ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08.05.2019                      м.Харків Справа № 905/363/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Григор’євій М.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Алкор-Україна”, м.Миколаїв, Миколаївська область

до відповідача: Публічного акціонерного товариства “Енергомашспецсталь”, м.Краматорськ, Донецька область

про стягнення 481864,13 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: не з’явився

від відповідача: Цеваліхіна Я.І. дов. №17/05 від 08.01.19р., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльність серія ДН №5292.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю “Алкор-Україна”, м.Миколаїв, Миколаївська область звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства “Енергомашспецсталь”, м.Краматорськ, Донецька область, про стягнення 481864,13 грн., у тому числі: 305910,00 грн. суми боргу, 106446,63 грн. інфляційного збільшення за весь час прострочення зобов'язання, 24967,00 грн. 3% річних від простроченої суми за весь строк користування чужими коштами, 44540,50 грн. суми пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов’язань за договорами поставки №15/306 від 07.04.15р. та специфікації №3 від 09.12.15р. у редакції додаткової угоди №1 від 25.04.16р. до договору в частині оплати товару.

В якості правових підстав позову позивач зазначив положення статей 549, 550, 551, 552, 610, 611, 623, 624, 625, 712 ЦК України.

Автоматичним розподілом автоматизованої системи документообігу господарського суду Донецької області сформовано судову справу, якій присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №905/363/19.

Ухвалою суду від 22.02.19р. позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків.

15.03.19р. до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою господарського суду від 18.03.19р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №905/363/19; дану справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження та судове засідання призначено на 16.04.19р.

02.04.19р. через канцелярію суду від позивача надійшла заява від 27.03.19р. про слухання справи за відсутності представника позивача.

08.04.19р. через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 17/306-915 від 03.04.19р., за змістом якого зазначено про ненадання позивачем документів, зазначених в п.6.1 договору, що свідчить про не настання зобов’язання відповідача по оплаті даної продукції; строк позовної давності щодо вимоги позивача про стягнення неустойки вже минув.

11.04.19р. через канцелярію суду від відповідача надійшла заява №17/317 від 11.04.19р., в якій він просить суд відкласти розгляд справи №905/363/19.

Ухвалою суду від 16.04.19р. відкладено судове засідання на 08.05.19р.

18.04.19р. від позивача надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивач заперечує проти доводів відповідача викладених у відзиві на позовну заяву.

У судове засідання 08.05.19р. представник позивача не з’явився.

Представник відповідача у судове засідання 08.05.19р. з’явився, проти позову заперечував.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов’язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи викладене, беручи до уваги заяву позивача №б/н від 27.03.2019р. про слухання справи за відсутності його представника, суд вважає за необхідне розглянути спір по суті за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд

ВСТАНОВИВ:

07.04.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “Алкор-Україна” (постачальник) та Публічним акціонерним товариством “Енергомашспецсталь” (покупець) укладений договір поставки №15/306, згідно п.1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник передає у власність покупцю, а покупець приймає та оплачує товар (продукцію), загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість, виробника якого визначено сторонами у специфікаціях, що є невід’ємною частиною цього договору.

Ціна продукції вказується в специфікаціях, які є невід’ємною частиною договору (п.2.1 договору).

Згідно п.2.2 договору, орієнтовна сума договору на момент укладання складає 1 666 666,67 грн. без ПДВ, ПДВ – 333 333,33 грн., всього з ПДВ – 2 000 000,00 грн. Загальна сума договору є змінною величиною та складається з суми всіх специфікацій, оформлених до цього договору.

Строки та умови поставки товару вказуються в специфікаціях (п.5.1 договору).

Датою поставки товару вважається дата його передачі Покупцю Постачальником в установленому у специфікаціях місці (п.5.2 договору).

За умов п.6.1, п.6.2, п.6.3 договору Постачальник зобов’язується надати Покупцю одночасно з продукцією наступні документи: рахунок, сертифікат якості (паспорт, технічний паспорт, сертифікат відповідності); накладну (у накладній обов’язкове посилання на одержувача продукції); товарно-транспортну накладну. Якщо на момент передачі продукції які-небудь з вище перелічених документів відсутні, вони повинні бути надані протягом 2 календарних днів після передачі продукції. Датою переходу права власності є дата, проставлена представником Покупця в товарно-транспортній накладній (видатковій накладній), документом, що підтверджує такий перехід, є накладна (видаткова накладна).

Оплата здійснюється Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника в національній валюті України (п.9.1 договору).

Покупець здійснює оплату за поставлену продукцію протягом строку, вказаного в специфікації, від дня отримання оригіналів рахунку на оплату та сертифіката якості, якщо інше не передбачено специфікацією (п.9.3 договору).

Датою оплати товару (продукції) вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку Покупця (п.9.4 договору).

У випадку не отримання документів, вказаних в п.6.1 договору, Покупець має право не оплачувати продукцію до моменту отримання всіх документів (п.9.7 договору).

Цей договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк дії договору до 31.12.2016р. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п.13.1, п.13.2, п.13.3 договору).

Сторонами підписано специфікацію №3 від 09.12.2015р. до договору №15/306 від 07.04.15р. у редакції додаткової угоди №1 від 25.04.2016р. до нього, у якій погоджено поставку продукції – дріб сталева низьковуглецева S 660 TOSCELIK у кількості 9т., ціною 28325,00 грн./1 од. без ПДВ, загалом на суму 305910,00 грн. з ПДВ.

Умови поставки: FCA склад Постачальника згідно Інкотермс-2010р. м.Миколаїв. Строк поставки: 1-2 дні після письмової заявки Покупця, але не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання специфікації. Умови оплати: оплата після поставки протягом 30 календарних днів (п.п.1-3 специфікації).

На виконання своїх зобов’язань, позивач на підставі заявки відповідача від 25.04.16р. №15/08-37м поставив, а відповідач прийняв товару у кількості 9т. на суму 305910,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №РН-000035 від 26.04.2016р. (товарно-транспортною накладною №AL-11 від 26.04.2016р.).

Вказана видаткова накладна має посилання на договір №15/306 від 07.04.15р., підписана представником відповідача без зауважень та заперечень до неї, повноваження останнього підтверджуються наявною в матеріалах справи копією довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей №622 від 25.04.2016р.

Факт отримання від позивача товару з боку відповідача на вказану суму за вказаним договором не спростований.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач у встановленому договором порядку відмовився від прийняття поставленого товару та повідомив постачальника про будь-які недоліки чи невідповідності, а отже не звільняється від обов’язку оплатити отриманий товар.

Таким чином за твердженням позивача, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов’язань, поставлену на його адресу продукцію у встановлений договором строк не оплатив, у зв’язку з чим, за відповідачем рахується заборгованість за вищезазначеним договором в розмірі 305910,00 грн.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з відповідною позовною заявою.

Крім суми основного боргу, позивачем на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нараховані та пред’явлені до стягнення 3% річних у розмірі 24967,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 106446,63 грн. та пеня на підставі п.10.6 договору у розмірі 44540,50 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд виходить з наступного:

Внаслідок укладення договору поставки №15/306 від 07.04.15р. між позивачем та відповідачем згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Разом з тим, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов’язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов’язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами п.9.3 договору сторонами узгоджено, що покупець здійснює оплату за поставлену продукцію протягом строку вказаного у специфікації, від дня отримання оригіналів рахунка на оплату та сертифіката якості, якщо інше не передбачено специфікацією.

Згідно п.3 специфікації №3 від 09.12.2015р. до договору умови оплати: оплата після поставки протягом 30 календарних днів.

Товар за видатковою накладною №РН-000035 від 26.04.2016р. поставлено відповідачу 26.04.2016р.

Отже, кінцевий розрахунок за товар повинен бути проведений відповідачем до 26.05.2016р. (включно).

Враховуючи наведені вище норми законодавства та встановлені судом фактичні обставини щодо отримання відповідачем товару за договором №15/306 від 07.04.15р. згідно видаткової накладної №РН-000035 від 26.04.2016р., у останнього виникло зобов’язання з його оплати.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позовних вимог заперечує, посилаючись на ненадання позивачем всіх товарно-супровідних документів, визначених п.6.1 договору.

Суд зазначає, що рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, і не є первинним бухгалтерським документом.

Договір №15/306 від 07.04.15р., укладений між позивачем та відповідачем, містить умови щодо порядку оплати товару, а також необхідні реквізити сторін. Підписана сторонами специфікація №3 від 09.12.2015р. містить строки оплати товару. Так, узгодження сторонами у договорі та специфікації до нього порядку та строків оплати вартості поставленого товару свідчить про можливість виконання зобов'язання відповідачем незалежно від виставлення відповідного рахунку позивачем.

Разом з тим, суд зазначає, що ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунку на оплату не звільняє відповідача від обов'язку з оплати поставленого товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 29.09.2009р. у справі №3-3902к09, від 29.09.2009р. у справі №37/405, а також у постанові Верховного Суду від №910/9472 від 23.01.18р.

Крім того, товарно-транспортна накладна №AL-11 від 26.04.2016р., що підписана з боку представника відповідача, містить відомості про супровідні документи на вантаж: СФ-0000034 від 25.04.2016р., ВН №РН-000035 від 26.04.2016р., сертифікат якості S-660.

За таких обставин, посилання відповідача на відсутність доказів надання рахунку є безпідставним.

Щодо тверджень відповідача про ненадання інших товарно-супровідних документів, суд зазначає, що відповідач у встановленому договором порядку не відмовився від прийняття поставленого товару та не повідомив постачальника про будь-які недоліки чи невідповідності. Будь-яких актів невідповідності з приводу поставленого товару сторони не надали.

Тобто, товар був поставлений постачальником та прийнятий належним чином покупцем без застережень щодо недоліків та відсутності необхідних товарно-супровідних документів.

Крім того, вказаними умовами договору не передбачено, що товаросупровідні документи виставляються покупцю окремо, шляхом вручення чи надсилання.

Відповідно до п.8.1, п.8.2 договору поставки, приймання товару (продукції) по кількості здійснюється відповідно до вимог Інструкції, затвердженої постановою Держарбітражу від 15.06.1965р. №П-6 зі змінами та доповненнями; приймання товару (продукції) по якості здійснюється відповідно до вимог Інструкції, затвердженої постановою Держарбітражу від 25.04.1966р. №П-7 зі змінами та доповненнями.

Згідно з п.12 Інструкції “Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості” від 15.06.1965р. №П-6 приймання продукції по кількості здійснюється за транспортними та супровідними документами (рахунком фактурі, специфікації, опису, упакувальним ярликам та інш.) відправника (виробника). Відсутність зазначених документів або деяких з них не припиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну наявність продукції і в акті вказується, які документи відсутні.

Згідно з п.14 Інструкції “Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості” від 25.04.1966р. №П-7 приймання продукції по якості і комплектності здійснюється в точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, основними й особливими умовами постачання, іншими обов'язковими для сторін правилами, а також по супровідним документам, що засвідчують якість і комплектність, що поставляється продукції (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якості, рахунок-фактура, специфікація і т.п.). Відсутність зазначених супровідних документів або деяких з них не припиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну якість і комплектність продукції, що надійшла, і в акті вказується, які документи відсутні.

Тобто, відсутність передачі товаросупровідної документації має оформлюватися відповідним актом.

Докази того, що при підписанні видаткової накладної відповідач не отримав ані рахунки на оплату, ані інші товаросупровідні документи в матеріалах справи відсутні.

При отриманні товару відповідачем не подавалось жодних заперечень щодо неналежності виконання постачальником прийнятих за договором зобов'язань з поставки товару, в тому числі щодо неналежної якості та неналежної комплектності.

Згідно з положеннями ст.666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

В п.6.2 договору поставки передбачено, якщо на момент передачі продукції будь-які з вищевказаних документів відсутні, вони повинні бути надані протягом 2 календарних днів після передачі продукції.

Доказів не надання позивачем товарно-супровідних документів у встановлений п.6.2 договору строк, суду також не надано.

Тобто, товар був поставлений постачальником та прийнятий належним чином відповідачем без застережень щодо недоліків та відсутності необхідних товарно-супровідних документів.

З огляду на зазначене, враховуючи, що відповідачем не надано доказів відмови від прийняття товару, відмови від договору, повернення позивачу товару, а приймання відповідачем товару підтверджується підписом представника останнього у відповідній накладній, суд дійшов висновку, що позивач свої зобов'язання виконав відповідно до умов договору поставки №15/306 від 07.04.15р., а відтак, відповідач не звільняється від обов’язку сплатити вартість отриманого товару.

За висновками суду, відповідач зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати позивачу грошових коштів в розмірі 305910,00 грн. всупереч вимог ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України належним чином не виконав, а отже прострочив виконання, у розумінні ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України.

За вказаних обставин, виходячи з того, що позов доведений позивачем та обґрунтований належними доказами, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором поставки №15/306 від 07.04.15р. в розмірі 305910,00грн., підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та пред’явлено до стягнення 3% річних загалом за період з 27.05.2016р. по 14.02.2019р. в загальному розмірі 24967,00 грн. та інфляційні витрати загалом за період з травня 2016р. по січень 2019р. в загальному розмірі 106446,63 грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку, що позивачем вірно визначений період нарахування річних.

Здійснивши перерахунок 3% річних, судом встановлено дійсний розмір цих вимог у сумі 24977,38 грн., тоді як позивачем заявлено 24967,00 грн.

Таким чином, враховуючи, що згідно ч.2 ст.237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, стягненню з відповідача підлягають 3% річних у розмірі 24967,00 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.18р. у справу №910/24266/16 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

За приписами ч.2 п.3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань” №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями) інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений відповідною Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з викладеного слідує, базою для нарахування є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань, суд дійшов висновку, що позивачем не вірно визначений період для нарахування інфляційних нарахувань.

Враховуючи вищевикладене, здійснивши перерахунок інфляційних нарахувань за період з червня 2016р. по січень 2019р., суд дійшов висновку, що розмір інфляційних нарахувань, який підлягає стягненню становить 106034,68 грн.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Розрахунок 3% річних та інфляційних втрат судом здійснено за допомогою програмного забезпечення “Ліга Закон”.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Водночас, порушення зобов’язано є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За вимогами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді сплати неустойки. Договірна неустойка встановлюється за згодою сторін, тобто її розмір та умови застосування визначаються виключно на їх власний розсуд.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання (ч.1 ст.230 Господарського кодексу України).

У відповідності до норм ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Відповідно до ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання зобов’язання.

Приписами ч.1 ст.230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Пунктом 10.6 договору встановлено, що при несвоєчасній оплаті поставленої продукції покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,04% суми простроченого платежу за кожен день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період прострочення.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідачів пені в сумі 44540,50 грн. (нарахування здійснено на суму 305910,00 грн. за період з 15.02.2018р. по 14.02.2019р.).

За висновками суду, вказані позовні вимоги є неправомірними, враховуючи, що позивачем при нарахуванні пені порушено вимоги п.6 ст.232 Господарського кодексу України, згідно якого нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Доводи позивача про встановлення договором іншого строку для нарахування пені відхиляються судом, оскільки умовами договору не передбачено право постачальника на нарахування пені за несвоєчасну оплату поставленої продукції в строк більший ніж встановлений п.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Таким чином, нарахування пені за період з 15.02.2018р. по 14.02.2019р. є неправомірним, що має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача, викладеному у відзиві про застосування до позовних вимог щодо стягнення пені позовної давності.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши умови договору, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам на які посилається позивач та відповідач, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

В силу ч.1 ст.126 ГПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ст.30 Закону України “Про адвокатуру і адвокатську діяльність” гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно положень ст.126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрат на надання професійної правничої допомоги в розмірі 6000,00 грн.

В підтвердження витрат на правничу допомогу адвоката, позивачем надано розрахунок витрат на правничу допомогу від 13.02.2019р., а також у копіях: договір про надання послуг з правничої допомоги №б/н від 11.02.2019р., укладений між ТОВ “Алкор-Україна” та адвокатом Астаніною Л.Д., акт виконаних робіт №б/н від 14.02.2019р., платіжне доручення №2479 від 14.02.2019р. на суму 6000,00 грн.

Дослідивши вищезазначені документи, надані позивачем в підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу суд дійшов висновку, що представлені документи є належними доказами фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00грн.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір та інші судові витрати, пов’язані з розглядом справи покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача в розмірі пропорційному розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 42, 74, 77, 86, 129, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Алкор-Україна”, м.Миколаїв, Миколаївська область до Публічного акціонерного товариства “Енергомашспецсталь”, м.Краматорськ, Донецька область, про стягнення 481864,13 грн., у тому числі: 305910,00 грн. суми боргу, 106446,63 грн. інфляційного збільшення, 24967,00 грн. 3% річних, 44540,50 грн. пені, задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства “Енергомашспецсталь” (84306, Донецька область, м.Краматорськ, ПАТ “Енергомашспецсталь”, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Алкор-Україна” (54001, Миколаївська область, м.Миколаїв, вул.Інженерна, буд.2/4, ) суму боргу у розмірі 305910,00 грн., 3% річних у розмірі 24967,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 106034,68 грн., витрати з оплати судового збору у розмірі 6553,68 грн., витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5440,27 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

В судовому засіданні 08.05.19р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 10.05.2019р.

Суддя М.О. Лейба