ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2019м. ДніпроСправа № 904/954/19

Суддя Господарського суду Дніпропетровської області Новікова Р.Г. за участю секретаря судового засідання Мартич А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, м. Дніпро

до Фізичної особи - підприємця Старушенко Лілії Олексіївни, м. Дніпро

про стягнення заборгованості за договором №4 від 27.11.2017р. у розмірі 12240грн.74коп.

Представники:

Від позивача: Кравченко П.В., довіреність №30/57 від 12.03.2018р.

Від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ: Дніпропетровське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області звернулось до Фізичної особи - підприємця Старушенко Лілії Олексіївни з позовом про стягнення заборгованості за договором №4 від 27.11.2017р. у розмірі 12240грн.74коп.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №4 від 27.11.2017р., в частині своєчасної оплати відшкодування витрат по сплаті земельного податку.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача в судові засідання не з`явився, причин своєї неявки до суду не повідомив.

До повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із частиною 4 статті 89 Цивільного кодексу України до Єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" передбачено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Ухвали суду були направлені відповідачу у справі в установленому порядку на адресу, вказану у спеціальному витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, який наявний в матеріалах справи (а.с. 49-51).

Отже, відповідача належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи.

На день розгляду справи у судовому засіданні 10.05.2019р. будь-яких письмових заяв та клопотань від відповідача щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Враховуючи, що від відповідача повідомлення щодо неможливості участі у судовому засіданні 10.05.2019р. до Господарського суду Дніпропетровської області не надходило, відзив на позовну заяву не подано, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення представника позивача, суд установив наступне.

01.08.2017р. між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради (далі-орендар) та Фізичної особи - підприємця Старушенко Лілії Олексіївни (далі-орендар) підписано договір №345-ДРА/17 оренди нерухомого майна що належить до комунальної власності територіальної громади міста (а.с.20-27).

Як вбачається із спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, 20.11.2018р. здійснена держава реєстрація припинення підприємницької діяльності Фізичної особи - підприємця Старушенко Лілії Олексіївни.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо неналежного виконання господарського договору, яким було опосередковано зобов`язальні правовідносини сторін спору.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 Господарського кодексу України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності фізична особа - підприємець (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як фізичної особи - підприємця не припинились.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019р. у справі №910/8729/18.

Відповідно до пункту 1.1 договору №345-ДРА/17 від 01.08.2017р. орендар приймає в строкове платне користування комунальне нерухоме майно - вбудованого нежитлове приміщення, яке розташоване на першому поверсі 3-х - поверхової будівлі (далі - об`єкт оренди), загальною площею 55,1кв.м., розміщене за адресою: м. Дніпро, вул. Курінна, 57, вартість якого, згідно з незалежною оцінкою становить 248199грн.00коп. без ПДВ, що перебуває на балансі Дніпропетровське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі-балансоутримувач), для використання під розміщення їдалень, буфетів, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи.

Згідно пункту 5.11 договору орендар зобов`язаний укласти з балансоутримувачем договір на сплату експлуатаційних витрат, у тому числі відшкодування витрат з податку на землю.

За змістом пункту 10.1 договору №345-ДРА/17 від 01.08.2017р. цей договір діє з 01 серпня 2017 року до 29 липня 2020 року включно.

Договір №345-ДРА/17 від 01.08.2017р. підписаний сторонами без зауважень та заперечень до нього.

За актом приймання-передачі від 01.08.2017р. (а.с.29) Фізична особа - підприємець Старушенко Лілія Олексіївна прийняла в строкове платне користування вбудоване нежитлове приміщення за адресою: м. Дніпро , вул . Курінна, 57 (вул . Аверіна, 57), площею 55,1кв.м.

27.11.2017р. між Дніпропетровським міським управлінням Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі-балансоутримувач) та Фізичною особою - підприємцем Старушенко Лілією Олексіївною (далі-орендар) підписано договір №4 від 27.11.2017р. на відшкодування витрат по сплаті земельного податку (далі-договір).

Відповідно до пункту 1.1. договору орендар відшкодовує витрати по сплаті земельного податку, нарахованого на частку земельної ділянки під будівлею, де розташоване нежитлове приміщення передане в оренду орендарю на підставі договору оренди №345-ДРА/17 від 01.08.2017р. Оплата земельного до бюджету здійснюється балансоутримувачем відповідно до вимог Податкового кодексу України №2755-VI від 02.12.2010р.

За умовами пункту 1.2. договору балансоутримувач щомісячно надає орендарю рахунок на оплату земельного податку, виходячи з розрахунку, а орендар зобов`язується відшкодовувати земельний податок відповідно до умов договору.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що відшкодування витрат зі сплати земельного податку здійснюється орендарем на підставі рахунків та актів, наданих балансоутримувачем, не пізніше 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Згідно з пунктом 4.2. договору за порушення строків розрахунків з орендаря може бути стягнуто пеню (відповідно до статті 231 Господарського кодексу України) в розмірі 0,1% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. У разі прострочення понад один місяць додатково стягується штраф в розмірі 7% від несплаченої суми.

За змістом пункту 6.1. договору цей договір набирає чинності з 01.08.2017 року та діє до 29.07.2020 року.

Договір №4 від 27.11.2017р. підписаний сторонами без зауважень та заперечень до нього.

Сторонами підписаний додаток №2 до договору №4 від 27.11.2017р. (розрахунок відшкодування витрат по сплаті земельного податку на 2018 рік), згідно якого земельний податок, нарахований до сплати на частку земельної ділянки під будівлею, яка приходиться на орендоване приміщення, за одним місяць становить 1187грн.49коп. без ПДВ.

Додаток №2 до договору №4 від 27.11.2017р. підписаний сторонами без зауважень та заперечень до нього.

З наведеного вбачається, що відповідач був обізнаний про суму відшкодування земельного податку у 2018 році, яка щомісячно підлягає сплаті на підставі договору №4 від 27.11.2017р.

Відповідно до акту приймання-передачі від 15.11.2018р. (а.с.30) Фізична особа - підприємець Старушенко Лілія Олексіївна повернула позивачу вбудоване нежитлове приміщення за адресою: м.Дніпро, вул. Курінна, 57, площею 55,1кв.м.

Позивач зазначає, що відповідачем не було сплачену заборгованість з відшкодування витрат зі сплати земельного податку за період березень 2018р. - листопад 2018р. у розмірі 9845грн.53коп., що і є предметом спору.

Заявлено позивачем до стягнення заборгованість з відшкодування витрат зі сплати земельного податку у розмірі 9845грн.53коп., складається із заборгованості за березень 2018р. у розмірі 939грн.35коп., заборгованості за квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень та жовтень 2018р. у розмірі по 1187грн.49коп. відповідно та заборгованості за листопад 2018р. у розмірі 593грн.73коп.

В матеріалах справи наявні докази несення позивачем витрат зі сплати земельного податку за спірний період (а.с. 67-92).

Доказів оплати відповідачем заборгованості з відшкодування витрат зі сплати земельного податку за період березень 2018р. - листопад 2018р. у розмірі 9845грн.53коп., в матеріалах справи відсутні.

З огляду на положення пункту 5.1 договору №4 від 27.11.2017р., строк виконання відповідачем зобов`язань з оплати заборгованості з відшкодування витрат зі сплати земельного податку за період березень 2018р. - листопад 2018р. у розмірі 9845грн.53коп. є таким, що настав.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приписи частини 7 статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно статті 202 Господарського кодексу України та статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Відповідачем не були виконані грошові зобов`язання, доказів припинення відповідних зобов`язань перед позивачем у будь-який інший передбачений законом спосіб, відповідачем до матеріалів справи не надано.

Положеннями статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обставини, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 9845грн.53коп., підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачем. Тому суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача в цій частині.

Крім того, позивач на підставі пункту 4.2 договору нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за загальний період з 15.04.2018р. по 30.01.2019р. у розмірі 1706грн.06коп. та штраф у розмірі 689грн.15коп.

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, суд встановлено, що в ньому допущені помилки.

Положеннями частини 6 статті 232 Господарського процесуального кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначено, що пеня обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, суд встановлено, що в ньому допущені помилки, зокрема, позивачем не дотримано вимог частини 6 статті 232 Господарського процесуального кодексу України та статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

За результатом зробленого судом розрахунку, стягненню з відповідача підлягає пеня у розмірі 1422грн.83коп. за загальний період з 15.04.2018р. по 30.01.2019р. В задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 283грн.23коп. слід відмовити.

Перевіривши розрахунок штрафу, суд встановив, що він зроблений правильно та відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає штраф у розмірі 689грн.15коп.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача 1876грн.55коп.

Керуючись нормами статей Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 13, 20, 41, 42, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 91, 129, 237, 238, 240, 241, 242, 251 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області до Фізичної особи - підприємця Старушенко Лілії Олексіївни про стягнення заборгованості за договором №4 від 27.11.2017р. у розмірі 12240грн.74коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Старушенко Лілії Олексіївни (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ; місцезнаходження: АДРЕСА_6 ) на користь Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (ідентифікаційний код: 08670964; місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пл. Червона, 2а) суму відшкодування витрат по сплаті земельного податку в розмірі 9845грн.53коп., пеню у розмірі 1422грн.83коп., штраф у розмірі 689грн.15коп. та судовий збір у розмірі 1876грн.55коп.

Видати наказ після набрання чинності рішенням.

Відмовити в задоволенні позовних вимог в частині пені в розмірі 283грн.23коп.

В судовому засіданні 10.05.2019р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 11.05.2019р.

Суддя Р.Г.Новікова