ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2019 р. Справа№ 910/7230/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Добрицька В.С.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Артемсіль»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 22.11.2018 (повний текст рішення складено 03.12.2018)

у справі №910/7230/18 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Державного підприємства «Артемсіль»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Транс»

про стягнення 645 733, 93 грн.

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Транс»

до Державного підприємства «Артемсіль»

про стягнення 581 268, 82 грн.

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Артемсіль» (далі - ДП «Артемсіль», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Транс» (далі - ТОВ «Т-Транс», відповідач) про стягнення 645 733,93 грн. внесеної передоплати (авансу). В обґрунтування своїх вимоги зазначило, що в порушення умов Договору № 168/У-14 від 11.11.2014 відповідачем безпідставно списано кошти з рахунку позивача.

ТОВ «Т-Транс» подало зустрічний позов до ДП «Артемсіль» про стягнення 581 268,82 грн., з яких 234 123,52 грн. основного боргу, 242 391,61 грн. пені, 21 013,00 грн. 3% річних, 83 740,69 грн. інфляційних втрат за Договором № 168/У-14 від 11.11.2014.

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.11.2018 у задоволенні первісного позову відмовлено повністю.

Зустрічний позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Артемсіль» на користь ТОВ «Т-Транс» 234 123 (двісті тридцять чотири тисячі сто двадцять три) грн. 52 коп. основного боргу, 83 740 (вісімдесят три тисячі сімсот сорок) грн. 69 коп. інфляційних втрат, 20 673 (двадцять тисяч шістсот сімдесят три) грн. 23 коп. 3% річних, 5 078 (п'ять тисяч сімдесят вісім) грн. 06 коп. судового збору. В іншій частині в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, ДП «Артемсіль» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмову у зустрічному позові. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та при недотриманні норм процесуального права. За твердженнями апелянта, судом першої інстанції не прийнято до уваги та відповідно не досліджено доказів, наданих позивачем за первісним позовом, які мали значення для об'єктивного, належного та такого, що ґрунтується на законі, вирішення зазначеної справи. Апелянт стверджував, що місцевий суд не звернув уваги, що безпідставність списання з рахунку ДП «Артемсіль» коштів залізницею по факту повернення вагонів без згоди позивача підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 у справі № 910/15620/16. На переконання апелянта, відповідальною особою за невиконання умов Договору транспортного експедирування є саме відповідач за первісним позовом, який за приписами діючого законодавства як експедитор є відповідальним перед клієнтом за невиконання або неналежне виконання обов'язків іншою особою. Стосовно зустрічного позову, апелянт зазначав, що відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. При цьому, як зазначено в позовній заяві ДП «Артемсіль» відповідач не виконав прийнятих на себе зобов'язань в порушення умов Договору та безпідставно без погодження з позивачем стягнув з ДП «Артемсіль» суму раніше внесеної передплати (авансу) в розмірі 645 733, 93 грн. На думку апелянта, під час відправки та просування вагонів по території України позивачу не було відомо про наявність будь-яких перешкод, тому посилання відповідача на факт порушення позивачем умов Договору є безпідставними та необґрунтованими тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ТОВ «Т-Транс» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вказувало на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, просило не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначило, що неодноразово повідомляло позивача про затримку/повернення вагонів, однак останній не бажаючи тривалий час виконувати свої зобов'язання щодо розпорядження вантажем, який перебував у повернутих вагонах та знаходився на станціях Харків-Сортувальний, Куп'янськ-Сортувальний Південної залізниці, фактично використовував вагони ДП «УТЛЦ» увесь час до моменту повернення та вивантаження цих вагонів на станції Сіль Донецької залізниці. З огляду на що про затримку вагонів було складено акти загальної форми ГУ-23 про нарахування платиу за користування вагонами, збір за зберігання вантажів у вагонах, за проведення маневрових робіт та за повідомлення телеграмою. Відповідач стверджував, що затримка вагонів з повернення власних критих вагонів ДП «УТЛЦ» із вантажем із Російської Федерації у зв'язку із забороною з 26.01.2015 ввезення на територію останньої харчової солі виробництва ДП «Артемсіль» не відноситься до підстав, передбачених ст. 121 Статуту залізниць України та п. 16 Правил користування вагонами, за наявності яких вантажовласник звільняється від плати за користування вагонами. На переконання відповідача, оскільки платником за цими перевезеннями вантажу згідно Договору є ТОВ «Т-Транс», додаткові збори, пов'язані із затримкою вагонів на прикордонно-передавальних станціях з вини вантажовідправника, в розмірі 630 066, 20 грн. стягнуто з особового рахунку ТОВ «Т-Транс» Крім цього, відповідач вказував, що позивач частково здійснив погашення даної суми шляхом внесення передплати на рахунок відповідача, відтак у нього утворилась заборгованість на загальну суму 234 123, 52 грн., яка останнім досі не погашена. Посилання апелянта на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 у справі № 910/15620/16, на думку відповідача, та безпідставність списання з рахунку ДП «Артемсіль» коштів залізницею по факту повернення вагонів без згоди позивача, не заслуговують на увагу, адже дане рішення не має жодного відношення до ситуації між сторонами у даній справи, не може бути враховано при вирішенні цього спору, оскільки жодних порушень з боку відповідача та залізниці вчинено не було тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 23.04.2019 з'явились представники сторін, представник позивача (апелянта) в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмову у зустрічному позові.

Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 11.11.2014 між ТОВ «Т-Транс» (відповідачем за первісним позовом, експедитором за договором) та ДП «Артемсіль» (позивачем за первісним позовом, клієнтом) укладено договір № 168/У-14 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого експедитор за плату та за рахунок клієнта згідно із заявками та затвердженими планами перевезень клієнта організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів на території України, країн СНД та далекого зарубіжжя в залізничному рухомому складі, який належить як ДП «УТЛЦ», так і в рухомому складі інших операторів, які включають в себе: здійснення розрахунків із залізницями за перевезення вантажів клієнта та інші послуги, надані залізницею та узгоджені з клієнтом; оплату з/д тарифу, додаткових зборів, що висуваються залізницею та узгоджені з клієнтом; організацію за заявкою клієнта подання вагонів придатних для завантаження в технічному та комерційному плані, а також очищених від залишків вантажу, що перевозився раніше, власності ДГІ «УТЛЦ» та інших операторів; здійснення інших дій на прохання клієнта, пов'язаних з організацією процесу перевезення.

За змістом п. 1.2 Договору клієнт зобов'язався прийняти надані експедитором послуги, сплатити експедитору вартість перевезення вантажів, компенсувати усі витрати, пов'язані із організацією перевезень вантажів, а також винагороду за надані послуги відповідно до умов Договору.

Умови Договору поширюються лише на надані експедитором під завантаження вагони, які належать ДП «УТЛЦ» та іншим операторам (п. 1.4 Договору).

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин (ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України) повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, з метою надання послуг за Договором, 09.07.2013 ТОВ «Т-Транс» уклало з ДП «Український транспортно-логістичний центр» (далі - ДП «УТЛЦ») Договір про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних критих вагонах № 2781/393-2013 (далі - Договір № 2781/393-2013), за умовамит якого ДП «УТЛЦ» зобов'язалось за плату і за рахунок TOB «Т-Транс» виконати або організувати виконання визначених цим договором послуг, пов'язаних з організацією внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів у власних критих вагонах (нумерація починається на « 2»).

На виконання умов Договору ДП «Артемсіль» надано ТОВ «Т-Транс» заявки на організацію перевезень вантажів у напіввагонах оператора ДП «УТЛЦ», на виконання яких ТОВ «Т-Транс» були замовлені у ДП «УТЛЦ» та організовані відповідні перевезення у вагонах, які належать ДП «УТЛЦ».

На виконання Договору № 2781/393-2013, в січні 2015 ДП «УТЛЦ» здійснювало перевезення вантажу «сіль кам'яна», яка належить ДП «Артемсіль» за накладними № 49292212, № 49337751, № 49338692, № 49365315, № 49377161, № 49377203, № 49377229, № 49378532, № 49314396, № 49314404.

За змістом ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних. авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Таким чином, складені залізничні накладні № 49292212, № 49337751, № 49338692, № 49365315, № 49377161, № 49377203, № 49377229, № 49378532, № 49314396, № 49314404 є документами, які підтверджують факт надання позивачем за зустрічним позовом послуг експедитора відповідачу за зустрічним позовом. Платником за вищезазначені перевезення виступав ТОВ «Т-Транс».

За матеріалами справи в січні 2015 року власні криті вагони ДП «УТЛЦ» повернулись із Російської Федерації на прикордонно-передавальній станції Харків-Сортувальний, Куп'янськ-Сортувальний Південної залізниці в зв'язку із забороною з 26.01.2015 ввезення на територію Російської Федерації харчової солі виробництва ДП «Артемсіль» згідно листа Федеральної служби по нагляду у сфері захисту прав споживачів і благополуччя людини № 01/575-15-27 від 22.01.2015.

Про дану обставину ПАТ «Укрзалізниця» (ДП «Південна залізниця») неодноразово повідомляло ДП «Артемсіль» телеграмами та листами, про що свідчить наявне в матеріалах справи листування між ДП «Артемсіль» та підприємствами і підрозділами ДП «Південна залізниця».

Так, листом № 47 від 02.02.2015 Відокремлений підрозділ «Станція Харків-Сортувальний» ДП «Південна залізниця» повідомив ДП «Артемсіль» про повернення 14 вагонів на підставі листа Росспоживнагляду № 01/575-15-27 від 22.01.2015 зі станції Бєлгород Юго-Восточний з.д. ОАО «РЖД», в тому числі й тих, що зазначені у вищенаведених накладних, про їх простій з 22 год. 30 хв. 30.01.2015, а також попросив ДП «Артемсіль» вжити негайних заходів для їх переадресування.

Листом № 10/39 від 03.02.2015 Харківська дирекція залізничних перевезень ДП «Південна залізниця» також повідомила ДП «Артемсіль» про вищенаведене та необхідність вжиття негайних заходів для переадресування та вивантаження вагонів, а також попередила про нарахування платежів за простій вагонів відповідно до Тарифного керівництва № 1.

У відповідь на зазначений лист Відокремленого підрозділу «Станція Харків-Сортувальний» ДП «Південна залізниця» № 47 від 02.02.2015 ДП «Артемсіль» направило лист № 31/62, в якому зазначило, що вагони залізницею прийнято до перевезення без будь-яких зауважень, зобов'язання з перевезення вантажів покладено на залізницю, а тому ДП «Артемсіль» просило вжити заходів для доставки вантажу за призначенням.

13.03.2015 ДП «Артемсіль» надіслало начальникам Південно-Західної та Південної залізниць листи № 31/58 та № 31/59, в яких, а саме, в листі № 31/62 від 16.03.2015 вказало, що не заперечує проти повернення завантажених вагонів на станцію відправника, проте без стягнення додаткових зборів, пов'язаних із затримкою вагонів.

У відповідь на лист ДП «Артемсіль» № 31/59 від 13.03.2015 ДП «Південна залізниця» листом № 43-1-06/277 від 17.03.2015 повідомило про затримку 10 вагонів на станції Куп'янськ-Сортувальний та 14 вагонів на станції Харків-Сортувальний, й нарахування у зв'язку з цим додаткових платежів, пов'язаних із затримкою вагонів в сумі 1 146 149,90 грн.

23.03.2015 ДП «Південна залізниця» у відповідь на лист ДП «Артемсіль» № 31/66 від 20.03.2015 листом № НЗ-1-06/289 повторно повідомило про обставини, вказані у листі ДП «Південна залізниця» № 43-1-06/277 від 17.03.2015.

25.03.2015 листом № НЗ-1-06/317 ДП «Південна залізниця» в доповнення до листів № 43-1-06/277 від 17.03.2015 та № НЗ-1-06/289 від 23.03.2015 повідомило ДП «Артемсіль» про порядок зміни договору перевезення відповідно до вимог § 5 ст. 20 розділу IV Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС) та про необхідність звернення до митного органу (Харківської обласної митниці) за дозволом на відправлення вагонів з прикордонних станцій Південної залізниці.

02.04.2015 затримані вагони направлені із станцій Харків-Сортувальний, Куп'янськ-Сортувальний Південної залізниці до станції відправника.

За приписами п. 6 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25.02.1999, усі завантажені вагони, а також порожні вагони, які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам, та орендовані ними, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника.

Відповідно п. 8 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 року № 113, у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті зазначається час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Про затримку вагонів на прикордонно-передавальних станціях Харків-Сортувальний, Куп'янськ-Сортувальний Південної залізниці було складено Акти загальної ферми ГУ-23:

Акт загальної форми ГУ-23 № 11041 від 02.04.2015 про затримку вагонів з вантажем за накладними № 49292212, № 49337751, № 49338692, № 49365315, № 4937716, № 49377203, № 49377229, № 49378532, складений на прикордонно-передавальній станції Харків-Сортувальний Південної залізниці, свідчить, що затримка вагонів тривала з 22 год. 30 хв. 30.01.2015 до 12 год. 20 хв. 02.04.2015, в зв'язку із чим нарахована плата в розмірі 508 648,20 грн.;

Акт загальної форми ГУ-23 № А91 від 02.04.2015 про затримку вагонів з вантажем за накладною № 49314396, складений на прикордонно-передавальній станції Куп'янськ-Сортувальний Південної залізниці, свідчить. що затримка вагонів тривала з 16 год. 35 хв. 30.01.2015 до 12 год. 20 хв. 02.04.2015, в зв'язку із чим нарахована плата в розмірі 81 107,90 грн.;

Акт загальної форми ГУ-23 № А87 від 02.04.2015 про затримку вагонів з вантажем за накладною № 49314404, складений на прикордонно-передавальній станції Куп'янськ-Сортувальний Південної залізниці, свідчить. що затримка вагонів тривала з 08 год. 40 хв. 01.02.2015 до 12 год. 20 хв. 02.04.2015, в зв'язку із чим нарахована плата в розмірі 79 282,00 грн.

Відповідно до вищезазначених актів загальної форми ГУ-23 залізницями були нараховані наступні збори (платежі): плата за користування вагонами; збір за зберігання вантажів у вагонах; за проведення маневрових робіт; повідомлення телеграмою.

Положеннями п. 129 Статуту залізниць України визначено, що обставини, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

За змістом ст. 46 Статуту залізниць України одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти зі станції вантаж, що надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок зберігання вантажів встановлюється Правилами зберігання вантажів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року № 644. Вантажі, які прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Відповідно до п. 8 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000, збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо). Термін безоплатного зберігання обчислюється: якщо на станції призначення вивантаження здійснюється засобами: залізниці - з 24-ої години дати вивантаження вантажів; одержувача - з 24-ої години дати подавання вагонів під вивантаження; при переадресуванні - після двох годин з моменту повідомлення про прибуття вантажу; при затримці - з моменту затримки.

Подача і забирання вагонів, а також маневрова робота на залізничних коліях, що належать підприємствам, здійснюються їх локомотивами. Якщо підприємство не має свого локомотива, подача і забирання вагонів та маневрова робота провадяться локомотивом залізниці за плату згідно з тарифом (ст. 71 Статуту залізниць України).

Відповідно до п. 3 Правил користування вагонами і контейнерами облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46.

За змістом ст. 62 Статуту залізниць України за час затримки відправник, одержувач, експедитор сплачують за користування вагонами (контейнерами), залізниці плату, передбачену ст. 119 цього Статуту.

За користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата згідно ст. 119 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами.

Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати.

Разом з цим, підстави звільнення вантажовласника від плати за користування вагонами передбачено ст. 121 Статуту залізниць України та п. 16 Правил користування вагонами і контейнерами, та є вичерпними.

Так, за змістом ст. 121 Статуту залізниць України та п. 16 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25.02.1999, вантажовідправник, вантажоодержувач, порт звільняються від плати за користування вагонами і контейнерами: а) якщо затримка вагонів або контейнерів виникла через стихійне лихо, що спричинило припинення руху на залізничних під'їзних коліях, а також через стихійне лихо або аварію на підприємстві, внаслідок яких згідно з чинними положеннями заборонено виконувати вантажні роботи; б) у разі подання локомотивом залізниці вагонів і контейнерів на фронти навантаження (вивантаження) у кількості, що перевищує їх максимальну переробну спроможність. Вказана максимальна переробна спроможність визначається за договором між залізницею і вантажовласником; в) у разі затримки прийняття залізницею вагонів, які пред'явлено їй до здачі, з причин, що залежать від залізниці. Час такої затримки зазначається у графі «Примітки» Пам'ятки про подавання/забирання вагонів, цей час виключається із загального часу користування вагонами (контейнерами).

Відповідно до ч. 1 ст. 199 Митного кодексу України граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України не може перевищувати 30 днів, а для автомобільного транспорту - п'ять днів з моменту прибуття у пункт пропуску через державний кордон України для здійснення митних процедур.

Як вище згадувалось, затримка вагонів пов'язана з поверненням власних критих вагонів ДП «УТЛЦ» із вантажем із Російської Федерації в зв'язку із забороною з 26.01.2015 ввезення на територію Російської Федерації харчової солі виробництва ДП «Артемсіль» згідно листа Федеральної служби по нагляду у сфері захисту прав споживачів і благополуччя людини № 01/575-15-27 від 22.01.2015, що не відноситься до підстав, передбачених ст. 121 Статуту залізниць України та п. 16 Правил користування вагонами, за наявності яких вантажовласник звільняється від плати за користування вагонами.

При цьому, на підставі ст. 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» обов'язок своєчасно надати експедитору повну, точну і достовірну інформацію, необхідну для виконання експедитором своїх обов'язків за договором транспортного експедирування, покладається саме на клієнта.

В свою чергу, п. 2.3.4 Договору передбачено обов'язок клієнта інформувати експедитора про всі обставини, які заважають відправці та просуванню вантажів.

Відповідно до § 7 ст. 21 розділу IV Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС) якщо під час перевезення і видачі вантажу з вини відправника або одержувача виникнуть перешкоди до його перевезення або видачі, залізниці оплачуються всі витрати. понесені нею через затримку перевезення або видачі. Якщо ж перешкоди до перевезення або видачі виникли не з вини відправника або одержувача, залізниці оплачуються всі витрати, які виникли в результаті того, що відправник або одержувач на запит залізниці в зв'язку із перешкодами до перевезення і видачі не представив вказівок у встановлені § 3 цієї статті терміни або ж представлені ними вказівки були нездійсненими.

Якщо такі перешкоди виникнуть на дорозі відправлення або на дорозі призначення, то платежі за такими видатками обчислюються відповідно до внутрішніх правил та застосовуються залізницями за тарифами для таких перевезень.

Якщо такі перешкоди виникнуть на транзитних залізницях, то платежі за такими видатками обчислюються відповідно до транзитного тарифу, застосовуваного зацікавленими дорогами для даного міжнародного перевезення; якщо ж в транзитному тарифі для таких випадків не передбачена оплата витрат, обчислення платежів здійснюється відповідно до внутрішніх правил та застосовуваними відповідною транзитною залізницею для таких перевезень тарифами.

Всі платежі за вищевказаними витратами вписуються в накладну і стягуються з відправника, одержувача або платника (експедиторської організації, фрахтового агента і ін.) в залежності від того, хто з них здійснює оплату провізних платежів відповідно до ст.15.

Відповідно до § 3 ст. 21 розділу IV Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС) якщо від відправника, повідомленого про перешкоди до перевезення чи видачі вантажу, протягом 8 діб, а для швидкопсувних вантажів протягом 4 діб з моменту направлення повідомлення станцією, на якій виникли перешкоди, не надійде ніяких вказівок чи надійдуть вказівки, які неможливо виконати, з вантажем необхідно вчинити дії за внутрішніми правилами, діючими на тій залізниці, на якій виникли перешкоди.

Розрахунки за перевезення вантажу та вантажобагажу між залізницею і платником (відправником, одержувачем, експедитором) здійснюються на підставі договору (додаток 1), згідно з яким залізниця відкриває особовий рахунок кожному платнику (відправнику, одержувачу, експедитору) з присвоєнням коду платника (п. 2.3. Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000).

За роз'ясненнями ПАТ «Укрзалізниця» № ЦЗМ-12/448 від 03.03.2010 додаткові збори, пов'язані з затримкою вагонів на прикордонно-передавальних станціях, стягуються за перевізним документом.

Оскільки платником за вищезгаданими перевезеннями вантажу згідно Договору є TOB «Т-Транс», додаткові збори, пов'язані з затримкою вагонів на прикордонно-передавальних станціях внаслідок їх неприйняття на території Російської Федерації, було стягнуто з особового рахунку ТОВ «Т-Транс» в розмірі 630 066,20 грн. з вини вантажовідправника - невжиття ДП «Артемсіль» дій з розпорядження власним вантажем, затриманим на прикордонно-передавальних станціях.

Разом з цим, рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 у справі № 910/15620/16, на яке посилався позивач за первісним позовом (апелянт), встановлено факт неправомірних дій ПАТ «Українська залізниця» лише щодо 4 вагонів, вантажовідправником по яких було ДП «Артемсіль», та по грошовим коштам, які було списано залізницею з рахунків позивача за первісним позовом.

Відповідно до п. 2.8 Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000, після закінчення звітного місяця розрахунковий підрозділ видає платнику виписку з особового рахунку та податкову накладну.

За змістом п. 3.4.6 Договору № 2781/393-2013 ДП «УТЛЦ» надає TOB «Т-Транс» не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним, акти наданих послуг та виписки з особового рахунку за звітний місяць.

В акті наданих послуг відображається вартість: послуг з перевезення по кожній регіональній філії ПАТ «Укрзалізниця» окремо, розрахункової вагонної складової, плати за користування вагонами за межами України, пені, ПДВ.

Виписки з особового рахунку відображають облік коштів, перерахованих замовником на виконання цього Договору, та коштів, витрачених замовником на послуги з організації перевезень вантажів, наданих виконавцем. При цьому у виписці відображаються дати утворення та розміри заборгованості, пеня.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання вищезазначених умов Договору № 2781/393-2013, між ДП «УТЛЦ» та ТОВ «Т-Транс» було складено акт наданих послуг № 5 від 31.05.2015 за період з 01 по 31 травня 2015, відповідно до якого вартість наданих послуг становить 1 198 819,49 грн. (із них послуги Донецької залізниці в травні 2015 року складали 906 635,60 грн.).

За змістом виписки з особового рахунку ТОВ «Т-Транс» станом на 01.06.2015 протягом 02.05.2015 - 31.05.2015 ДП «УТЛЦ» в рахунок погашення заборгованості за вищезазначеними актами загальної форми ГУ-23 з особового рахунку ТОВ «Т-Транс» було списано 1 198 819,49 грн.

10.06.2015 ДП «УТЛЦ» та ТОВ «Т-Транс» склали коригування № 6/1 до вказаного акту, відповідно до якого було зменшено вартість наданих за актом послуг на 645 733,93 грн.

Повернення цих коштів 10.06.2015 на особовий рахунок ТОВ «Т-транс» підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача за первісним позовом станом на 01.07.2015.

Разом з цим, за матеріалами справи 08.06.2015 та 09.06.2015 ДП «УТЛЦ» в рахунок погашення заборгованості за вищенаведеними актами загальної форми (додаткові збори, пов'язані з затримкою вагонів на прикордонно-передавальних станціях) списало з рахунку ТОВ «Т-Транс» грошові кошти в загальній сумі 630 066,20 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку станом на 01.08.2015 та Актом наданих послуг № 6 від 30.06.2015 за період з 01 по 30 червня 2015, складеним уповноваженими представниками ДП «УТЛЦ» та ТОВ «Т-Транс».

З метою приведення у відповідність надання послуг ДП «Артемсіль» із наданням ДП «УТЛЦ» послуг ТОВ «Т-Транс», позивач за зустрічним позовом направив на адресу відповідача за зустрічним позовом акти виконаних робіт та акти звіряння взаєморозрахунків за травень та червень, які замовником не підписано.

Відтак, внаслідок внесеної ДП Артемсіль» передплати за Договором, його заборгованість перед позивачем за зустрічним позовом на кінець червня складала 232 722,46 грн.

Крім цього, ДП «Артемсіль» не здійснило ТОВ «Т-Транс» оплати транспортно-експедиторських послуг по організації перевезень вантажу зі станції Сіль Донецької залізниці до станції Ставрополь Мінераловодського регіону Північно-Кавказької залізниці за накладною № 50778695 на загальну суму 1 401,06 грн.

Дана операція відображена у звіті експедитора про об'єм виконаних послуг № 067 за період з 01 по 31 липня 2015 за Договором та в Акті виконаних робіт за липень 2015, складеним ТОВ «Т-Транс» та надісланим ДП «Артемсіль», який ним не підписано.

01.07.2015 позивач за зустрічним позовом звернувся до відповідача за зустрічним позовом (лист № 165) із актами загальної форми № 11041, № А87, № А91, в якому просив погасити списану зі свого рахунку ДП «УТЛЦ» суму за вищезазначеними актами загальної форми.

23.07.2015 листом № 27/11-01-56 відповідач повідомив, що вважає повернення вагонів з території Російської Федерації незаконним, списання ДП «УТЛЦ» з ТОВ «Т-ТРАНС» за простій цих вагонів на прикордонно-передавальних станціях Укрзалізниці необґрунтованим, запропонував вжити певних заходів.

З огляду на наведене у згаданому листі, позивач за зустрічним позовом 02.09.2015 звернувся до ДП «УТЛЦ» з проханням повернути ТОВ «Т-Транс» списану суму в розмірі 630 066,20 грн. та стягнути її з вантажовідправника ДП «Артемсіль».

У відповідь на цього листа ДП «УТЛЦ» (лист № УТЛЦ-10/2559 від 21.09.2015) відмовило позивачу за зустрічним позовом у задоволенні його вимог, посилаючись на те, що оскільки платником за перевезення вантажу виступав експедитор, то й додаткові збори, пов'язані з затримкою вагонів на прикордонно-передавальних станціях з вини вантажовідправника, стягнуто з особового рахунку позивача за зустрічним позовом.

Тому позивач за зустрічним позовом звернувся (лист № 195 від 20.11.2015) до відповідача за зустрічним позовом з вимогою погасити заборгованість в розмірі 234 123,52 грн., яка виникла з урахуванням часткового погашення ДП «Артемсіль» додаткових зборів, пов'язаних з затримкою вагонів на прикордонно-передавальних станціях та списаних ДП «УТЛЦ» із рахунку ТОВ «Т-Транс», а також з урахуванням наданих у липні послуг.

Проте згадані грошові кошти в загальній сумі 234 123,52 грн. (232 722,46 грн. + 1 401,06 грн.) позивачем за первісним позовом відповідачу за первісним позовом не сплачено, що й стало підставою для звернення до суду із зустрічним позовом.

Натомість, позивач за первісним позовом вказав, що відповідачем за первісним позовом безпідставно без погодження з ДП «Артемсіль» в порушення п. 1.1 Договору стягнуто з позивача за первісним позовом суму раніше внесеної передплати в розмірі 645 733,93 грн., яка складається із залізничного тарифу для власних вагонів, розрахункової вагонної складової, зборів, комісії УТЛЦ та ПДВ згідно звіту експедитора № 63 від 31.05.2015, відтак просив стягнути на свою користь 645 733,93 грн. попередньої передплати (авансу) в порядку, визначеному п. 4.4 Договору.

Як встановлено матеріалами справи, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 65 ЦК України.

За приписами ст. 3 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» відносини в галузі транспортно-експедиторської діяльності регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законами України «Про транспорт», «Про зовнішньоекономічну діяльність», «Про транзит вантажів», цим Законом, іншими законами, транспортними кодексами та статутами, а також іншими нормативно-правовими актами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору;

За договором транспортного експедирування (ч. 1 ст. 929 ЦК України та ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність») одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

За змістом абз. 1 ст. 11 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор зобов'язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.

Згідно ч. 1 ст. 316 ГК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Відповідно до абз. 2 ст. 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату (ст. 931 ЦК України).

Положеннями п. 3.1 Договору сторони погодили, що клієнт для організації перевезень вантажів і пов'язаних з цим послуг та для відшкодування витрат експедитора здійснює авансові платежі. Авансові платежі здійснюються на вартість перевезень, інших послуг, а також витрат експедитора, що плануються на дві доби надання послуг. За згодою експедитора можлива оплата послуг (їхньої частини) за фактом їх надання впродовж 2-х банківських днів з моменту надання рахунку експедитором.

За умовами п. 3.2 Договору вартість перевезення в критих вагонах власності ДП «УТЛЦ» складається з: вартості тарифу, встановленого чинним законодавством України для перевезення вантажів в вагонах парку залізних доріг України з використанням коефіцієнтів, встановлених державними органами, на час відправки вантажу, а також з використанням коригуючого коефіцієнту в залежності від відстані перевезення - 1,11 (до 300 км) і 1,14 (більше 300 км); плати за користування вагонами поза межами України (країнах СНД та Балтії), яка становить 109,58 грн. (крім того ПДВ 21,92 грн.) за кожну добу перебування вагонів за територією України; послуг ДП «УТЛЦ» при знаходженні вагонів поза межами території України (країнах СНД та Балтії), які складають 4,00 грн. (крім того ПДВ 0,80 грн.) за кожну добу; винагорода експедитора 1,9% від загальної вартості перевезення без урахування ПДВ.

За приписами ст. 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування. Договором транспортного експедирування можуть бути передбачені й інші обов'язки клієнта.

Відповідно до ст. 9 загаданого Закону України підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади.

Такі документи (акти наданих послуг) були надані ДП «УТЛЦ».

З огляду на вищенаведене, судом першої інстанції вірно встановлено обов'язок відповідача за зустрічним позовом сплатити ТОВ «Т-Транс» за Договором 234 123,52 грн. заборгованості, яка виникла з підстав погашення позивачем за зустрічним позовом додаткових зборів, пов'язаних із затримкою вагонів, та належних до оплати відповідачем за зустрічним позовом. Згадана заборгованість виникла з підстав несплати відповідачем позивачу за зустрічним позовом наданих експедитором клієнту послуг з виконання послуг з перевезення вантажів, відтак місцевий суд правомірно задовольнив зустрічний позов в частині стягнення вищезгаданої заборгованості.

Оскільки судом встановлено, що попередня оплата використана відповідачем за зустрічним позовом правомірно, апеляційний суд погоджується із висновками місцевого суду про відсутність підстав для задоволення первісного позову про стягнення з ТОВ «Т-Транс» 645 733,93 грн. внесеної передоплати (авансу). Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Крім цього, позивачем за зустрічним позовом нараховано та заявлено до стягнення 242 391,61 грн. пені, 21 013,00 грн. 3% річних, 83 740,69 грн. інфляційних втрат за Договором.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

За змістом до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

У випадку порушення строків оплати, встановлених Договором, клієнт на підставі п. 4.3 Договору сплачує експедитору неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, та сплачує суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

Здійснивши перевірку наданого ТОВ «Т-Транс» розрахунку пені за період з 01.07.2015 по 27.06.2018 на суму 234 123,52 грн., слід зазначити, що акт виконаних робіт за липень 2015 року від 31.07.2015 на суму 1401,06 грн. та акт звіряння на суму 232 722,46 грн. направлено на адресу ДП «Артемсіль» 09.07.2015 експрес доставкою «Turman», згідно офіційного сайту якої https://turman.com.ua/services/ відправлення отримано відповідачем за зустрічним позовом 10.07.2015, відтак за умовами п. 3.1 Договору строк оплати 234 123,52 грн. - 14.07.2015, відповідно прострочення наступило з 15.07.2015.

Отже, належним періодом для стягнення пені на суму невиконаного відповідачем зобов'язання в розмірі 234 123,52 грн. є з 15.07.2015 по 15.01.2016.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідачем за зустрічним позовом заявлено про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення в сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інше не встановлено ГК України.

Позовна давність (ст. 256 ЦК України) - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Отже, пеня може бути розрахована лише за шість місяців з дня виникнення прострочення та стягнена в межах року, який передує зверненню позивача до суду із відповідною вимогою.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання згідно ч. 6 ст. 232 ГК України, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вищенаведений шестимісячний строк не є строком позовної давності, адже у цих правових нормах йдеться саме про припинення нарахування штрафних санкцій, за стягненням яких особа має право звернутися в межах річного строку позовної давності, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Позовна вимога про стягнення пені пов'язана з триваючим правопорушенням - простроченням виконання зобов'язання. Оскільки пеня стягується у певних відсотках від простроченого зобов'язання за кожен день такого прострочення, строк позовної давності (один рік) починається для кожної позовної вимоги про сплату пені окремо за кожен прострочений день.

Як встановлено матеріалами справи, позивач за зустрічним позовом з даним позовом до суду звернувся 28.06.2018 згідно відмітки поштового штемпеля на конверті, яким зустрічну позовну заяву направлено до суду, відтак рік, що передує зверненню позивача до суду із відповідною вимогою, становить з 28.06.2017 по 28.06.2018. Оскільки позивачем за зустрічним позовом пропущено строк позовної давності по пені, вимоги про стягнення пені в сумі 242 391,61 грн. задоволенню не підлягають.

З приводу вимог за зустрічним позовом про стягнення 21 013,00 грн. 3% річних та 83 740,69 грн. інфляційних втрат, слід зазначити, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлено договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 вищезгаданої постанови пленуму).

Враховуючи, що проценти річних та інфляційні за правовим змістом не є штрафними санкціями, обмеження строку нарахування шістьма місяцями від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України) не застосовується і нарахування здійснюється за весь період існування простроченого грошового зобов'язання.

За таких обставин, здійснивши перевірку наданих позивачем за зустрічним позовом 3% річних та інфляційних втрат, місцевий суд встановив, що розрахований розмір належних до стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних становить 20 673,23 грн., розмір інфляційних втрат становить 83 740,69 грн., відповідно в іншій частині 3% річних в сумі 339,77 грн. слід відмовити.

Доводи апелянта (позивача) з приводу неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги, відповіді на відзив та додатку до відповіді на відзив, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Артемсіль» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2018 у справі №910/7230/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/7230/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.05.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук