ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2019 Справа № 917/285/19

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засіданні Отюговій О.І., розглянувши справу № 917/285/19

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос Шипуватого" вул. Польова, 17, с. Шипувате, Великобурлуцький район, Харківська область,62651

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтера-Строй" вул. Першотравнева, 20А, оф.505, м. Кременчук, Полтавська область,39600

про стягнення 50560,12 грн. заборгованості

Без виклику учасників справи

Обставини справи: 18.02.2019 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос Шипуватого" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтера-Строй" про стягнення 50560,12 грн. заборгованості.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області суду від 19.02.2019 року на підставі ст. 174 ГПК України позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос Шипуватого" залишено без руху та надано позивачу строк 5 днів з дня вручення такої ухвали для усунення недоліків.

15.03.2019 року від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків.

Суд ухвалою від 15.03.2019 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 917/285/19 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Сторони були належним чином та завчасно повідомлені за місцем їх реєстрації про покладені на них обов'язки, про що свідчать матеріали справи (поштові повідомлення про вручення даної ухвали наявні у матеріалах справи). Крім того, ухвала суду у даній справі була своєчасно розміщена судом в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

12.04.2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує на те, що даний позов є передчасним, оскільки можливе мирне врегулювання спору.. Позивачем до позовної заяви не додано жодного доказу, який би свідчив про те, що позивач звертався до відповідача з вимогою про поставку товару, а відповідач відмовився від поставки товару. Також відповідач вказує на те, що позивачем неправомірно нараховано 3% річних та інфляційних на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки у відповідача перед позивачем наявне не грошове зобов'язання з поставки товару. Крім того відповідач вказує на те, що в прохальній частині позовної заяви позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 868,85 грн. (сімдесят дві тисячі триста дев'яносто чотири гривні 52 копійки).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

В обґрунтування своїх позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "Колос Шипуватого" (позивач) посилається на те, що 30 травня 2018 року на підставі рахунка на оплату №30/05-1 від 30 травня 2018 року (арк. с. 17) виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтера-Строй" (відповідач) ним була здійсненна попередня оплата за щебінь фр.5-20 мм в кількості 140 тон по ціні 300 грн. без ПДВ за оду тону на загальну суму 50400,00 грн. в тому числі ПДВ 8400,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №428 від 30.05.2018 року (арк. с. 18).

Між відповідачем та позивачем усно були обумовлені строки поставки товару в термін 5 днів з моменту попередньої оплати залізничним транспортом на станцію Бурлук (код станції) отримувач позивач (код отримувача 5016).

Однак, як вказує позивач, відповідач в зазначений термін поставку товару не здійснив.

В другій декаді липня 2018 року сторони усно домовились щодо поставки продукції автомобільним транспортом за юридичною адресою позивача в об’ємі 23,5 тони по ціні 300,00 грн. 00 грн. без ПДВ вказаній в рахунку на оплату №30/05-1 від 30 травня 2018 року.

13 липня 2018 року на виконання домовленості відповідачем була здійсненна поставка обумовленого об’єму товару, а саме: 23,5 тон щебня фр. 5-20 мм., що підтверджується товаро -транспортною накладною №7 від 13.07.2018 року (арк. с. 19).

02 серпня 2018 року засобами електронної пошти на адресу позивача від відповідача надійшла видаткова накладна №13/07-3 від 13 липня 2018 року (арк. с. 23). Дана накладна повністю різниця з показниками вказаними в виставленому відповідачем рахунку на оплату, а саме стосовно ціни: вказано вартість однієї поставленої тони товару 803,33 грн. без ПДВ замість ціни 300 грн. без ПДВ, яка була погоджена сторонами в рахунку на оплату №30/05-1 від 30 травня 2018 року (арк. с. 17) та оплачена позивачем.

06 вересня 2018 року на адресу позивача засобами поштового зв’язку від відповідача надійшли наступні оригінали документів: підписаний в односторонньому порядку відповідачем договір поставки №30/05-П від 30.05.2018 року, видаткова накладна №13/07-3 від 13.07.2018 року, товаро-транспортна накладна №Р13/07-3 від 13.07.2018 року, та рахунок на оплату №30/05-1 від 30.05.2018 року де зазначена ціна тони товару 803,33 грн. без ПДВ (арк. с. 20-24).

04 грудня 2018 року позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію №112 від 04 грудня 2018 року (арк. с. 25-26), в якій позивач вказує на те, що відповідачем в односторонньому порядку було змінено умови правочину та здійснено позивачу поставку обумовленого товару, а саме: 23,5 тон щебня фр. 5-20 мм. 13.07.2018 року за ціною 803,33 грн. без ПДВ за тону замість обумовленої в рахунку на оплату №30/05-1 від 30.05.2018 року ціни 300,00 грн. без ПДВ за одну тонну. Отже, відповідач безпідставно користується грошовими коштами позивача в сумі 41 940,00 грн. Також позивач вказує на те, що в разі не сплати заборгованості, продавець буде змушений звернутись до суду та стягнути заборгованість в судовому порядку. Зазначена претензія була вручена відповідачу 21.12.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (арк. с. 27). та залишена відповідачем без реагування.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом з вимогою згідно прохальної частини позову про стягнення з відповідача 41 940,00 грн. основного боргу, 5136,73 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 2614,54 грн. інфляційних нарахувань та 868,85 грн. (сімдесят дві тисячі триста дев'яносто чотири гривні 52 копійки) пені.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Господарські договори укладаються за правилами встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч.1 ст.181 ГК України, яка регулює загальний порядок укладання господарських договорів, господарський договір за загальними правилами укладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України, підставами для виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи із характеру господарських правовідносин, які виникли, між сторонами, останні мають ознаки договору поставки, укладеного у спрощений спосіб шляхом внесення покупцем передбачуваному постачальнику передоплати за товар, який має поставитись.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, позивач на підставі рахунка на оплату №30/05-1 від 30 травня 2018 року (арк. с. 17) виставленого відповідачем здійснив попередню оплату за щебінь фр.5-20 мм в кількості 140 тон по ціні 300 грн. без ПДВ за оду тону на загальну суму 50400,00 грн. в тому числі ПДВ 8400,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №428 від 30.05.2018 року (арк. с. 18).

Як стверджує позивач, відповідач своїх зобов'язань щодо поставки оплаченого товару у визначені сторонами в усних домовленостях строки не виконав. 13.07.2018 року відповідачем на виконання домовленостей була здійсненна поставка обумовленого об’єму товару, а саме: 23,5 тон щебня фр. 5-20 мм., що підтверджується товаро -транспортною накладною №7 від 13.07.2018 року (арк. с. 19) однак зовсім по іншій ціні ніж та, що була погоджена сторонами в рахунку на оплату №30/05-1 від 30 травня 2018 року (арк. с. 17).

06 вересня 2018 року на адресу позивача засобами поштового зв’язку від відповідача надійшли наступні оригінали документів: підписаний в односторонньому порядку відповідачем договір поставки №30/05-П від 30.05.2018 року, видаткова накладна №13/07-3 від 13.07.2018 року, товаро-транспортна накладна №Р13/07-3 від 13.07.2018 року, та рахунок на оплату №30/05-1 від 30.05.2018 року де зазначена ціна тони товару 803,33 грн. без ПДВ (арк. с. 20-24). Дані документи підписані тільки відповідачем тобто складені відповідачем в односторонньому порядку.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Направлена на адресу відповідача претензія №112 від 04.12.2018 року, в якій позивач вказав, що відповідач в односторонньому порядку змінив умови правочину та здійснив позивачу поставку обумовленого товару, а саме: 23,5 тон щебня фр. 5-20 мм. 13.07.2018 року за ціною 803,33 грн. без ПДВ за тону замість обумовленої в рахунку на оплату №30/05-1 від 30.05.2018 року ціни 300,00 грн. без ПДВ за одну тонну та безпідставно користується грошовими коштами позивача в сумі 41 940,00 грн. залишена останнім без відповіді та задоволення.

Згідно ч.1 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). (ст. 610 ЦК України).

Виходячи із вказаних обставин, суд приходить до висновку, що відповідач належним чином своїх зобов'язань щодо поставки товару по ціні погодженій в рахунку на оплату №30/05-1 від 30 травня 2018 року (300 грн. за тонну без ПДВ) не виконав. Натомість, відповідач поставив позивачу товар, саме: 23,5 тон щебня фр. 5-20 мм. по іншій ціні 803,33 грн. без ПДВ за одну тонну і таким чином допустив порушення своїх зобов'язань на суму 41 940,00 грн.

Відповідач станом на день розгляду справи будь-яких доказів, які б свідчили про повернення коштів, суду не надав, а тому слід вважати, що за ним рахується борг в сумі 41940,00 грн.

Статтею 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладеного позивачем нараховано відповідачу:

- 5136,73 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 14.06.2018 року - 14.02.2019 року;

- 2614,54 грн. інфляційних нарахувань за періоди: з 14.06.2018 року - 13.07.2018 року (на заборгованість в сумі 50 400,00 грн.) та з 13.07.2018 року - 14.02.2019 року (на заборгованість в сумі 41 940,00 грн.);

Суд відмовляє в стягненні 5136,73 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами керуючись наступним.

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами.

Із змісту ст. 536 ЦК України слідує, що проценти за користування чужими грошовими коштами не є відповідальністю за невиконане зобов'язання, це є плата за правомірне користування грошовими коштами. Натомість, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач, перераховуючи суму попередньої оплати за товар, фактично передавав у користування ці кошти відповідачу, встановивши при цьому відсоток за таке користування. Будь-які угоди стосовно такої передачі між сторонами не укладались.

Крім того, ні законом, ні актом цивільного законодавства, як цього вимагає ст. 536 ЦК України, не передбачений розмір відсотків, які б могли бути застосовані до даних правовідносин, а тому нарахування позивачем процентів за користування грошовими коштами виходячи з розміру облікової ставки НБУ, суд вважає необґрунтованим.

Обґрунтовуючи стягнення із відповідача відсотків за користування чужими коштами, позивач також посилається на вимоги ст.1048 ЦК України, якою передбачено таке нарахування за курсом Національного банку України за передані в користування грошові кошти по договору позики.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Проте, чинним законодавством не передбачено можливості застосування до договору поставки положень про позику, оскільки договори поставки і позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види правовідносин, тому застосування до спірних правовідносин положення ст. 1048 ЦК України, є безпідставним.

Згідно імперативних приписів ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї .

Зважаючи на викладені обставини, оскільки ні законом, ні іншим актом цивільного законодавства, як цього вимагає стаття 536 ЦК України, не передбачений розмір відсотків, які могли б бути застосовані до даних правовідносин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів за користування коштами у розмірі 5136,73 грн. задоволенню не підлягають.

При обрахунку заявлених позивачем до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних на підставі ст. 625 ЦК України судом береться до уваги наступне.

В силу приписів ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приписами ч.2 ст.693 ЦК України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З огляду на вказану норму, порушення продавцем строку передання покупцеві попередньо оплачених товарів породжує на стороні покупця дві правомочності, одну із яких покупець може використати на свій розсуд: 1) пред'явити вимогу про передання оплаченого товару; 2) вимагати повернення суми попередньої оплати. Реалізація другої із названих правомочностей означає, що він конклюдентними діями відмовився від прийняття виконання. Відмову від прийняття виконання в такий спосіб у цьому випадку слід вважати такою, що ґрунтується на спеціальному положенні ч.2 ст.693 ЦК України і є правомірною.

Отже, визначене цією нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання, внаслідок якої припиняється зобов'язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов'язання.

Як встановлено судом вище, позивачем 04.12.2018 року за вих. №112 було надіслано на адресу відповідача претензію, в якій позивач просив відповідача повернути суму попередньої оплати в розмірі 41940,00 грн. або виконати свої зобов'язання щодо поставки (арк. с. 25-26). Дана вимога була отримана відповідачем 21.12.2018 року.

Отже, відповідно до приписів ч.2 ст. 530 ГПК України право на стягнення з відповідача інфляційних нарахувань у позивача виникло починаючи з 29.12.2018 року.

З урахуванням вищевикладеного за перерахунком, здійсненим судом за допомогою калькулятору "ЛІГА: ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.3", до стягнення підлягають інфляційні в сумі 419,40 грн.

Також в прохальній частині позову позивач заявляє вимог про стягнення 868,85 грн. 868,85 грн. (сімдесят дві тисячі триста дев'яносто чотири гривні 52 копійки) пені.

При цьому у тексті позову позивач веде мову про 3% річних за періоди: 14.06.2018 року -13.07.2018 року (на заборгованість в сумі 50 400,00 грн.) та з 14.07.2018 року - 14.02.2019 року (на заборгованість в сумі 41 940,00 грн.) (розрахунок арк. с. 31-35). Однак вимог про їх стягнення не заявляє, натомість просить стягнути пеню у сумі 868,85 грн. (сімдесят дві тисячі триста дев'яносто чотири гривні 52 копійки) (в редакції позову).

Наявність підстав для стягнення пені позивач у позові не наводить.

За статтею 546 Цивільного кодексу України вказує, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком; договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення зобов'язання.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

При цьому, Законом передбачена обов'язкова письмова форма правочину щодо забезпечення виконання зобов'язань (ч. 1 ст. 547 ЦК України), наслідком недодержання якої є нікчемність правочину (ч. 2 ст. 547 ЦК України).

Оскільки, сторонами не було передбачено відповідальність відповідача у вигляді пені за порушення виконання зобов'язань з поставки чи повернення суми попередньої оплати, то суд відмовляє у стягненні пені.

Згідно із ч.2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 41 940,00 грн. попередньої оплати, 419,40 грн. інфляційних нарахувань підтверджені документально та нормами матеріального права, а тому підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтера-Строй" (вул. Першотравнева, 20А, оф.505, м. Кременчук, Полтавська область,39600, ідентифікаційний код 38132470) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос Шипуватого" (вул. Польова, 17, с. Шипувате, Великобурлуцький район, Харківська область,62651, ідентифікаційний код 34173340) 41 940,00 грн. попередньої оплати, 419,40 грн. інфляційних нарахувань та 1613,64 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову - відмовити.

Повне рішення складено 08.05.2019 року

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.М.Тимощенко