ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2019 року Справа № 923/43/19

Господарський суд Херсонської області у складі судді Нікітенка С.В. при секретарі Межерицькій О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи - підприємця Артемчук Тетяни Вікторівни, м. Київ

до Фізичної особи - підприємця Макієвської Олени Вікторівни, м. Херсон

про стягнення 423029,36 грн.

За участю представників сторін:

від позивача - Лічман О.М., ордер серії КВ № 405316 від 17.01.2019р.;

від відповідача - не з`явився.

У відповідності до ч.1 п.1 статті 222 Господарського процесуального кодексу України здійснюється повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суть справи: Фізична особа - підприємець Артемчук Тетяна Вікторівна звернулась до Господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Макієвської Олени Вікторівни, в якій просить сягнути з відповідача заборгованість по орендній платі у сумі 30000,00 грн., суму прострочки внесення орендної плати з розрахунку 0.1 % за кожен день прострочки у розмірі 8580,00 грн., суму 3% річних від простроченої суми у розмірі 705,21 грн., суму збитків понесених у зв`язку з відновлювальними роботами в розмірі 194967,00 грн., суму збитків понесених у зв`язку з неодержаним прибутком (упущена вигода) в розмірі 180000 грн., витрати пов`язані із розглядом справи, понесені позивачем у зв`язку із залучення експерта в сумі 3500,00 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6266,28 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано не належним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення, укладеного з позивачем 05.05.2015.

7 лютого 2019 року до Господарського суду Херсонської області від позивача у справі надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви від 16.01.2019.

Одночасно з заявою про усунення недоліків позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивачем збільшено суму заборгованості по орендній платі з 30000,00 грн. до 34000,00 грн., збільшено суму прострочки внесення орендної плати з розрахунку 0.1 % за кожен день прострочки з 8580,00 грн. до 9724,00 грн., збільшено суму 3% річних від простроченої суми з 705,26 грн. до 838,36 грн. Інші заявлені до стягнення суми боргу залишились незмінними.

Ухвалою від 11 лютого 2019 року суд прийняв позовну заяву Фізичної особи-підприємця Артемчук Тетяни Вікторівни з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог до розгляду та відкрив провадження у справі. Розгляд справи № 923/43/19 визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Цією ж ухвалою суд відмовив позивачу у задоволенні клопотання про залучення Артемчука Анатолія Володимировича , як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача та відмовив позивачу у задоволені заяви про виклик у судове засідання та допит як свідка - Слуцького Олександра Михайловича .

Ухвала суду про відкриття провадження направлена сторонам рекомендованою поштою з повідомленням, у відповідності до вимог частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

У зв`язку з не явкою відповідача у призначене судове засідання 06.03.2019р., не поданням відзиву та відсутності доказів належного повідомлення відповідача про місце, дату та час розгляду справи, з метою дотримання основних принципів здіснення правосуддя, ухвалою від 06.03.2019 суд відклав розгляд справи.

Ухвалою від 09 квітня 2019 року суд закрив підготовче провадження у справі № 923/43/19 та призначив справу до судового розгляду по суті на 03 травня 2019 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

На виконання приписів господарського процесуального кодексу України, ухвали суду винесені у даній справі направлені учасникам провадження рекомендованою поштою з повідомленням.

Згідно з ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

З метою належного повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 11.02.2019, ухвала про відкладення розгляду справи від 06.03.2019 та ухвала від 09.04.2019 були направлені судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 73000, м. Херсон, вул. Леніна, буд. 22, кв. 15.

На адресу суду повернулись зазначені ухвали направлені відповідачу з відмітками пошти - "повернуто за закінченням встановленого строку зберігання".

Згідно з ч.6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Також судом враховано висновок Європейський суд з прав людини зробив, про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження ( Рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України").

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Відтак, особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, а також приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений Господарським процесуальним кодексом України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

16 квітня 2019 року до суду від позивача з супровідним листом надійшли додаткові документи, які судом долучено до матеріалів справи.

Представник позивача судовому засіданні 03.05.2019р. позовні вимоги з у рахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог підтримав та просив задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні 03.05.2019р. проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представникам сторін про дату складення повного рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивач суд -

в с т а н о в и в:

Матеріалами справи свідчать, що 05 травня 2015 року між Фізичною особою-підприємцем Артемчук Тетяною Вікторівною (надалі - орендодавець або позивач) і Фізичною особою-підприємцем Макієвською Оленою Вікторівною (надалі - орендатор або відповідач), був укладений договір оренди нежитлового приміщення (надалі - договір), за умовами якого орендодавець передає майно, яким позивач користується на підставі укладеного договору позички від 01.05.2015, у платне строкове користування нежитлове приміщення відповідачу, в свою черг останній приймає дане майно та зобов`язується сплачувати орендодавцю орендну плату в порядку та на умовах визначених договором.

Строк дії договору становить з 5 травня 2015 року по 04 квітня 2018.

За умовами п.3.2. договору орендар може відмовитися від цього договору, в односторонньому порядку при умові попередження про це орендодавця в місячний термін до дати відмови від договору, про що складається додаткова угода між сторонами.

Орендодавець в свою чергу в односторонньому порядку може відмовитьсь від цього договору в порядку на підставах визначених п. 5.2.2. договору, а саме у випадках:

- не внесення орендарем плати за користування орендованими приміщеннями, протягом 30 календарних днів;

- не здійснення орендарем щомісячних платежів зазначених в п 4.6. договору протягом 30 календарних днів;

- не проведення ремонтних робіт орендарем у приміщенні протягом травня - серпня 2015 року;

- не належного утримання приміщення (антисанітарний стан приміщення чи прилеглої території протягом одного місяця).

Сторонами погоджено, що об`єктом оренди за договором є приміщення кафе загальною площею 58,2 м2 розташованого за адресою: м. Херсон, Миколаївське шосе,15.

Об`єкт оренди передається орендодавцем та приймається орендарем протягом 3-х календарних днів з моменту підписання цього договору за актом - приймання передачі, що оформляється у вигляді додатку до договору та є його невід`ємною частиною. Стан об`єкта оренди на момент передачі в оренду зазначається сторонами в акті - приймання передачі.

Додатком до вказаного договору є акт - приймання передачі об`єкта від 05 травня 2015 року, даний акт додано до матеріалів справи (а.с. 26).

27 квітня 2016 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди нежитлового приміщення від 05.05.2015р., відповідно до якої внесено зміни у встановленому розмірі орендної плати п. 4.1., а саме: "з 06 травня 2016 року розмір орендної сплати визначено - 10400 грн. за місяць" в іншій части умови договору залишено без змін.

Також до договору оренди нежитлового приміщення від 05.05.2015 сторонами 28.03.2017 року укладено додаткову угоду № 2, якою внесено зміні до п. 1.2., 4.1, 4.2, 4.5, 5.2.2, та 6.1 договору. Змінено, підстави для надання об`єкту нерухомості в оренду, розмір орендної плати, підстави припинення дії договору в односторонньому порядку, доповнено розділ обов`язки та права орендаря, а також визнано додаткову угоду від 27 квітня 2016 року до договору оренди нежитлового приміщення такою, що втратила силу.

Сторонами погоджено у відповідності до умов укладеної додаткової угоди № 2 від 28.03.2017, що розмір орендної плати з 1 квітня 2017 року становить 30000,00 грн.

Пунктом 3 Додаткової угоди змінено та вкладено п. 4.2. договору у наступній редакції "4.2. До 13 квітня 2017 року орендар сплачує різницю вартості орендної плати за останній місяць оренди в розмірі 22000 (двадцять дві тисячі) гривень 00 коп. В разі дострокового розірвання договору з ініціативи орендаря, кошти, сплачені наперед не повертаються, а зараховуються як за фактично останній місяць оренди".

За умовами договору п.4.4. орендна плата сплачується щомісячно, наперед, 1-го (першого) числа поточного місяця оренди в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця або в інший не заборонений законом спосіб.

Сторонами договору погоджено, що розірвання договору не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборговану орендну плату та штрафні санкції за порушення умов договору в розмірі 0,1-х відсотків від заборгованої суми за кожен день прострочки внесення орендної плати.

Позивачем виконано частину своїх зобов`язань за укладеним договором оренди нерухомого майна та передано за актом прийому - передачі об`єкта оренди від 05.05.2015 визначене майно відповідачу, в свою чергу за твердженням позивача, відповідачем порушено зобов`язання за вказаним договором, а саме: не виконано вимоги щодо порядку проведення розрахунків за орендоване майно, не дотримано умов щодо порядку утримання орендованого майна та порядку повернення даного майна орендодавцю, чим спричинено збитки останньому.

Матеріали справи свідчать, що 05 травня 2018 року позивачем направлено відповідачу лист з повідомленням про закінчення строку дії укладеного договору оренди нерухомого майна та з пропозицією продовжити чи припинити дії вказаного договору .(а.с.33).

За твердженням позивача, відповіді на лист не отримано, у зв`язку з чим 06 квітня 2018 року представником позивача було оглянуто орендоване приміщення та виявлено значні пошкодження, на підстав чого позивач звернувся до поліції з заявою про вчинення злочину, про що складено відповідний протокол дані документи долучено до матеріалів справи.

Відповідно до п. 6.1 укладеного договору, орендар зобов`язується протягом травня - серпня 2015 року провести ремонтні роботи в приміщені, вартість та об`єм яких погодити з орендодавцем шляхом погодження кошторису бо укладення додаткової угоди.

Крім того, умовами договору визначено, що орендар зобов`язується після припинення дії договору не проводити демонтаж невід`ємних частин приміщення (вікна, двері, підлога, стіни, дах), а також претендувати на відшкодування ремонтних робіт орендодавцем як у повному обсязі, так і частково.

За умовами договору відповідач зобов`язаний своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату, своєчасно і у повному обсязі сплачувати всі витрати з експлуатації, орендованого приміщення (комунальні послуги), утримувати орендоване приміщення у повній справності, здійснювати за власний рахунок, за письмової згоди поточний ремонт орендованого приміщення, не здійснювати без письмової згоди орендодавця добудову, перепланування, реконструкцію і прибудову капітальних споруд, до орендованого приміщення, підтримувати території, прилеглі до орендованого приміщення, та земельну ділянку в належному санітарному стані, за власний рахунок усувати всі несправності та поломки комунікацій (електромережа, трубопровід і т.п.) орендованого приміщення в період терміну дії договору оренди, які виникли з вини орендаря, безперешкодно допускати в орендоване приміщення орендодавця та його представників за довіреністю з метою перевірки використання об`єкта оренди у відповідності до умов договору з періодичністю визначеною пп. 5.2.1 п.5.2., дотримуватись санітарних, протипожежних та інших обов`язкових вимог при експлуатації орендованого майна, дотримуватися правил охорони праці та норм санітарного стану, після закінчення строку оренди повернути орендоване майно орендодавцю в належному стані з врахуванням природного та фізичного зносу за період його оренди.

У відповідності до розділу Порядок повернення орендодавцю об`єкта оренди, що орендується, орендар зобов`язаний передати орендодавцю орендоване приміщення протягом 3-х днів за додатковою угодою актом приймання - передачі та підготувати його до передачі. Орендоване приміщення повинно бути передане не в гіршому ж стані у якому воно було передане в оренду, з урахуванням ремонтних робіт, які будуть проведені орендарем на підставі кошторису або укладеної додаткової угоди.

Отже, у зв`язку із порушенням відповідачем договірних зобов`язань, позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача суму заборгованості по орендній платі у розмірі 34000,00 грн., суму прострочки внесення орендної плати з розрахунку 0.1 % за кожен день прострочки у розмірі 9724,00 грн., суму 3% річних від простроченої суми у розмірі 838,36 грн., суму понесених збитків у зв`язку з відновлювальними роботами у розмірі 194967,00 грн., суму збитків понесених у зв`язку з неодержаним прибутком (упущена вигода) в розмірі 180000,00 грн. та суму витрат пов`язаних у зв`язку із залученням експерта у розмірі 3500,00 грн.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача з позовною заявою до суду.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Нормами ст. 509 ЦК України визначено поняття зобов`язання та підстави його виникнення. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Положеннями ст.ст.525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлене договором або законом. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Статтею 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Приписами ст. 762 ЦК України визначено порядок плати за користування майном.

Так, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості по орендній платі у розмірі 34000,00 грн., то суд зазначає, що розділом 4 договору визначено орендну плату та порядок розрахунків, а саме: розмір орендної плати за об`єкт оренди становить за перший і останній місяці оренди 8000,00 грн.; за другий, третій і четвертий місяць оренда складає 0 (нуль) гривень; за п`ятий і шостий місяць оренди - 5000,00 грн., а починаючи із сьомого місяця оренди, орендна плата складає 8000,00 грн.

Вказані розрахунки були зумовлені тим, що орендар проводив ремонтні роботи орендованого приміщення, що було передбачено п. 6.1. договору, не за власний рахунок, а за рахунок орендної платні. Тобто орендна плата за другий, третій і четвертий місяці оренди не вносилась, а орендна плата за п`ятий та шостий місяць оренди приміщення складала 5000,00 грн., що на 3000,00 грн. гривень менше ніж обумовлено умовами договору за перший місяць та в подальшому починаючи з сьомого місяця. Вказані кошти, тобто орендну платню за другий, третій та четвертий місяці, а також кошти за п`ятий та шостий місяці оренди, що загальною сумою становлять 34000,00 грн., фактично мав отримати орендодавець, однак умовами договору було погоджено виконання ремонтних робіт за ці кошти.

Крім того, договором визначено порядок повернення орендодавцю об`єкту оренди.

Так, п. 7.4. договору встановлено, що орендоване приміщення повинно бути передано орендодавцю не в гіршому стані, у якому воно було передано в оренду, з урахуванням ремонтних робіт, які будуть проведені орендарем на підставі кошторису або укладеної додаткової угоди. У разі обладнання приміщення капітальними спорудами, які неможливо демонтувати при здачі орендованого приміщення, все обладнання залишається на об`єкті оренди без відшкодування його вартості орендарю.

Отже, умовами договору прямо передбачалось, умови передачі об`єкту оренди, тобто в не гіршому стані, у якому було передано в оренду з урахуванням ремонтних робіт, які, як випливає зі змісту п. 6.1 та 4.1 договору мали проводитися в рахунок орендної плати, тобто, коштом орендодавця.

Матеріали справи свідчать, що 06.04.2018 представником орендодавця - Слуцьким О.М. було оглянуто приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та виявлено значні пошкодження приміщення, відсутність дверей та вікон, виявлено, відсутність пломб на лічильниках.

Отже, як вбачається з викладеного, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, які полягають у наступному.

Відповідач порушив умови розділу 7 договору, яким встановлювався порядок повернення орендодавцю об`єкту оренди, тобто не передав належним чином орендоване приміщення, як того вимагає п.7.3. договору, тобто у момент підписання акту приймання-передачі орендар мав передати ключі від об`єкту та передати приміщення не в гіршому стані, у якому воно було з урахуванням ремонтних робіт, проведених орендарем.

У зв`язку з тим, що умовами договору, а саме п. 6.1. та 7.4. прямо передбачено проведення ремонту орендованого приміщення та прямо зазначено, що після припинення дії договору не проводити демонтаж невід`ємних частин приміщення (вікна, двері, підлога, стіни, дах), а також не претендувати на відшкодування ремонтних робіт орендодавцем, як у повному обсязі так і частково, оскільки вказаний ремонт проведено за рахунок орендної плати за другий, третій, четвертий місяці в розмірі 8000,00 грн. за кожний місяць, а також за п`ятий та шостий місяці в розмірі по 3000,00 грн. за кожен місяць, як то випливає з п. 4.1. договору, а орендар повністю не виконав вказані умови, демонтував двері, вікна, внутрішню обшивку приміщення, пошкодив приміщення, порушив опломбування лічильників, то орендна плата за вказані місяці вважається не сплаченою. Загальна сума заборгованості, за вказаними пунктами становить по 8000,00 грн. за другий, третій та четвертий місяці та по 3000,00 грн. за п`ятий та шостий місяці, що в сумі складає 34000,00 грн.

Доказів сплати суми заборгованості по орендній платі у розмірі 34000,00 грн., відповідачем суду не надано.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення суми заборгованості по орендній платі у розмірі 34000,00 грн., є доведеними і обґрунтованими.

Вирішуючи правомірність нарахованих та заявлених до стягнення сум 0.1% за кожен день прострочки та 3% річних, суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 199 ГК України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за частинами 1 та 2 статті 217 ГК України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - застосування штрафних санкцій.

Безпосередньо правові наслідки порушення грошових зобов`язань передбачені приписами статей 230-237 ГК України та статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Так, згідно із частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В статті 549 ЦК України конкретизовано визначення таких штрафних санкцій, а саме пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, а у відповідності до приписів частини 2 статті 551 того ж Кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Так, заявлену до стягнення суму прострочки внесення орендної плати з розрахунку 0.1 % за кожен день прострочки позивач обґрунтовує посиланням на умови п. 5.2.2. договору, з якого слідує, що розірвання договору не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборговану орендну плату та штрафні санкції за порушення умов договору в розмірі 0.1 % від заборгованої суми за кожен день прострочки внесення орендної слати.

.Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Суд вважає, що оскільки сторони у п. 5.2.2. договору обчислюють штрафну санкцію у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, тому за своєю правовою природою дана штрафна санкція є пенею відповідно до приписів ч.3 ст. 549 ЦК України.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. При цьому статтею 3 Закону встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Частина 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначає, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. При цьому, незалежно від способу та бази визначення розміру неустойки договором, вона не може перевищувати той розмір, який встановлено законом, як граничний.

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Тобто, відповідно до вимог чинного законодавства сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, тому встановлена сторонами у договорі відповідальність за прострочення виконання зобов`язання у більшому розмірі не суперечить матеріальному праву України та відповідно не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угоди недійсною.

Відповідно до п. 49 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/211 від 07.04.2008р., положення ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" № 543/96-ВР від 22.11.1996р. не встановлюють обмежень щодо визначення розміру пені, а передбачають обмеження розміру пені, що підлягають стягненню.

Згідно здійсненого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми штрафної санкції (пені) за період з 05.04.2018р. по 16.11.20182р. (286 днів), склала 9724,00 грн. (а.с. 85).

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок суми штрафної санкції (пені), суд виявив наявність помилок у даному розрахунку.

Суд, за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи "Ліга" (з врахуванням Порядку проведення підрахунку заборгованості та штрафних санкцій, затвердженого листом Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р. "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ") перевірив розрахунок пені, за період (з 05.04.2018р. по 04.10.2018р.) з урахуванням ч.6 ст. 232 ГК України, тобто 6 місяців, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який стягується пеня, розрахунок має наступний вигляд:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
3400005.04.2018 - 12.04.2018817.0000 %0.093 %*253.37
3400013.04.2018 - 24.05.20184217.0000 %0.093 %*1330.19
3400025.05.2018 - 12.07.20184917.0000 %0.093 %*1551.89
3400013.07.2018 - 06.09.20185617.5000 %0.096 %*1825.75
3400007.09.2018 - 04.10.20182818.0000 %0.099 %*938.96

Отже, за здійсненим розрахунком суду, сума пені за період з 05.04.2018р. по 04.10.2018р. становить 5900,16 грн.

Доказів сплати суми пені у розмірі 5900,16 грн. відповідачем суду не надано.

Таким чином, враховуючи те, що матеріалами справи підтверджено прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню - у розмірі 5900,16 грн. В іншій частині позовні вимоги заявлені безпідставно, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо заявленої до стягнення суми 3% річних у розмірі 838,36 грн., то відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджено прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором, перевіривши наданий позивачем розрахунок (а.с. 85), суд вважає його вірним, а тому вимога щодо стягнення суми 3% річних у розмірі 838,36 грн., є обґрунтованою.

Доказів сплати суми 3% річних у розмірі 838,36 грн. відповідачем суду не надано, а отже дана вимога підлягає задоволенню.

Щодо заявленої до стягнення суми збитків, понесених позивачем у зв`язку з відновлювальними роботами у розмірі 194967,00 грн., то матеріали справи свідчать, що відповідачем належним чином не було передано приміщення відповідно до розділу 7 договору, порушені умови договору, передбачені п. 7.4., а саме: приміщення повинно бути передане орендодавцю не в гіршому стані, в якому воно було передано в оренду, з урахуванням ремонтних робіт, які будуть проведені орендарем на підставі кошторису або укладеної додаткової угоди. У разі обладнання приміщення капітальними спорудами, які неможливо демонтувати при здачі орендованого приміщення, все обладнання залишається на об`єкті оренди без відшкодування його вартості орендарю.

Враховуючи вказані обставини, які стали можливими через порушення орендарем взятих на себе зобов`язань, а також те, що відповідачем було пошкоджено цілісність орендованого приміщення, проведено демонтаж вікон, дверей, обшивки підлоги та стін, що підтверджується фото зображеннями доданими до висновку експерта за результатами проведення судово-будівельної експертизи № 6 від 20.04.2018, позивач був вимушений робити ремонт приміщення власним коштом.

Відповідно до висновку експерта, за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 6 від 20.04.2018, вартість ремонтно-відновлювальних робіт по відновленню належного функціонування об`єкту експертизи приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , в наслідок пошкодження майна, в нині діючих цінах на будівельні матеріали і послуги становить 194967,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Виходячи з положень частини 1 статті 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушені.

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Частиною 3 статті 225 Господарського кодексу України передбачено, що при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 194967,00 грн. збитків, заподіяних позивачу у зв`язку з понесеними відновлювальними роботами, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо заявленої до стягнення суми збитків понесених у зв`язку з неодержанням прибутку (упущена вигода) у розмірі 18000,00 грн., то згідно з положеннями ч. 3 ст. 147 Господарського кодексу України (далі ГК України), збитки, завдані суб`єкту господарюванні порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду врегульовано ст. 1166 ЦК України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала . Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини .

Необхідними елементами такої відповідальності (незалежно від вини цих органів та осіб) є: шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, наявність якої має бути доведена позивачем.

Для визначення юридичних підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування завданої шкоди, суду необхідно з`ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та шкодою, вину відповідача.

Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Відповідно до п. 2 Роз`яснень Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів пов`язаних з відшкодуванням шкоди" від 01.04.94 № 02-5/215, крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

Пунктом 6 Роз`яснень зазначено, що для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на зазначене позивач повинен довести, що шкода заподіяна відповідачем саме не виконанням ним умов договору, безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розміром відшкодування. При цьому, встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Згідно зі змістом Оглядового листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків" від 14.01.14 № 01-06/20/2014, відповідно до приписів ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на сторону обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані... Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Ст. 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності порушення відповідача покладено на позивача, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками.

Як у випадку невиконання договору, так і за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків чи відшкодування завданої шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків (шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками (шкодою); вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Позивач, звертаючись до суду з відповідним позовом, як на правову підставу вимоги щодо стягнення збитків понесених у зв`язку з неодержаним прибутком (упущена вигода), посилається на положення статті ,623, 1166 ЦК України, а обґрунтовуючи свою вимогу про стягнення упущеної вигоди зазначає, що внаслідок вчинення відповідачем неправомірних дій, які виразились в тому, що позивач одразу після виявлення пошкодження цілісності приміщення відповідачем, розпочав ремонтні роботи, направлені на відновлення функціонування приміщення та приведення його до такого стану, у якому його можна було б експлуатувати та отримувати дохід від експлуатації. Позивач був вимушений робити ремонт приміщення власним коштом. Ремонтні роботи тривали протягом 6 (шести) місяців та були закінчені 01.11.2018р.. Виходячи з цих обставин, за вказаний період часу відповідач був позбавлений можливості здавати в оренду вказане приміщення чи в будь який інший спосіб отримувати дохід від експлуатації приміщення, що стало можливим з вини недобросовісного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. Тобто позивач у період часу з 05.04.2018р. по 01.11.2018р. не мав змоги одержувати дохід з вини відповідача. Розрахунок (упущеної вигоди) додано позивачем до позовної заяви (а.с. 58-59).

Наявні матеріали цієї господарської справи свідчать, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку суми доходів (прибутку), які позивач міг би одержати за звичайних обставин від здачі орендних площ, однак після пошкодження цілісності орендованого приміщення, позивач був вимушений робити ремонт приміщення власним коштом протягом 6 місяців, а тому за вказаний період часу позивач був позбавлений можливості здавати в оренду вказане приміщення чи в будь який інший спосіб отримувати дохід від експлуатації приміщення

Перевіряючи в ході розгляду справи по суті спору вірність розрахунків позивача, а також враховуючи, що у наданих позивачем розрахунках не враховані витрати, а враховано лише чистий прибуток, суд дійшов висновку про те, що вказані розрахунки завданої шкоди у вигляді упущеної вигоди є суто теоретичними, побудованими на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними первісними бухгалтерськими документами, які (документи) б свідчили про нанесення шкоди позивачу у вигляді упущеної вигоди у розмірі 180000,00 грн. та такий розмір такої шкоди спричиненої шкоди підтверджено відповідним розрахунком.

Позивач повинен довести наявність шкоди і неправомірної поведінки відповідача, безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням шкоди, розмір відшкодування. Також позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Разом з тим, позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування до відповідача такої міри відповідальності, як відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до приписів ст.ст. 2, 3, 33, 34, 173, 174, 175, 224 ГК України та на підставі обставин даної справи, факт спричинення шкоди (понесення збитків) позивач має підтвердити первинними документами. Разом з тим, таких доказів суду у цій справі позивач не надав.

Також позивачем заявлено до стягнення суму судових витрат пов`язаних з розглядом справи у розмірі 3500,00 грн., які позивач поніс у зв`язку із залученням експерта.

Згідно зі ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ч.4 ст. 127 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Представником позивача надано договір про надання послуг №6 від 12.04.2018р. та акт прийому-передачі виконаних робіт від 20.04.2018р., пов`язаних з залученням експерта (а.с. 40, 41). У вказаному акті зазначено: "Вартість послуг "Судового експерта" згідно з Договором становить 3500,00 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок, без ПДВ ("Судовий експерт" є платником єдиного податку за спрощеною системою оподаткування), які сплачуються Замовником відповідно до умов Договору про надання послуг."

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що ФОП Артемчук Т.В. розрахувалась з експертом готівкою, а тому відсутні документальні докази, які б підтверджували оплату послуг експерта.

Проаналізувавши зазначені докази, суд звертає увагу, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів (платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, банківська виписка), які б підтверджували понесення позивачем реальних витрат у розмірі 3500,00 грн., які позивач поніс у зв`язку із оплатою експертизи.

Враховуючи викладене, суд відмовляє позивачу у стягненні з відповідача судових витрат за проведення експертизи.

Згідно частини третьої статті 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідач позовні вимоги належними та доступними засобами доказування не спростував, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно ст.ст. 123, 129 ГПК України, судові витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Макієвської Олени Вікторівни ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Артемчук Тетяни Вікторівни ( АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_2 ) суму заборгованості по орендній платі у розмірі 34000,00 грн., суму пені у розмірі 5900,16 грн., суму 3% річних у розмірі 838,36 грн., суму збитків понесених у зв`язку з відновлювальними роботами у розмірі 194967,00 грн. та суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 3535,58 грн.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 13.05.2019р.

Суддя С.В. Нікітенко