

8.12. Разом з тим, відповідачем за зустрічним позовом під час розгляду справи у суді першої інстанції було заявлене клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Зважаючи на те, що спірний правочин укладений у 2008 році, а також беручи до уваги той факт, що у дійсності передання природного газу за актами приймання-передачі природного газу №12-УТГ-ВТВ та №12-УТГ-ВТВ-2 від 29.02.2008 не відбулось, та такий факт був встановлений лише у 2012 році рішенням суду у справі №5011-42/3872-2012, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що трирічний строк позовної давності для позовних вимог, заявлених у зустрічному позові, на момент звернення позивача за первісним позовом до суду з даним позовом у 2018 році сплив.

Відтак, враховуючи приписи ч. 4 ст. 257 Цивільного кодексу України, вимоги позивача за зустрічним позовом задоволенню також не підлягають, а тому у їх задоволенні правомірно було відмовлено судом першої інстанції.

8.13. Колегія суддів, відхиляє доводи скаржника про те, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не виконує рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2012 у справі №5011-42/3872- 2012 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2012 у справі №5011-42/3872-2012 і продовжує безпідставно та необгрунтовано відображати в себе в бухгалтерському обліку факт передачі по договору ПАТ «Укртрансгаз» природного газу в обсязі 1 121 645,333 тис. куб. м. на загальну суму 1 015 403 087,05 грн, відображаючи отримання від позивача за первісним позовом часткової оплати на загальну суму 723 297 805,67 грн та відображаючи дебіторську заборгованість скаржника по такому договору у розмірі решти заборгованості на суму 292 105 281,40 грн.

На переконання колегії суддів, не виконання рішення суду у справі №5011-42/3872- 2012 не є предметом розгляду даної справи.

9. Висновки апеляційного суду

9.1. На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення місцевого суду згідно з ст.277 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 у справі №910/2164/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 у справі №910/2164/18 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Приватне акціонерне товариство «Укртрансгаз».

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 у справі №910/2164/18.

5. Матеріали справи №910/2164/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 07.05.2019

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун