УХВАЛА

м. Київ

18.04.2019Справа № 910/20874/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія холдінг";

до 1. Публічного акціонерного Комерційного банку "Приватбанк";

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Локаста";

про визнання права.

Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача: Васів М.І., адвокат, ордер серії ЛВ № 118135 від 08.01.2019 р.;

Від відповідача 1: Гелеверя Р.В., представник, довіреність № 6 від 03.01.2019 р.;

Від відповідача 2: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство с обмеженою відповідальністю "Імперія холдінг" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Локаста" з вимогами про:

- визнання права Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія холдінг" вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Локаста" сплати суми боргу в розмірі 250 082 217,02 грн. за кредитним договором № 4Л15017И від 22.01.2015, що виплачений Публічному акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" відповідно до договору поруки № 4Л15017И/П від 17.11.2016;

- визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" права вимагати стягнення суми заборгованості у розмірі 250 082 217,02 грн. з Товариства з обмеженою відповідальністю "Локаста", який був сплачений Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперія холдінг" за кредитним договором № 4Л15017И від 22.01.2015 на виконання договору поруки № 4Л15017И/П від 17.11.2016.

Позовні вимоги мотивовані невизнанням відповідачем-1 факту погашення позивачем заборгованості відповідача-2 за кредитним договором, шляхом виконання обов'язків поручителя та невизнанням відповідачем-1 факту переходу до поручителя права вимоги за кредитним договором до позичальника. Як вказує позивач, між відповідачем-1 та відповідачем-2 були укладений кредитний договір № 4Л15017И від 22.01.2015, на забезпечення виконання яких між відповідачем-1 та позивачем укладено договір поруки № 4Л15017И/П від 17.11.2016. Позивач, як поручитель, виконав обов'язок відповідача-2 перед відповідачем-1 за кредитним договором: а саме погасив заборгованість у сумі 250 082 217,02 грн., у зв'язку з чим до нього перейшло право вимоги до відповідача-2. Проте, відповідачі ухиляються від вчинення дій, які б дозволили позивачу звернутися з вимогою до відповідача-2 про стягнення спірної суми.

Провадження у справі за вказаними вимогами порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 № 910/20874/17.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.03.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.06.2018, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 04.09.2018 касаційну скаргу позивача задоволено частково, зазначені судові рішення скасовано, справу № 910/20874/17 направлено на навий розгляд до місцевого господарського суду.

За наслідками автоматизованого розподілу справ, справу № 910/20874/17 передано на розгляду судді Мандриченку О.В., у зв'язку з чим вона підлягає призначенню до розгляду у підготовчому засіданні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 року прийнято справу № 910/20874/17 до свого провадження, підготовче засідання призначено на 13.12.2018 року.

У підготовчих засіданнях 22.01.2019 та 12.02.2019 оголошувалась перерва в слуханні справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/20874/17 до судового розгляду по суті на 19.03.2019 р.

У судових засіданнях 19.03.2019 та 09.04.2019 оголошувалась перерва в слуханні справи по суті.

Так, згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та частини другої статті 20 Господарського кодексу України одним зі способів захисту цивільного права є визнання наявності чи відсутності прав, якими можуть бути, зокрема визнання права власності чи інших речових прав на певне майно, визнання права авторства на твір науки, літератури, мистецтва чи таке інше, тобто ухваленням рішення про визнання чи відсутність права повинен вирішуватися спір по суті.

Частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статей 553, 554 цього ж Кодексу за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із частиною другою статті 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Відповідно до пункту 8 договору поруки до поручителя, який виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору (договорам) застави (іпотеки), укладеним з метою забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором, у частині виконаного зобов'язання.

Оскільки порука є договірним зобов'язанням, стосовно якого передбачено обов'язкове дотримання письмової форми (частина перша статті 547 ЦК України), моментом укладення такого договору є досягнення згоди з усіх істотних умов, внаслідок якого у сторін виникають взаємні права та обов'язки.

З урахуванням викладеного вище суд вважає, що вимоги про визнання відсутнім права в одного відповідача вимагати від другого відповідача сплати боргу за кредитним договором, яку погашено позивачем (поручителем), та про визнання права поручителя вимагати від боржника сплати ним грошових коштів за кредитним договором, сплачених поручителем, не є вимогами про встановлення юридичних фактів, однак такі доводи можуть розглядатися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право.

Судом враховано висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень, викладений в постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 910/14144/17.

Відповідно до положень частини 5 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (частина 6 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Відповідно до Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Тобто провадження у справі підлягає закриттю, якщо при її розгляді буде встановлена непідвідомчість господарському суду (стаття 12 цього ж Кодексу).

З огляду на те, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, суд відповідно до пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України закриває провадження у справі № 910/20874/17.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

УХВАЛИВ:

Провадження у справі № 910/20874/17 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строк, передбачені ст. ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено та підписано 23.04.2019.

Суддя О.В. Мандриченко