ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2019 р.                      Справа № 907/404/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Якімець Г.Г.,

суддів                                                                      Бойко С.М.,

ОСОБА_1,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 «SKALA-ENERGY Kft» Угорська республіка в особі представництва «Шкала - Енерджі КФТ» б/н, б/д

на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 01.03.2019 (суддя Ремецькі О.Ф., повний текст ухвали складено 05.03.2019, м. Ужгород)

про відмову в поновленні строку на подання заяви про скасування судового наказу, виданого

у справі № 907/404/18

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал», м. Тячівдо боржника ОСОБА_2 «SKALA-ENERGY Kft» Угорська республіка в особі представництва «Шкала - Енерджі КФТ»

стягувач (новий кредитор) Valvidia Basiness Company Ltd.

про видачу наказу про стягнення інфляційних втрат в сумі 167700,72 грн. за договорами оренди складських приміщень №24 від 01.10.2013 року та №25 від 20.06.2014 року

ВСТАНОВИВ:

23.06.2018 Господарським судом Закарпатської області видано судовий наказ за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал» №02-Т від 20.06.2018 про стягнення з Торгового Товариства з обмеженою відповідальністю «Шкала-Енерджі» в особі Представництва «Шкала-Енерджі КФТ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал» інфляційних втрат в сумі 167700,72 грн. за договорами оренди складських приміщень №24 від 01.10.2013 року та №25 від 20.06.2014 року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 16.11.2018 здійснено заміну стягувача – Товариство з обмеженою відповідальністю «Термінал» у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду Закарпатської області від 23.06.2018 у справі №907/404/18, на його правонаступника Valvidia Basiness Company Ltd. у зв’язку з відступленням права вимоги за цим виконавчим документом згідно з договором №01-S від 23.10.2018.

18.01.2019 до Господарського суду Закарпатської області звернулось Торгове Товариство з обмеженою відповідальністю «Шкала-Енерджі» в особі Представництва «Шкала-Енерджі КФТ» (боржник) із заявою про скасування судового наказу Господарського суду Закарпатської області від 23.06.2018 у справі №907/404/18. Разом з цим, заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку для подання вищезазначеної заяви про скасування судового наказу.

В обґрунтування зазначеного клопотання про поновлення строку останній вказує на те, що копія судового наказу Господарського суду Закарпатської області від 23.06.2018 у справі №907/404/18 ОСОБА_2 «Skala-Energy Kft.» або його представництву не вручалася, оскільки надіслана за адресою: Закарпатська обл., Тячівський р-н., м. Тячів, вул. Лазівська, 17, до якої боржник та його представництво не мають жодного відношення, за цією адресою не зареєстровані, а їх керівні органи там не знаходяться.

Зазначена заявником та судом першої інстанції невірна адреса місцезнаходження боржника, яка не відповідає відомостям ЄДРПОУ призвела до неотримання боржником копії судового наказу та інших документів згідно ст. 156 ГПК України, внаслідок чого останній був позбавлений можливості реалізувати належне йому право на подання заяви про скасування судового наказу протягом п’ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів.

Боржнику стало відомо про існування судового наказу Господарського суду Закарпатської області від 23.06.2018 у справі №907/404/18 тільки 15.01.2019 з листа відділення АТ «ОТП ОСОБА_3», яким було повідомлено про блокування рахунків боржника на підставі постанови про арешт майна боржника в межах виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу, виданого судом в даній справі.

Також, в письмових поясненнях боржник додатково зазначає про неповязаність боржника або його представництва з адресою: Закарпатська обл., Тячівський р-н., м. Тячів, вул. Лазівська, 17, на яку надсилалась поштова кореспонденція по цій справі, виходячи з того, що земельна ділянка за цією адресою не перебуває у власності боржника, на ній не розташоване жодне нерухоме майно, яке стосується його господарської діяльності.

За таких обставин вважає, що поштова кореспонденція надіслана за адресою: Закарпатська обл., Тячівський р-н., м. Тячів, вул. Лазівська, 17, не могла бути вручена боржнику або його офіційному представництву.

Покликаючись на лист Закарпатської дирекції АТ «Укрпошта» за №0202/1 від 19.02.2019 боржник вважає, що в порушення пункту 106 Правил поштового зв’язку вся поштова кореспонденція по даній справі не повернута, а була вручена іншій неуставноленій особі без її ідентифікації, яку єдиний працівник офіційного представництва боржника ОСОБА_3 не уповноважував.

Офіційне представництво боржника не є юридичною особою та не може підміняти її для цілей господарського процесуального законодавства, зокрема для стягнення заборгованості в порядку наказного провадження.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 01.03.2019 відмовлено в задоволенні клопотання фірми «Шкала - Енерджі КФТ» Угорська республіка в особі представництва «Шкала - Енерджі» КФТ (Skala - Energy Kft.) про поновлення строку на подання заяви про скасування судового наказу Господарського суду Закарпатської області від 23.06.2018р. у справі №907/404/18. Заяву фірми «Шкала - Енерджі КФТ» Угорська республіка в особі представництва «Шкала - Енерджі» КФТ (Skala - Energy Kft.) про скасування судового наказу Господарського суду Закарпатської області від 23.06.2018 у справі №907/404/18 та додані до неї документи повернуто.

Вказана ухвала мотивована неповажністю зазначених боржником причин пропуску строку для подання заяви про скасування судового наказу.

Боржником не доведено, а місцевим господарським судом не встановлено обставин, які об’єктивно перешкоджали вчасно звернутися з заявою про скасування судового наказу, зважаючи на те, що копія судового наказу вручена боржнику 26.06.2018, строк для подання заяви про його скасування закінчився 11.07.2018, а боржник подав заяву про скасування наказу 18.01.2019.

Суд першої інстанції вказує на те, що матеріали справи не містять доказів того, що поштова кореспонденція направлялась боржнику за неналежною адресою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Боржник просить скасувати ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 01.03.2019 про відмову в поновленні строку на подання заяви про скасування наказу Господарського суду Закарпатської області від 23.06.2018 у справі №907/404/18 та прийняти нове рішення, яким поновити цей строк, а спірний наказ скасувати, у зв’язку з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушенням норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу.

Висновки суду першої інстанції про неповажність причин пропуску строку на подання заяви про скасування судового наказу здійснені без з’ясування обставин щодо дійсного й достовірного місцезнаходження боржника, а також обставин щодо надсилання йому поштової кореспонденції за цією адресою.

Вважає, що висновок місцевого господарського суду про надсилання поштової кореспонденції за належною адресою: Закарпатська обл., Тячівський р-н., м. Тячів, вул. Лазівська, 17, яка узгоджується з інформацією, наданою Міністерством економічного розвитку і торгівлі України в листі №3905-06/19882-09 від 07.05.2018 , не відповідає обставинам справи.

Також апелянт покликається на те, що висновки суду про обізнаність боржника щодо винесення судового наказу не відповідають фактичним обставинам справи й зроблені без належного дослідження та оцінки всіх обставин та доводів, наведених боржником як підстави для поновлення строку на подання заяви про скасування судового наказу.

Місцевий господарський суд порушив вимоги процесуального закону в частині перевірки підсудності справи (з урахуванням того, що боржником є нерезидент) та не встановив дійсне місцезнаходження саме відповідно до даних ЄДРПОУ, в результаті чого, судовий наказ надсилався боржнику за невірною адресою. При цьому посилається на постанову Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №222/1402/16-а.

Апелянт вказує на те, що пропуск боржником строку на подання заяви про скасування судового наказу зумовлений діями стягувача та суду, що свідчить про поважність причин для його поновлення.

Також зазначає, що поновлення в спірному випадку строків на подання заяви про скасування судового наказу не порушує принцип правової визначеності, а покликання суду на рішення Європейського суду з прав людини «Пономарьов проти України» є безпідставним, оскільки обставини в цих справах різняться.

Узагальнені доводи та заперечення стягувача.

У відзиві на апеляційну скаргу стягувач заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу боржника залишити без задоволення.

Покликаючись на п. 7 Інструкції про порядок реєстрації представництв іноземних суб'єктів господарської діяльності в Україні, яка затверджена наказом Міністерства зовнішніх економічних зв'язків і торгівлі України 18.01.1996 за №30 та п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» спростовує доводи апелянта про невірність адреси боржника на яку скеровувався судовий наказ та інша поштова кореспонденція по даній справі.

Правильність поштової адреси на яку скеровувався судовий наказ підтверджується листом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України за №3905-06/19882-09 від 07.05.2018, який долучався до заяви стягувача про видачу судового наказу. Зазначає, що належних й достовірних доказів, які спростовують цю інформацію та датовані після 07.05.2018 боржником не надано.

Окрім того, вказує на те, що доводи скаржника стосовно помилковості адреси на яку направлялась поштова кореспонденція не ставиться в залежність до правомірності процесуальних дій щодо видачі судового наказу, оскільки як заявник так і суд добросовісно базували свої дії на інформації, яка надана уповноваженим державним органом, достовірність якої не викликала сумнів. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Твердження боржника про неотримання ним поштової кореспонденції не узгоджується з встановленими обставинами та доказами по справі.

У відповідності до ч. 2 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції про відмову в поновленні пропущеного процесуального строку розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала місцевого господарського суду про відмову скаржникові у поновленні строку на подання заяви про скасування судового наказу, а предметом апеляційного перегляду - наявність/відсутність підстав для поновлення/не поновлення строку на подання цієї заяви.

При цьому, апеляційний господарський суд, зважаючи на предмет апеляційного оскарження, не аналізує доводи апелянта стосовно невідповідності наказу вимогам ГПК України, оскільки такі доводи в силу ст. 269 ГПУ України не відносяться до повноважень апеляційної інстанції в цій стадії провадження.

Водночас, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами стягувача про те, що наказне провадження — це спрощений вид провадження у справах за вимогами, які мають очевидно достовірний характер. Цей вид провадження не свідчить про відсутність спірних правовідносин між сторонами, а про те, що в силу очевидності права вимоги заявника, виключають спір про наявність самого права. Справи наказного провадження виділені процесуальним законом з огляду на вимогу процесуальної економії, тобто, деякі справи дозволено розглядати відмінним від загальної процесуальної форми шляхом, без проведення судового засідання та з’ясування фактичних обставин справи.

Зважаючи на особливу правову конструкцію інституту наказаного провадження, процесуальним законом передбачено строк, протягом якого боржник може звернутись із заявою про скасування судового наказу, оскільки у протилежному випадку боржник, фактично, своєю «мовчазною згодою» визнає заборгованість безспірною. Така процесуально-правова конструкція узгоджується зі змістом та метою наказного провадження.

Місцевим господарським судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в клопотанні про поновлення строку на звернення із заявою про скасування судового наказу боржник зазначав про те, що судовий наказ він не отримував, оскільки такий надісланий за невірною адресою та вручений невідомій особі.

Апеляційним господарським судом встановлено, що судовий наказ, який виданий судом першої інстанції 23.06.2018 надісланий боржнику цієї ж дати за адресою: Закарпатська обл., Тячівський р-н., м. Тячів, вул. Лазівська, 17.

Вказана адреса згідно з відомостями Реєстру представництв станом на момент звернення первинного стягувача (Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал») зазначена як адреса офіційного представництва боржника, яке у відповідності до ч. 2-4 ст. 95 ЦК України є уповноваженою особою. Ці обставини підтверджуються листом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №3905-06/19882-09 від 07.05.2018, який доданий первинним стягувачем при зверненні з заявою про видачу судового наказу.

Згідно з п. 7 Інструкції про порядок реєстрації представництв іноземних суб'єктів господарської діяльності в Україні, яка затверджена наказом Міністерства зовнішніх економічних зв'язків і торгівлі України 18.01.1996 за №30, дані про реєстрацію вносяться до Реєстру представництв, що ведеться Міністерством економіки України (правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов'язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об’єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Враховуючи вищезазначені норми, місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку, що лист Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №3905-06/19882-09 від 07.05.2018 є належним та достовірним доказом місцезнаходження офіційного представництва боржника, яке діє в його інтересах та від його імені на території України.

Водночас, судами не встановлено, що в матеріалах справи наявні належні та достовірні докази зміни адреси офіційного представництва боржника станом на дату прийняття оскаржуваної ухвали суду.

Місцевим господарським судом правильно не враховано листи Головного управління статистики у Закарпатській області №22-02/19 від 22.02.2019 (а.с.158), оскільки стосується інформації, виданої органом, який згідно вимог закону не є її розпорядником. Тому зміст даного листа не свідчить про його достовірність.

Також, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги довідку АА №645415, яка видана Головним управлінням регіональної статистики (а.с.68-69), довідку форми №4-ОПП за №98/29-00/10 від 30.09.2010 про взяття на облік платника податків (а.с.70), свідоцтво №100304055 серії НБ №091614 про реєстрацію платника податку на додану вартість, яке видане Державною податковою адміністрацією (а.с. 71), свідоцтво №ПІ-4461 від 05.07.2010 (а.с.72), яке видане Міністерством економіки України, свідоцтво форми 2-РПП про реєстрацію постійного представництва як платника податку на прибуток (а.с.73), повідомлення №19 від 09.02.2011 про взяття на облік платника єдиного внеску (а.с.74), оскільки такі видані датою, яка передувала зверненню первинного стягувача з заявою про видачу судового наказу.

З цих підстав, немає сумніву, що місцевий господарський суд з метою повідомлення боржника про виданий ним судовий наказ здійснював відправлення поштової кореспонденції в даній справі за правильною адресою, а тому спростовуються доводи апеляційної скарги про протилежне.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Апеляційним господарським судом встановлено, що судовий наказ в даній справі надсилався боржнику на адресу, зазначену в Реєстрі представництв. В подальшому на адресу суду повернулись повідомлення про вручення судового наказу, що свідчить про його отримання адресатом. Ці обставини додатково підтверджують правильні висновки місцевого господарського суду.

Водночас, апеляційний господарський суд відзначає, що за змістом статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що судовий наказ від 23.06.2018, який боржник намагається оскаржити, оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень 26.06.2018 за посиланням: www.reyestr.court.gov.ua/Review/74878896, а тому апелянт або його представник міг ознайомитись з текстом оскаржуваного наказу раніше, ніж 15.01.2019 (з моменту повідомлення банку про блокування рахунків боржника).

Таким чином, місцевий господарський суд продемонстрував достатню старанність, щоб дозволити апелянту (боржнику), який повинен був знати про правила, які застосовуються до надіслання судових рішень, визначитися з провадженням проти нього, а саме стосовно процедури оскарження у даній справі.

Процесуальний строк звернення до суду покликаний забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін спору. Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду, останній повинен надавати оцінку причинам, що зумовили пропуск строку. Такі причини повинні бути обґрунтованими та мати суттєве значення.

Право особи знати про судове рішення у справі, в якій вона є стороною гарантується ст. 9 ГПК України.

Як вже вище встановлено судом апеляційної інстанції отримання боржником судового наказу підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення особисто.

На противагу цим висновкам боржник надає докази його відсутності за цією адресою, як місцем реєстрації, і як наслідок, неможливості отримання особисто судового наказу, виданого судом першої інстанції.

З огляду на суперечність між доказами, суд повинен мотивувати чому приймає до уваги одні, а інші - відхиляє.

Отже, ключовим правовим питанням у справі є доведення факту отримання судового наказу, який боржник намагається оскаржити.

Правила надання послуг поштового зв'язку (далі - Правила), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.

У пункті 106 Правил передбачено:

Під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв'язку на підставі пред'явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.

На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище.

Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи.

Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" повертається за зворотною адресою у першочерговому порядку.

З наведених норм можна дійти висновку, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвище. Цей запис вносить працівник поштового зв’язку.

Натомість для вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто" або "Судова повістка" на бланку повідомлення розписується та зазначає прізвище одержувач (а не працівник поштового зв’язку).

У даній справі є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 3), на якому стоїть дата вручення - 26.06.2018 і у графі отримувач наявний підпис.

Напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв'язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов’язків.

При цьому, апеляційний господарський суд зазначає, що презумпція добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов’язків має спростовуватись об’єктивними обставинами, а не доказами, які видані апелянтом та містять його суб’єктивні твердження.

Водночас, надані апелянтом докази не ставлять під сумнів таку презумпцію та не спростовують її.

В листі Укрпошти №0202/1 від 19.02.2019 (а.с.130) на адвокатський запит повідомлено, що рекомендований лист №384, який був надісланий ТОВ «Шкала-Енерджі КФТ», був вручений за адресою, вказаною на конверті: м. Тячів, вул. Лазівська, 17, 08.11.2018 звичайним простим порядком, тобто без ідентифікації особи, яка отримала дане поштове відправлення.

Апеляційним господарським судом встановлено, що рекомендованим листом №384 направлялась ухвала суду першої інстанції від 06.11.2018 про призначення судового засідання для розгляду заяви стягувача про заміну сторони виконавчого провадження.

Тобто, порядок вручення зазначеного поштового відправлення не стосується судового наказу, який боржник намагається оскаржити.

Також, у вищезазначеному листі Укрпошта не надала відповіді стосовно рекомендованого листа №805, яким безпосередньо надсилався спірний судовий наказ, оскільки в силу п. 122 Правил надання послуг поштового зв’язку термін розгляду заяви щодо вручення цього рекомендованого листа сплив.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи згаданий вище доказ у взаємній сукупності з іншими, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що зазначений лист Укрпошти №0202/1 від 19.02.2019 (а.с.130) не узгоджується з іншими доказами по справі.

Окрім того, доданий боржником, на підтвердження факту невручення йому оскаржуваного наказу, доказ підтверджує його суб’єктивні припущення, проте не відображає об’єктивні обставини, які склались у спірній ситуації.

З цих підстав посилання на вказаний доказ правильно відхилено місцевим господарським судом.

Окрім того, місцевий господарський суд правильно врахував посилання стягувача на те, що боржник в іншій справі за №907/537/18 безперешкодно отримує поштову кореспонденцію за адресою: Закарпатська обл., Тячівський р-н., м. Тячів, вул. Лазівська, 17, що підтверджується списком згрупованих відправлень (а.с.117-119). Тобто, апелянтом в даній справі заперечується його ж поведінка щодо отримання поштової кореспонденції за адресою: Закарпатська обл., Тячівський р-н., м. Тячів, вул. Лазівська, 17 в іншій справі.

Статтею 3 ЦК України визначено, що однією із основних засад цивільного законодавства є добросовісність.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

За таких обставин апелянт втрачає право покликатися на вищезазначені підстави для поновлення строку на подання заяви про скасування судового наказу, з огляду на принцип «естопель», який широко використовується в практиці Європейського суду з прав людини. Термін «естопель» означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі.

Принцип «естопель», зокрема, застосовано в практиці Європейського суду з прав людини (Хохліч проти України (Заява № 41707/98); «Рефаг парті зі (Партія добробуту) Туреччини та інші проти Туреччини» (Заяви №№ 41340/98, 41342/98, 41344/98), такий принцип підлягає застосуванню українським судом і при розгляді даної справи. Суть означеного принципу в даній справі полягає в тому, що апелянт, з огляду на вчинені ним конклюдентні дії, які свідчать про визнання ним належності адреси отримання поштової кореспонденції, втратив право посилатися на підстави для поновлення строку на подання заяви про скасування судового наказу.

Застосування цього принципу відображено й у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 17.11.2018 в справі №911/205/18 та постанові Об’єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17.

Таким чином, оцінивши доводи апелянта в сукупності з наявними у справі доказами, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку саме лише посилання апелянта на факт неотримання ним поштової кореспонденції, яку суд першої інстанції з додержанням вимог процесуального закону надсилав за належною адресою, не може вважатися поважною причиною для пропуску процесуального строку майже на сім місяців.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що посилання апелянта на його непов’язаність з адресою надсилання судового наказу не може вважатися поважною причиною пропуску строку на оскарження рішення, оскільки зазначені обставини ґрунтуються на його припущеннях та залежали від волевиявлення самого боржника, оскільки на нього як на суб'єкта підприємницької діяльності покладається організація належного отримання поштової кореспонденції, пов'язаної із здійснюваною ним господарською діяльністю.

Оцінюючи оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду про відмову у відновленні строку на подання заяви про скасування судового наказу, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що: доводи апелянта про поважність пропуску ним строку на подання заяви про скасування судового наказу в даному випадку не можуть бути правовою підставою для втручання у принцип правової визначеності; висновки місцевого господарського суду зроблено з врахуванням балансу інтересів сторін у забезпеченні правосуддя; неналежне використання своїх прав однією із сторін не може бути перешкодою у виконанні судового рішення на користь другої сторони, оскільки виконавче провадження є частиною судового процесу.

Водночас, апеляційний господарський суд зауважує, що навіть допустивши, що адреса боржника за якою надсилався судовий наказ в даній справі, була невірною, то правові наслідки помилки Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, який в силу ч. 2-4 ст. 95 ЦК України є уповноваженим органом на ведення реєстру та розпорядником інформації стосовно нього, не можуть бути покладені на стягувача.

Таким чином, обґрунтованими є твердження стягувача, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Зважаючи на наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків місцевого господарського суду, а тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред’явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про залишення за апелянтом судового збору в розмірі 1921,00 грн., який сплачений згідно з квитанцією № від 14.03.2019 .

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

ухвалу господарського суду Закарпатської області від 01.03.2019 у справі №907/404/18 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 «SKALA-ENERGY Kft» Угорська республіка в особі представництва «Шкала - Енерджі КФТ» б/н, б/д - залишити без задоволення.

Судовий збір в розмірі 1921,00 грн. залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя:                     Г.Г. Якімець

Судді:                     С.М. Бойко

ОСОБА_1