ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 915/590/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Краснова Є. В., Пількова К. М.,

секретар судового засідання - Овчарик В. М.,

за участю представників:

прокурора - Коркішка В. М. (прокурор відділу Генеральної прокуратури України),

позивача - Бульдяка М. Р. (дов. від 20.12.2018),

відповідача-1 - Яценка Й. В. (дов. від 02.01.2019),

відповідача-2 - не з'явився,

розглянув касаційну скаргу Установи "28 Управління начальника робіт"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2019 (судді: Бєляновський В. В. (головуючий), Поліщук Л. В., Таран С. В.) у справі

за позовом заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до 1) Установи "28 Управління начальника робіт",

2) фізичної особи-підприємця ОСОБА_8,

про визнання договору недійсним і повернення нерухомого майна.

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. У червні 2018 року заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом до Установи "28 Управління начальника робіт" (далі - Установа) та фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_8, в якому просив визнати недійсним договір зберігання від 02.01.2018, укладений між відповідачами з підстав, передбачених частинами 1, 3, 5 статті 203, частинами 1, 3 статті 215, статтею 235 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та зобов'язати ФОП ОСОБА_8 повернути за актом прийому-передачі державі - Міністерству оборони України нежитлове приміщення загальною площею 170 м2 і відкритий майданчик загальною площею 116 м2, розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

2. В обґрунтування заявлених вимог прокурор наголосив, що як установлено за результатами прокурорської перевірки, діяльності із надання послуг зберігання за оспорюваним договором Установа не здійснювала, натомість ФОП ОСОБА_8 фактично користується приміщенням, в якому він здійснює господарську діяльність. Отже, прокурор зазначив, що спірний договір є удаваним правочином, укладеним для приховання іншого правочину, вчиненого між сторонами, а саме договору оренди нерухомого державного майна, без дотримання визначених законодавством необхідних умов.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 08.11.2018 (суддя Смородінова О. Г.) у позові відмовлено у повному обсязі.

4. Рішення суду із посиланням на положення статей 235, 936 ЦК України аргументовано тим, що доказів, наданих прокуратурою, явно недостатньо для кваліфікації оспорюваного договору про зберігання як удаваного правочину та застосування до відносин сторін правових норм про оренду і визнання укладеного договору недійсним як такого, що суперечить Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Порівняльний же аналіз положень оспорюваного договору та положень як § 1 глави 66 ЦК України, так і статей 3, 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у частині визначення умов цього договору жодним чином не дає підстав стверджувати, що між відповідачами у цій справі фактично укладено договір оренди нерухомого державного майна, оскільки, крім іншого, в оспорюваному договорі не визначено об'єкт, фіксація якого, безумовно, є обов'язковою у відносинах оренди.

5. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2019 рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.11.2018 скасовано; позов задоволено повністю: визнано недійсним договір зберігання від 02.01.2018, укладений між Установою та ФОП ОСОБА_8; зобов'язано ФОП ОСОБА_8 повернути за актом приймання-передачі державі - Міністерству оборони України нерухоме державне майно - нежитлове приміщення загальною площею 170 м2 і відкритий майданчик загальною площею 116 м2, розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

6. Постанову аргументовано тим, що у матеріалах справи немає належних доказів на підтвердження вчинення відповідачами дій, спрямованих на виконання умов саме договору зберігання (наприклад, акти приймання-передачі майна на підтвердження приймання зберігачем майна на зберігання із зазначенням у них найменування, характеристик чи особливих ознак майна та його вартості або ж видаткових накладних із зазначенням у них одиниць вимірювання, вартості майна, переданого поклажодавцем на зберігання, актів приймання-передачі наданих послуг, підписаних сторонами, на підтвердження надання послуг зі зберігання, рахунків з оплати послуг, що надаються зберігачем, тощо), отже у сторін під час укладення спірного договору не було намірів на встановлення правовідносин зі зберігання. Оскільки волевиявлення Установи у наведеному випадку було спрямовано на виникнення у ФОП ОСОБА_8 строкового оплатного права володіння і користування нежитловим приміщенням площею 170 м2 і відкритим майданчиком площею 116 м2, розташованими за адресою: АДРЕСА_1, то встановлені апеляційним судом у цій справі обставини дають підстави для висновку, що спірний договір є удаваним правочином, тобто за своєю правовою природою спірний договір є договором оренди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. У касаційній скарзі Установа просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

8. В обґрунтування вимог, викладених у касаційній скарзі, Установа посилається на неправильне застосування і порушення судом апеляційної інстанції, зокрема, положень статті 136 Господарського кодексу України, Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", наголошує, що:

1) майно Установи є державною власністю і закріплено за нею на праві повного господарського відання. Установа володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та Положенню про Установу, однак суд апеляційної інстанції надумано обґрунтував своє рішення відсутністю належних доказів на підтвердження вчинення відповідачами дій, спрямованих на виконання умов договору зберігання;

2) суд апеляційної інстанції не надав оцінки безпідставним доводам прокурора, що суд першої інстанції залишив поза увагою факт, що зберігання транспортних засобів має здійснюватися за наявності відповідної ліцензії, при цьому для такого виду господарської діяльності як "зберігання (стоянка) транспортних засобів" Законом України від 02.03.2015 № 222-VIII "Про ліцензування видів господарської діяльності" ліцензування не передбачено;

3) долучені прокурором до матеріалів справи покази свідків щодо перебування ФОП ОСОБА_8 на території виробничої бази та його транспортних засобів на технічному майданчику жодним чином не спростовують висновку суду першої інстанції у справі, оскільки положення ні оспорюваного договору, ні законодавства України не містять обмежень щодо перевірки якості, користування, володіння (у тому числі проведення ремонтних робіт) майна, переданого на зберігання;

4) за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним;

5) ФОП ОСОБА_8 ніколи не приймав нерухоме майно та земельну ділянку у користування, ні за актом приймання-передачі, ні з оформленням інших документів, які б встановлювали факт приймання цього майна за кількістю, технічним станом, іншими індивідуальними ознаками майна тощо.

Узагальнені доводи інших учасників справи

9. Заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення з мотивів, викладених в оскаржуваній постанові.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10. Рішенням Миколаївської міської ради народних депутатів від 20.10.1993 № 18/14 затверджено матеріали інвентаризації земель, наданих у користування підприємствам, установам та організаціям і, зокрема, Міністерству оборони України надано у постійне користування земельну ділянку площею 30 300 м2, військове містечко № 96, база УНР, по вул. Очаківській у м. Миколаєві.

11. За змістом листа Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва від 26.02.2018 № 615 на картковому обліку (ф-405) цього відділу перебуває земельна ділянка військового містечка № 96, виділена відповідно до рішення Миколаївської міської ради народних депутатів від 20.10.1993 № 18/14, яка використовується Установою.

12. Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.01.2009 у справі № 5/214/08 заяву позивача (Установи) про виправлення описки у рішенні суду від 21.05.2008 задоволено, не змінюючи суті рішення суду від 21.05.2008 абзац 2 резолютивної частини цього рішення викладено у такій редакції: "Визнати за державою в особі Міністерства оборони України в повному господарському віданні Установи "28 Управління начальника робіт" (97404, м. Євпаторія, вул. Казаса, 15, ідентифікаційний код 24967480) право власності унаслідок правонаступництва на нерухомі об'єкти виробничої бази 96 військового містечка, а саме: основні будівлі: адміністративна будівля Літ. А-2 заг. пл. 322,0 м2, бокси Літ. Б заг. пл. 635,1 м2, бокси Літ. И заг. пл. 529,9 м2, акумуляторна Літ. М заг. пл. 53,5 м2, склад Літ. О заг. пл. 53,5 м2, склад Літ. П пд, П заг. пл. 689,7 м2, АЗС Літ. С заг. пл. 40,6 м2, столярна майстерня Літ. У-2 заг. пл. 1112,0 м2, котельня Літ. Ф заг. пл. 213,5 м2, склад Літ. Х заг. пл. 71,3 м2, виробнича будівля Літ. Ц-2 заг. пл. 261,6 м2, автомайстерня Літ. Щ заг. пл. 124,6 м2, службові будівлі: навіс Літ. Е пл. забудови 116,3 м2, вбиральня Літ. Ж пл. забудови 8,6 м2, комора Літ. З пл. забудови 15,8 м2, навіс Літ. Н пл. забудови 190,0 м2, навіс Літ. Т пл. забудови 64,7 м2, трансформаторна підстанція Літ. Ш пл. забудови 43,2 м2, та споруди: 1 Замощення, № 3 свердловина, № 4 басейн, № 2 огорожа, № 1 ворота, № 5 ворота, оглядова яма, мачта-прожектор, кабельна лінія, водогінні мережі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1".

13. На підставі зазначених рішення та ухвали Господарського суду Миколаївської області 20.02.2009 право власності на нежитловий об'єкт (виробнича база) за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за державою в особі Міністерства оборони України ву повному господарському віданні Установи, що підтверджується інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 28.02.2018 № 115677836.

14. 02.01.2018 між Установою (зберігач) і ФОП ОСОБА_8 (поклажодавець) укладено договір зберігання № 3/м, за умовами якого:

- зберігач зобов'язується зберігати та повернути майно поклажодавця; в порядку та на умовах, визначених цим договором, для зберігання майна поклажодавця зберігач забезпечує придатним для зазначених цілей приміщенням. Подальше переміщення майна здійснюється за узгодженням сторін; за умовами договору зберігач зберігає майно у будівлі, сховищі, відкритому майданчику (далі - будівлі), розташованих за адресою: АДРЕСА_1, приміщення 170 м2, майданчик 116 м2 загальною площею 286 м2 (розділ 1);

- плата за зберігання майна за домовленістю сторін у місяць становить 5 140 грн разом із ПДВ; за зберігання майна поклажодавець здійснює плату за кожен місяць; оплата послуг зі зберігання майна здійснюється поклажодавцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок зберігача до 5 числа місяця, за який здійснюється оплата, на підставі наданого зберігачем рахунка шляхом направлення електронною поштою, факсом або під розписку; акт прийому-передачі наданих послуг, підписаний сторонами, є підтвердженням надання послуг зі зберігання. Поклажодавць підписує акт прийому-передачі наданих послуг протягом 5-ти календарних днів з дати отримання, або повертає разом з обґрунтованим поясненням причин відмови від підписання у цей же термін. Неповернутий вчасно акт прийому-передачі наданих послуг або ненадходження обґрунтованої відмови від підписання є підтвердженням надання послуг зі зберігання; для отримання акта прийому-передачі наданих послуг поклажодавець повинен з'явитися до зберігача або уповноваженої ним особи. Неотримання акта прийому-передачі не є підставою для неперерахування коштів. У випадку неотримання акта прийому-передачі, акт направляється поклажодавцю поштою і вважається узгодженим (розділ 2);

- приймання і видача майна, що зберігається, здійснюється комірниками (м. Одеса, м. Миколаїв), контроль за виконанням умов договору зберігання здійснює начальник бази виробничого обслуговування (пункт 3.7);

- у розділі 4 договору визначено права та обов'язки поклажодавця, в якому, зокрема, йдеться про роботи щодо навантаження/розвантаження майна за попереднім погодженням між зберігачем і поклажодавцем;

- за несвоєчасне або неповне проведення грошових розрахунків відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3 цього договору поклажодавець зобов'язаний сплатити зберігачеві штраф у розмірі 30 відсотків вартості від суми боргу за кожен факт порушення умов договору; у випадку затримання проведення грошових розрахунків зі зберігачем більше, ніж на два місяці, останній має право притримати відвантаження майна поклажодавця до повного погашення такої заборгованості та пред'явити претензію (пункти 5.6, 5.7).

- договір вважається укладеним, набирає чинності з 01.01.2018 і діє до 31.12.2018. Якщо жодна зі сторін за місяць до закінчення його дії не заявила про відсутність наміру продовжувати договір, він вважається пролонгованим на той самий строк, на який був укладений цей договір (пункт 6.1).

15. 22.02.2018 прокурор військової прокуратури Миколаївського гарнізону провів огляд земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, про що складено відповідний протокол.

16. За результатами огляду встановлено наявність на цій земельній ділянці нерухомих об'єктів колишньої виробничої бази (вивільнене військове містечко № 96). Зазначена земельна ділянка разом із наявними на ній нерухомими об'єктами належить до державної форми власності та перебуває у повному господарському віданні Установи. Відповідно до укладених Установою договорів зберігання із приватними підприємствами та фізичними особами-підприємцями нерухоме майно має використовуватися для зберігання майна. Всього 02.02.2018 було укладено 8 таких договорів зберігання і, зокрема, з ФОП ОСОБА_8

17. За результатами прокурорської перевірки також установлено, що діяльності із надання послуг зберігання, що є предметом зазначених договорів зберігання, Установа не здійснювала, у свою чергу, зазначені приватно-комерційні структури використовують надані їм нежитлові приміщення для ведення господарської діяльності: виконання робіт з ремонту автомобільної техніки, стоянки вантажівок, технічного їх обслуговування, продажу автомобільних запчастин, використання столярного цеху для виготовлення меблів і зазначені особи щоденно здійснюють виробничу господарську діяльність на території військового містечка № 96. Наведене підтверджується також фототаблицею, що є додатком до зазначеного протоколу огляду.

18. За змістом протоколів допиту свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 (від 12.04.2018) і ОСОБА_12 (від 16.04.2018), складених у межах досудового розслідування кримінального провадження № 0000019 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 364 Кримінального кодексу України, ФОП ОСОБА_8 використовує територію складу для зберігання автозапчастин для вантажних автомобілів, перебуває на території кожен день і займається ремонтом своїх вантажних автомобілів.

Позиція Верховного Суду

19. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

20. Спір у справі стосується визнання недійсним укладеного між відповідачами договору як такого, що є удаваним.

21. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

У такій ситуації є два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

22. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

23. За загальними правилами суб'єкт, який вимагає застосування наслідків удаваного правочину, повинен довести, що він вчинений з метою приховати інший правочин. При цьому обов'язок доведення, що сторони такої мети не мали, не може бути перекладено на відповідача (відповідачів) у зазначеній справі.

За змістом положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України):

- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини 3 і 4 статті 13);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 14);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 73);

- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 ГПК України).

24. За змістом статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, прокурор на підтвердження того, що зазначений договір є удаваним, посилається на такі докази:

1) протокол огляду місця події від 22.02.2018, за змістом якого прокурор військової прокуратури Миколаївського гарнізону зафіксував факт використання приватними підприємцями та фізичними особами-підприємцями, у т. ч., ФОП ОСОБА_8, наданих їм нежитлових приміщень для ведення господарської діяльності: виконання робіт з ремонту автомобільної техніки, стоянки вантажівок, технічного їх обслуговування, продажу автомобільних запчастин, використання столярного цеху для виготовлення меблів;

2) протоколи допиту свідків, складені 12.04.2018 і 16.04.2018 у межах досудового розслідування кримінального провадження.

25. Посилаючись на наведені докази, прокурор стверджує, що у сукупності викладені обставини свідчать про те, що при укладенні договору зберігання від 02.01.2018 реальне волевиявлення Установи було спрямовано на виникнення у ФОП ОСОБА_8 строкового оплатного права володіння та користування нежитловим приміщенням і відкритим технічним майданчиком загальною площею 286 м2 військового містечка № 96, розташованими за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно зі статтею 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до статті 759 цього Кодексу за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

26. Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що доказів, наданих прокуратурою, явно недостатньо для кваліфікації оспорюваного договору зберігання як удаваного правочину та застосування до відносин сторін правових норм про оренду і визнання укладеного договору недійсним як такого, що суперечить Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Так, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, а суд апеляційної інстанції і прокурор не спростували, що висновки, викладені у протоколі огляду місця події, стосуються декількох суб'єктів господарювання; фотознімки ж не засвідчують, чиє саме майно на них зображено, а зі змісту протоколів допиту свідків убачається, що ФОП ОСОБА_8 використовує територію (склад) для зберігання автозапчастин для вантажних автомобілів, перебуває на території кожен день та займається ремонтом своїх вантажних автомобілів.

Колегія суддів вважає слушними аргументи скаржника, що наявні у матеріалах справи покази свідків щодо перебування ФОП ОСОБА_8 на території виробничої бази та його транспортних засобів на технічному майданчику жодним чином не спростовують висновку суду першої інстанції у справі, оскільки положення ні оспорюваного договору, ні законодавства України не містять обмежень щодо перевірки якості, користування, володіння (у тому числі проведення ремонтних робіт) майна, переданого на зберігання.

27. За змістом статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

28. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначена норма кореспондує положенням частини 1 статті 207 Господарського кодексу України, згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї з сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у виді визнання правочину недійсним.

29. За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

30. Порівняльний аналіз положень оспорюваного договору і положень як § 1 глави 66 ЦК України, так і статей 3, 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в частині визначення умов цього договору жодним чином не дає підстав стверджувати, що між відповідачами у цій справі фактично було укладено договір оренди нерухомого державного майна, оскільки, крім іншого, в оспорюваному договорі не визначено об'єкт, фіксація якого, безумовно, є обов'язковою у відносинах оренди.

31. Колегія суддів визнає слушним зауваження скаржника, що ФОП ОСОБА_8 не приймав нерухоме майно і земельну ділянку у користування ні за актом приймання-передачі, ні з оформленням інших документів, які б встановлювали факт приймання цього майна за кількістю, технічним станом, іншими індивідуальними ознаками майна тощо.

32. З огляду на наведені законодавчі положення і з урахуванням установлених судами попередніх інстанцій обставин справи і наданої оцінки доказам, врахувавши, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та встановивши, що ні прокурором, ні позивачем належними та допустимими доказами не доведено удаваного характеру правочину, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

33. Згідно зі статтею 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

34. За змістом пункту 4 частини 1 статті 308 цього Кодексу суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

35. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 312 ГПК України).

Ураховуючи наведені положення законодавства, зважаючи на обставини справи, встановлені судом першої інстанції, які не спростовано судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що оскаржена у справі постанова підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Щодо судових витрат

36. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України).

Керуючись статтями 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Установи "28 Управління начальника робіт" задовольнити.

Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2019 у справі № 915/590/18 скасувати.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.11.2018 у справі № 915/590/18 залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Є. В. Краснов

К. М. Пільков