ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.05.2019

Справа № 910/2886/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Маліал" (49000, м. Дніпро, вул. Марка Озерного, 1-А)

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Тверська 5)

про стягнення 418 048,86 грн.

за участю представників

від позивача: Василенко Л.М.

від відповідача: не з’явились

У судовому засіданні 08.05.2019, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Маліал" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 418 048,86 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що всупереч умовам укладеного між сторонами договору поставки №УЗ/ЦБМЕС-18530/Ю від 28.09.2018 відповідач не виконав своїх зобов’язань щодо своєчасної та повної оплати поставленого товару, а саме у строки передбачені п. 7.1. договору, що стало наслідком виникнення у останнього заборгованості у розмірі 418 048,86 грн., з яких: 343 409,28 грн. - основний борг, 32 506,11 грн. - пеня, 5 417,70 грн. - 3% річних та 36 715,77 грн. - інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2019 відкрито провадження у справі № 910/2886/19 та призначено підготовче засідання на 03.04.2019.

01.04.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній зазначає про відсутність в позовній заяві доказів, які б свідчили про ймовірність збитків позивача у зв’язку з діями відповідача щодо невчасної оплати за договором, внаслідок чого просить суд зменшити розмір пені на підстав ст. 233 ГПК України та розглядати справу без їх участі.

02.04.2019 через загальний відділ діловодства суду надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи документів, які підтверджують понесені позивачем витрати.

Цією ж датою до суду надійшла заява відповідача про сплату позивачу коштів у сумі 293 489,28 грн в рахунок погашення заборгованості за договором. У даній заяві відповідач просив врахувати даний факт для зменшення розміру пені.

03.04.2019 у судовому засіданні суд на місці ухвалив відкласти підготовче засідання на 17.04.2019 у зв'язку з необхідністю представника позивача надати відповідь на відзив та повідомити щодо зарахування коштів від відповідача.

03.04.2019 через загальний відділ діловодства суду надійшло клопотання позивача про проведення судового засідання, призначеного на 17.04.2019, без участі представника.

11.04.2019 через загальний відділ діловодства суду надійшло повторне повідомлення відповідача про сплату коштів у розмірі 293 489,28 грн. та залишку боргу у розмірі 49 920,00 грн.

15.04.2019 через загальний відділ діловодства суду надійшла заява позивача, з якої вбачається, що позивач не підтримує своїх позовних вимог щодо оплати відповідачем основного боргу за спірним договором у розмірі 293 489,28 грн внаслідок їх задоволення відповідачем. Крім того, позивач вказує, що підтримує свої вимоги щодо стягнення основного боргу у розмірі 49 920,00 грн, заявлених 3% річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій щодо яких не вбачає підстав для їх зменшення, оскільки вони не є надмірно великими.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.04.2019 суд закрив провадження у справі №910/2886/19 в частині стягнення основного боргу у розмірі 293 489,28 грн, закрив підготовче провадження у справі та призначити її до судового розгляду по суті на 08.05.2019.

06.05.2019 до суду надійшло клопотання відповідача, у якому останній просить суд перенести розгляд справи у зв’язку із закінчення строку дії довіреності та повідомляє, що станом на 15.04.2019 основна сума боргу у розмірі 49 920,00 грн сплачена в повному обсязі.

У судове засідання, призначене на 08.05.2019, з’явився представник позивача, який підтвердив факт сплати відповідачем основної суми боргу та заперечував щодо відкладення розгляду справи.

Дослідивши клопотання відповідача, суд вирішив відмовити у задоволенні клопотання щодо відкладення розгляду справи з підстав його необґрунтованості та прийняти до розгляду повідомлення відповідача про сплату основної заборгованості, що підтверджується банківською випискою за 15.04.2019.

У судовому засіданні суд заслухав представника позивача, яка надала пояснення по суті спору та підтримала позовні вимоги в частині нарахованих 3% річних, інфляційних втрат та пені. Також представник позивача просила відшкодувати судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

28 жовтня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маліал" (надалі – позивач, постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (надалі - відповідач, покупець) було укладено договір № УЗ/ЦБМЕС -18530/Ю/, за умовами якого постачальник передає у власність замовника, а замовник оплачує товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у Специфікації (Додаток №1), що додається до договору про закупівлю і є його невід’ємною частиною.

Пунктом 1.2. договору встановлено найменування товару: фурнітура поворотно-відкидна, дверна, москітна. Матеріали для виробництва склопакетів. Супутні матеріали та підвіконня для виготовлення металопластикових вікон та дверей.

Відповідно до п. 5.1. договору товар має бути поставлений в обсягах і строки (періоди), згідно до письмової заявки замовника.

Представник замовника при прийнятті товару зобов’язаний звірити відповідність кількості і асортименту товару, вказаному в рахунку-фактурі і накладній, розписатися за отриманий товар та видати представнику постачальника довіреність, що підтверджує право представника на отримання даної партії товару (п. 5.6. договору).

Днем отримання товару вважається день підписання видаткової накладної (п. 7.2. договору).

Згідно з п. 6.1. договору замовник оплачує поставлений постачальником товар за ціною, вказаною у Специфікації.

Відповідно до п. 6.4. договору та Специфікації №1 загальна сума поставки складає 3 660 000,00, у тому числі ПДВ 20 % 610 000,00 грн.

Розрахунки за поставлений товар здійснюється замовником протягом 10 банківських днів з дати поставки товару, але не раніше дати реєстрації постачальником податкової накладної, які підлягають оплаті, в Єдиному реєстрі податкових накладних встановлених чинним законодавством порядку та строки (п. 7.1. договору).

Строк дії цього договору встановлюється сторонами з моменту його підписання до 31.12.2018 а в частині виконання зобов’язань щодо розрахунків по договору – до закінчення місяця, наступного за місяцем, у якому закінчується строк реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в ЄРПН за операціями із цього договору (п. 16.2. договору).

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов даного договору позивачем було передано, а відповідачем прийнято товар згідно специфікації № 1 на загальну суму 3 627 970,08 грн, що підтверджується видатковими накладними та актами приймання-передачі товару, які без жодних зауважень та заперечень підписані сторонами та скріплені печатками товариств.

Товар на вищевказану суму був доставлений відповідачу транспортом позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними.

Для здійснення оплати за поставлений товар позивач виставляв відповідачу рахунки №М-86 від 23.10.2018 та від 29.12.2018 на загальну суму 3 627 970,08 грн з ПДВ, проте, останні з боку відповідача були оплачені лише частково на суму 3 284 560,80 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивач направляв на адресу відповідача претензію вих. № 22 від 25.01.2019, у якій вимагав від відповідача сплатити існуючу заборгованість за договором у розмірі 343 409,28 грн.

Враховуючи, що вищевказана вимога була залишена з боку відповідача без відповіді та задоволення, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з останнього вищевказаної заборгованості, пені у розмірі 506,11 грн, 3% річних у розмірі 5 417,70 грн та інфляційних втрат у розмірі 36 715,77 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Укладений між сторонами договір за своєю природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України. Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов‘язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб‘єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов‘язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що на підтвердження виконання позивачем своїх зобов’язань за договором, останнім було надано підписані та скріплені печатками сторін видаткові та товарно-транспортні накладні, а також акти приймання-передачі товару, які належним чином засвідчують факт поставки та прийняття без жодних зауважень та заперечень товару замовником на загальну суму 3 627 970,08 грн.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем на виконання умов договору в період з 04.12.2018 по 19.12.2018 було оплачено 3 284 560,80 грн., та після відкриття провадження у справі 29.03.2019 - 293 489,28 грн та 15.04.2019 – 49 920,00 грн.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що господарський суд закриває провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

За таких обставин, враховуючи сплату відповідачем залишку суми основного боргу у розмірі 49 920,00 грн після звернення позивача з вказаним позовом до суду та після закриття ухвалою суду від 17.04.2019 провадження у справі в частині 293 489,28 грн, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у справі і в частині 49 920,00 грн у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 32 506,11 грн пені, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Приписами ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 11.2. договору сторони передбачили, що у разі порушення строків оплати товару, замовник сплачує на користь постачальника пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд встановив, що останній є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 32 506,11 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому, суд відмовляє в задоволенні заяви відповідача про зменшення розмірі пені, що обґрунтована сплатою основної суми боргу та відсутністю збитків у позивача, з огляду на наступне.

Пунктом 3 ст.3 ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В той же час, відповідно до норм статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Застосовуючи норми статті 233 Господарського кодексу України суд враховує, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

Частина третя статті 551 Цивільного кодексу України передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При цьому, визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду; оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, суд на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення розміру цих санкцій.

З огляду на вищезазначене, враховуючи наявні у справі матеріали, наведені доводи сторін, суму заборгованості (станом на момент відкриття провадження у справі), строк прострочення зобов'язання, а також той факт, що умовами договору визначено менший розмір пені, ніж подвійна облікова ставка НБУ, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення її розміру.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 6 535,95 грн та інфляційних втрат у розмірі 32 491,48 грн, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов’язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок 3 % річних суд встановив, що останній є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних у розмірі 6 535,95 грн. визнаються такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Що стосується інфляційних втрат, то за перерахунком суду їх сума становить менше, ніж заявлено позивачем, відтак, суд на підставі здійсненого розрахунку, з урахуванням вірно визначеного сукупного індексу інфляції та періоду прострочення, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, а саме у розмірі 1 717,04 грн.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст.74 Господарського процесуального кодексу України обов’язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Маліал".

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов’язаних з розглядом справи. До витрат, пов’язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами п.п. 1-2 ст. 126 ГПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов’язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як свідчать матеріали справи, з метою належного захисту прав позивача та надання професійної правничої допомоги в господарському суді, 01 лютого 2019 року між адвокатом Василенко Ларисою Миколаївною (свідоцтво Серія ДП №4113 від 28.01.2019) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Маліал" (Клієнт) був укладений договір про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат зобов’язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені даним договором, а клієнт зобов’язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 1.1. договору).

Відповідно до ч. в) п. 3.1. договору клієнт зобов’язаний оплачувати витрати адвоката, необхідні для виконання його обов’язків за цим договором, понесені в інтересах клієнта (обов’язкові платежі, витрати на відрядження, тощо).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов’язаних з розглядом справи, належать витрати пов’язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки її до розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 128 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат, пов’язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходження, забезпечення доказів та вчинення інших дій, пов’язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розглянувши заяву позивача про відшкодування понесених витрат на придбання залізничних квитків на потяг Дніпро-Головний – Київ-Пасажирський та у зворотньому напрямку, суд приходить до висновку про її обґрунтованість та доведеність, у зв’язку з чим витрати пов’язані з забезпеченням явки уповноваженого представника в судове засідання у розмірі 947,60 грн підлягають відшкодуванню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в частині закриття провадження – на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 236 – 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 49 920,00 грн.

3. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Тверська 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Маліал" (49000, м. Дніпро, вул. Марка Озерного, 1-А, ідентифікаційний код 37538490) пеню у розмірі 32 506 (тридцять дві тисячі п’ятсот шість) грн 11 коп., 3 % річних у розмірі 5 417 (п’ять тисяч чотириста сімнадцять) грн 70 коп., інфляційні втрати у розмірі 1717 (одна тисяча сімсот сімнадцять) грн 04 коп., судовий збір у розмірі 5 745 (п’ять тисяч сімсот сорок п’ять) грн 75 коп. та витрати, пов'язані з розглядом справи у розмірі 947 (дев’ятсот сорок сім) грн 60 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10.05.2019

Суддя                     Л. Г. Пукшин