РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.04.2019Справа № 910/1463/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Мандриченка О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

справу № 910/1463/19

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Кліматмонтажсервіс";
До Фізичної особи - підприємця Гончаренка Артема Вадимовича;
Простягнення 81 079,90 грн.
Суддя Мандриченко О.В.

Без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кліматмонтажсервіс" звернулося до суду з позовом про стягнення з фізичної особи - підприємця Гончаренка Артема Вадимовича помилково перерахованих коштів у сумі 71 016,00 грн. та 2 341,00 грн. 3 % річних та 7 222,90 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані тим. що відповідач не уклав з позивачем договір та не виконав роботи зі створення сайту, про що сторони попередньо домовилися.

На підтвердження позовних вимог суду було подано письмову вимогу від 04.12.2018 № 04-12-18/1 про повернення помилково перерахованих коштів, лист відповідача від 12.12.2018, картку рахунку № 631 від 31.05.2018, розрахунок ціни позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2019 було відкрито провадження у справі № 910/1463/19, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у зв'язку з малозначністю в порядку п. 1 ч. 5 ст. 12, ч. 1 ст. 247, ч .1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу - строк для подання відповіді на відзив.

В установлений строк відповідач подав відзив н позовну заяву, в якому проти позову заперечує повністю, не погоджується з посиланнями позивача щодо фактичних обставин їх правовідносин та вказує на безпідставність заявлення позовних вимог в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України. У поданому відзиві відповідач просить покласти на позивача судові витрати.

Позивач відповідь на відзив не подав.

Заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не надходило.

Вивчивши матеріали позовної заяви, повно і всебічно з'ясувавши обставин, дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини, в межах яких Товариство з обмеженою відповідальністю "Кліматмонтажсервіс" перерахувало фізичній особі - підприємцю Гончаренку Артему Вадимовичу 71 017,90 грн. попередньої плати за розробку сайту згідно з рахунком від 26.12.2017 № 26 за договором від 26.12.2017 № 26122017.

На підтвердження факту перерахування грошових коштів з указаним призначенням платежу позивач подав документацію власного бухгалтерського обліку - картку рахунку № 631 від 31.05.2018 про рух коштів за період з 01.01.2017 по 31.03.2018.

Відповідачем факт отримання коштів з указаним призначенням платежу підтверджено.

Спір у справі виник внаслідок того, що, як стверджує Товариство з обмеженою відповідальністю "Кліматмонтажсервіс", фізична особа - підприємець Гончаренко А.В., досягши з позивачем згоди щодо укладення договору про надання послуг зі створення сайту та отримавши 71 017,90 грн. попередньої оплати за послуги зі створення сайту, відмовився підписати з позивачем відповідний письмовий правочин, а в подальшому, відмовився виконувати оплачені роботи (надавати послуги).

За твердженнями позивача відповідач звернення про повернення коштів ігнорував, а на письмову вимогу, надіслану на його електронну пошту відповів відмовою.

Посилаючись на приписи ст. 1212 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач просить стягнути з відповідача 71 016,00 грн. помилково перерахованих коштів, 2 341,00 грн. 3 % річних та 7 722,90 грн. інфляційних втрат за період з 26.12.2017 по 31.01.2019.

Відповідач позовні вимоги заперечує повністю, через їх безпідставність і необґрунтованість. Так, відповідач вказує, що між сторонами виникли правовідносини з договору про надання послуг з розробки сайту, на визначені відповідачем реквізити позивач перерахував попередню плату, договір у письмовій формі, оформлений єдиним документом сторонами не підписувався, оплачені позивачем кошти були освоєні, обумовлені послуги і роботи надані, проте у подальшому позивач зупинив співпрацю. Позовні вимоги про повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів) відповідач вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами мали місце зобов'язальні договірні правовідносини.

Згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У ст. 218 Цивільного кодексу України закріплено, що неодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не тягне за собою його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З аналізу правовідносин, які склалися між сторонами, слідує, що між ними мало місце укладення договору про надання послуг, правовідносини за яким підпадають під регулювання як загальних положень законодавства про зобов'язання, так і спеціальних норм про договір про надання послуг.

У ст. 193 Господарського кодексу України закріплено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Спір у справі виник оскільки між сторонами відсутнє порозуміння щодо належності дій кожної із них щодо порядку виконання договору, адже позивач як замовник послуг стверджує, що послуги не були надані, а відповідач навпаки - що послуги надавалися належним чином та в повному обсязі, а перерахована попередня плата освоєна.

При цьому, позивач вказує, що перерахував кошти відповідачу в рамках умов їх усної домовленості, тобто, договору, укладеного у спрощеній формі, адже сторони вели перемовини щодо їх співпраці та були близькими до підписання письмового договору, що стосується їх правовідносин з замовлення сайту, його розробки, запуску та його просування.

Проаналізувавши доводи сторін, вивчивши наявні у справі матеріали і докази, суд не вбачає підстав для задоволення позову і порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України відповідно до обраного позивачем способу захисту, оскільки законодавчі норми, які позивач просить застосувати суд, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, у ст. 1212 Цивільного кодекс України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 2 цієї ж статті положення цієї глави (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно зі ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

З аналізу ст. 1212 Цивільного кодекс України слідує, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

- наявне набуття або збереження майна (особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;

- набуття або збереження майна - за рахунок іншої особи (збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою);

- відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків.

Спірні правовідносини сторін не передбачали описаних умов.

Норми про повернення безпідставно одержаного майна застосовуються лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

У спорі, що розглядається, зобов'язання відповідача поставити товар, а позивача оплатити його вартість, так само як і обов'язок постачальника повернути перераховані кошти, мають договірний характер, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 218 Цивільного кодексу України неодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не тягне за собою його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Недійсність договору про надання послуг у зв'язку з недодержанням юридичними особами письмової форми законодавством прямо не передбачена.

При цьому, слід зауважити, що позивач не позбавлений можливості отримати захист своїх порушених прав у передбачений законодавством порядку, зокрема, шляхом заявлення позову про стягнення суми попередньої плати. Тобто, суд, відомляючи у заявленому позові, не позбавляє позивача доступу до правосуддя та права на справедливий судовий розгляд.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги судом відхиляються, а судові витрати покладаються на позивача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд не вбачає потреби у з'ясуванні порядку дотримання сторонами договірної процедури, що може слугувати предметом дослідження в іншому спорі компетентним судом, оскільки у цій справі позовні вимоги відхиляються у зв'язку з невірно обраним способом захисту.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги судом відхиляються, а судові витрати зі сплати судового покладаються на позивача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Розглядаючи вимогу відповідача про покладення на позивача судових витрат, суд вважає її обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Визначаючи попередній розрахунок судових витрат, у позовній заяві позивач вказує на суму в розмірі 1 500,00 грн.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

До орієнтовної суми судових витрат із розрахунку 1 500,00 грн. позивачем було включено вартості правової допомоги зі складання позовної заяви.

Судом встановлено, що матеріали справи містять договір про надання правової допомоги від 26.03.2019, укладений позивачем з адвокатом Кишенею Володимиром Сергійовичем, акт приймання-передачі наданих послуг від 29.03.2019 вартістю 1 500,00 грн., платіжне доручення від 05.04.2019 № 22 на суму 1 500,00 грн.

Оскільки клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу або ж будь-яких інших письмових звернень щодо неспіврозмірності таких витрат до суду не надходило, суд вважає за можливе покласти на позивача витрати відповідача, пов'язані з розглядом справи у сумі 1 500,00 грн., як такі, що підтверджені документально та понесені для отримання правничої допомоги від адвоката.

Керуючись ст.ст. 73-80, 129, 236-241, 252, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Мандриченко