ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року Справа № 924/1201/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Грязнов В.В. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокурора на ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 12 березня 2019 року в справі № 924/1201/18 (суддя О.Є.Танасюк)

час та місце ухвалення: 12 березня 2019 року; м. Хмельницький, майдан Незалежності, 1; вступна і резолютивна частина проголошена о 11:33 год; повний текст ухвали складено 18 березня 2019 року

за позовом Першого заступника керівника Хмельницької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради

до приватного малого підприємства "Літмаш"

про стягнення 41 312 грн 93 коп. безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати

за участю представників сторін:

від Прокурора - Шептіліс О.І.;

від Позивача - не з`явився;

від Відповідача - Остапчук О.О..

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Хмельницької місцевої прокуратури (надалі Прокурор) в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради (надалі Позивач) звернувся в Господарський суд Хмельницької області з позовом до Приватного малого підприємства «Літмаш» (надалі Відповідач ) про стягнення з Відповідача на користь Позивача безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 41 312 грн 93 коп..

Прокурор, обґрунтовуючи наявність підстав для його звернення з даним позовом в особі Позивача, вказує, що така необхідність зумовлена потребою захистити інтереси держави, яка надала Позивачу право розпоряджатися землями територіальних громад в порядку та спосіб, які передбачені Земельним кодексом України. Звернення з позовом Прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання сплати за користування землею комунальної власності. Також Прокурор вказує, що суспільний інтерес полягає у повному та своєчасному надходженні орендної плати до місцевого бюджету, що явно переважає приватний інтерес Відповідача, який впродовж тривалого часу використовував земельну ділянку для обслуговування власних об`єктів нерухомого майна безоплатно.

На переконання прокурора факт своєчасного неподання до суду Позивачем позову про стягнення з відповідача коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, свідчить про неналежне здійснення таким органом владних повноважень.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 12 березня 2019 року в справі № 924/1201/18, позов Прокурора залишено без розгляду (а.с. 64-65).

Приймаючи дану ухвалу, суд першої інстанції вважав, що лист Департаментом архітектури, містобудування та земельних ресурсів Управління земельних ресурсів та земельної реформи від 31 серпня 2018 року № 2593/02-12 є об`єктивним підтвердженням відсутності зі сторони Позивача неналежності захисту інтересів територіальної громади. Зокрема, Позивачем проводиться моніторинг правомірності використання земельних ділянок, а також аналітичне узагальнення здобутих в результаті моніторингу відомостей. З даного місцевий господарський суд зробив висновок, що замість того, щоб на підставі здобутих даних звернутись з позовом до суду Позивач (діючи через відповідне управління) звертається до Прокуратури з проханням звернутися до суду в її інтересах. Даний лист на переконання суду свідчить про те, що Позивач вважає Прокурора альтернативним суб`єктом звернення до суду, який може замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави самостійно. При цьому місцевий господарський суд вказав, що підставою позову Прокурором визначено статтями 1212-1214 Цивільного кодексу України.

Наведене на переконання суду першої інстнації свідчить про недоведеність наявності підстав для звернення з позовом саме Прокурором, оскільки їх наявність визначається не лише обґрунтованістю у позові інтересів держави, а сукупністю наявності таких інтересів з обґрунтованими (документально підтвердженим) представницькими функціями.

Не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції ухвалою, 1 квітня 2019 року Прокурор звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с. 76-84) в якій з підстав, висвітлених в ній, просив ухвалу місцевого господарського суду скасувати та направити справу для продовження розгляду її по суті.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Прокурор, зокрема, виходив з того, що з моменту придбання нерухомого майна (27 червня 2006 року) по вул. Геологів, 1/1 у м. Хмельницькому Відповідач не оформив право користування (оренди) вказаною земельною ділянкою відповідно до вимог законодавства, орендної плати за договором не сплачував, що підтверджується актом від 20 квітня 2018 року, складеним представниками управління земельних ресурсів та земельної реформи Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради за результатами обстеження земельної ділянки. Таким чином, Прокурор зазначає, що Відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою, за відсутності укладеного договору, збільшує вартість власного майна, а Позивач (потерпілий) втрачає належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження (невиплата) орендної плати Відповідачем за рахунок Позивача.

Що ж стосується доводів Прокурора, зазначених в апеляційній скарзі щодо представництва інтересів держави та звернення до суду з відповідним позовом, то в апеляційній скарзі було зазначено, що за приписами частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.74 цього Кодексу.

Частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

На переконання прокурора факт своєчасного неподання до суду Позивачем позову про стягнення з відповідача коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, свідчить про неналежне здійснення таким органом владних повноважень.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 8 квітня 2019 року (а.с. 75) відкрито апеляційне провадження в справі № 902/105/18 за апеляційною скаргою Прокурора. Запропоновано Позивачу та Відповідачу надати відзив на апеляційну скаргу Прокурора.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17 квітня 2019 року (а.с. 98) призначено справу №924/1201/18 до розгляду на 8 травня 2019 року об 15:30 год.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Відповідача надійшов відзив, в котрому Відповідач заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач вказує, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не Прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, Прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Як зазначає Відповідач, у кожному такому випадку Прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підстави для звернення Прокурора до суду.

Також, Відповідач просив суд призначити судове засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 квітня 2019 року клопотання Відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції було задоволено та призначено розгляд справи в режимі відеоконференції.

В судове засідання від 8 травня 2019 року представник Позивача не з`явився.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 ГПК України, що вказує на те, що ухвалою суду від 17 квітня 2019 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.

Разом з тим суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначено статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

В силу дії частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі представника Позивача, за наявними в матеріалах справи доказами, тим більше з огляду на закінчення стоку розгляду апеляційної скарги (8 травня 2019 року).

В судовому засіданні від 8 травня 2019 року представник Прокурора підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній, просить суд її задоволити, оскаржувану ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду по суті, зазначивши, що Позивач протягом багатьох років не вживав заходи щодо стягнення з Відповідача коштів за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, а зважаючи на періоди нарахування збитків, з 2015 року по 2018 рік, взагалі буде відсутня можливість стягнення за 2015-2016 рік з огляду на закінчення строків позовної давності. Дане на переконання Прокурора вказує про явну бездіяльність Позивача з приводу питання щодо наповнення місцевого бюджету за рахунок коштів орендної плати.

В судовому засіданні від 8 травня 2019 року представник Відповідач заперечив проти доводів, наведених в апеляційній скарзі Прокурора, просив суд залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін, зазначивши, що напротивагу Прокурора щодо оцінки дій Позивача як пасивної поведінки, Відповідач оцінює дії Позивача саме як активну поведінку і пошук альтернативного рішення з приводу захисту інтересів територіальної громади, адже Позивач лише виніс відповідне рішення про стягнення коштів не встигнувши вчинити при цьому будь-яких інших дій.

Заслухавши пояснення Прокурора та представника Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та пояснень стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, Північно західного апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити, оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду по суті.

При цьому, апеляційний господарський суд виходив з наступного.

21 грудня 2018 року надійшла на адресу Господарського суду Хмельницької області позовна заява Прокурора в особі Позивача до Відповідача про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 231 376 грн 05 коп..

Як уже зазначалося вище в обгрунтування своїх позовних вимог Прокурор посилається на те, що Відповідач не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою, за відсутності укладеного договору, збільшує вартість власного майна, а Позивач втрачає належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження (невиплата) орендної плати відповідачем за рахунок позивача. При цьому, наголошується, що після спливу терміну дії договору оренди землі, Відповідач, продовжуючи користуватися землею, не продовжив дію договору. Зазначені обставини, на переконання Прокурора в силу статтей 1212-1214 Цивільного кодексу України є підставою відшкодування Відповідачем на користь Позивача безпідставно збережених коштів в вигляді орендної оплати.

Розглядаючи питання наявності підстав для представництва інтересів держави Прокурором у даній справі, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до частини 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України.

Згідно частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України, одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка відповідно до статтей 167, 170 Цивільного кодексу України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За приписами частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами; прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 74 цього Кодексу; у разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача; у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача; у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005 р., заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15 січня 2009 року, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя згідно пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України.

Спеціальним законом, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді, є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини 3 статті 23 вказаного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).

Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

· якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

· у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Частиною 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності, зокрема, щодо розпорядження об`єктами права комунальної власності шляхом надання їх в оренду юридичним та фізичним особам.

Отже, правомочності щодо розпорядження об`єктами права комунальної власності, у тому числі й передачі їх у тимчасове користування юридичним та фізичним особам, належать органу місцевого самоврядування, який правильно визначений Прокурором, та яким у спірних правовідносинах є Позивач.

Зважаючи на вищеописану позицію Верховного Суду з приводу представництва інтересів держави у випадках наявності відповідного органу, колегія суддів досліджує характер спірних правовідносин, докази подані на підтвердження обставин, наведених в апеляційній скарзі, характер поведінки відповідного державного органу та порядок вчинення ним відповідних дій пов`язаних із захистом інтересів держави.

У справі, що переглядається, звертаючись із позовною заявою в інтересах держави, Прокурор зазначив про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді з огляду на користування Відповідачем земельною ділянкою тривалий час (зважаючи на укладення договору купівлі-продажу в червні 2006 року) без правовстановлюючих документів, яка є об`єктом оренди комунальної власності, і невжиття Позивачем як органом, уповноваженим державою розпоряджатися комунальним майном у спірних орендних правовідносинах, заходів щодо припинення такого порушення.

При цьому Прокурор як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі акцентує увагу на тому, що підставою звернення Прокурора з позовною заявою став саме факт нездійснення уповноваженим державним органом покладеного на нього законом обов`язку із захисту державних інтересів у сфері оренди державного майна, яке полягає у невжитті заходів щодо припинення порушень інтересів держави (користування земельною ділянкою комунальної власності), що стали відомі Прокурору саме внаслідок звернення до нього Позивача з листом від 14 грудня 2018 року за № 3800/01-11.

Поряд з тим, колегія суддів дослідивши розрахунок розміру збитків, який виконаний Головним спеціалістом відділу оренди та продажу землі управління земельних ресурсів та земельної реформи департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів (а.с. 20 на звороті) зауважив, що нарахування розміру коштів здійснюється за період з 1 червня 2015 року і по 1 червня 2018 року.

Даний розрахунок був затверджений рішенням Позивача від 26 липня 2018 року за № 567 (а.с. 21) в котрому окрім іншого, Позивач в пункті 4 даного рішення зазначив, що у випадку невиконання зобов`язань щодо відшкодування збитків у встановлений даним рішенням термін, примусове відшкодування збитків здійснюється в судовому порядку.

Водночас, зважаючи на періоди нарахування збитків, котрий починається ще з 1 червня 2015 року, не беручи уже до уваги користування даними земельними ділянками ще з червня 2006 року з огляду на укладення договору купівлі-продажу саме в цей час, Позивач, зважаючи на несплату таких коштів Відповідачем в добровільному порядку, окрім винесення відповідного рішення від 26 липня 2018 року за № 567 (щодо затвердження акту нарахування збитків) не вчиняв жодних дій з приводу звернення до суду з метою стягнення таких коштів в судовому порядку. При цьому такі дії не вчинені Позивачем і на момент винесення апеляційним господарським судом даного судового рішення по даній справі (при тому, що з моменту прийняття рішення пройшло вже майже 10 місяців; а враховуючи строк за який в даному рішенні визначено Позивачем для стягнення вказані кошти уже поставлено під сумнів стягнення і повернення територіальній громаді у разі залишення позову Прокурора без розгляду коштів за період, що сягає майже річного терміну).

При цьому суд наголошує, що на момент звернення до суду Прокурором з даним позовом Позивачем внаслідок пасивних дій його посадових осіб вже було поставлено під сумнів стягнення і повернення територіальній громаді (у разі прийняття судом рішення щодо підставності такого позову) стягнення коштів за період з 1 червня 2015 року до 31 грудня 2016 року, з огляду на діючі норми чинного законодавства щодо позовної давності.

Такі дії Позивача на переконання колегії суду свідчать, що Позивач неналежним чином здійснює захист територіальної громади в даних правовідносинах (дії Позивача вказують на бездіяльність даного органу в питанні подання позову щодо стягнення цих коштів), що в свою чергу вказує на підставність звернення Прокурора з позовом, з огляду на приписи пункту 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

При цьому суд наголошує на тому, що Прокурор зауважує, що такі дії Позивача свідчать саме про пасивність поведінки Позивача, який, розуміючи порушення інтересів територіальної громади та маючи відповідні повноваження для їх захисту, впродовж тривалого часу (майже чотирьох років зважаючи на періоди нарахування збитків) за відповідним захистом не звертався.

Відтак надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги, в розрізі періоду нарахування коштів за безпідставне користуання майно в розмірі орендної плати (з червня 2015 року) колегія суддів прийшла до висновку, що Прокурором обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави у даній справі.

В той же час колегія суддів звертає увагу на факт того, що з метою спонукання Відповідача до сплати таких коштів, Позивачем було надіслано на адресу Відповідача Повідомлення від 30 липня 2018 року за № 2239/02-15 (а.с. 22; доказ направлення на звороті а.с. 22) про необхідність сплати коштів в сумі 41312 грн 93 коп.. Даний лист залишений Відповідачем без відповіді, кошти не сплачені.

21 грудня 2018 року Прокурор в інтересах держави в особі Позивача звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Відповідача про стягнення 41 312 грн 93 коп. збитків.

Колегія суддів ще раз констатує, що звернення Прокурора з даним позовом мало місце після закінчення для Позивача позовної давності по визначеним Позивачем в Розрахунку розміру збитків періоду (а саме з 1 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року), що ставить під сумнів стягнення коштів територіальної громади за цей період.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що до моменту звернення Прокурора з даним позовом до Господарського суду Хмельницької області, а також після подання Прокурором позову, орган місцевого самоврядування, в інтересах якого і звернувся Прокурор - Позивач, не звертався до суду з позовом про стягнення з Відповідача на користь Позивача завданих збитків.

При цьому, суд апеляційної інстанції ще раз наголошує на тому, що залишивши позов Прокурора без розгляду, з метою звернення Позивача в даній справі з позовом до Відповідача про стягнення збитків за зазначені періоди, територіальна громада через Позивача може бути позбавлена можливості стягнути такі кошти за 2015 2016 рік саме з огляду на норми законодавства щодо позовної давності в розрізі періодів розрахунку, затверджених рішенням Позивача від 26 липня 2018 року за № 567.

Поряд з тим з матеріалів справи не вбачається, та учасниками справи не надано доказів на підтвердження вжиття Позивачем, тобто вже після укладення договору купівлі-продажу червень 2006 року, заходів з контролю за користуванням земельною ділянкою, зокрема за визначенням розміру плати за оренду земельної ділянки, а також доказів щодо ведення претензійно-позовної роботи з Відповідачем, що свідчить про нездійснення уповноваженим державним органом у вказаний період покладеного на нього законом обов`язку із захисту інтересів територіальної громади у сфері оренди земельної ділянки комунальної власності.

З огляду на все вищевказане колегія суду приходить до висновку, що Прокурор довів належними та допустимими доказами неможливість реалізації захисту інтересів держави самим Позивачем (з огляду на його бездіяльність).

Окрім того, лист Позивача від 31 серпня 2018 року за № 2593/02-12, на котрий покликається Позивач як на підставу своїх дій спрямованих на захист інтересів територіальної громади, також на переконання колегії суддів вказує на бездіяльність Позивача в питанні стягнення коштів на користь територіальної громади. Адже саме звернення з даним листом Позивача до Прокурора вказує на його небажання здійснювати свої повноваження і ще раз підтверджує нездійснення даним органом захисту інтересів територіальної громади.

З огляду на все вищевказане в даній постанові суд апеляційної інстанції вважає, що звернення Прокурора з позовом до суду зумовлене об`єктивною причиною, а саме не здійснення захисту інтересів держави уповноваженим органом.

Також, в матеріалах справи містяться докази дотримання Прокурором частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" (не зважаючи на безпосереднє звернення Позивача з вимогою щодо звернення до суду з даним позовом до Прокурора) щодо попереднього повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення з даним позовом до суду. Зокрема Прокурор повідомив про це Позивача листом від 18 грудня 2018 року № 82-160-18 (а.с. 33).

Окрім того, зі змісту пункту 3 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" вбачається, що відповідне повідомлення має бути здійснено прокурором до моменту подання позовної заяви та надходження її до суду, чого прокурором порушено не було.

З огляду на те, що Прокурором у цій справі вірно зазначено орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних орендних правовідносинах, який набув статусу Позивача, тобто особи, в інтересах якої (яких) подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, колегія суддів, керуючись нормами частини 3 статті 23 Закону України Про прокуратуру, встановила, що пред`явлення позову Прокурором є відповідним засобом захисту інтересів держави (в даному випадку територіальної громади міста Хмельницький) у суді, оскільки Позивач не здійснював захист інтересів територіальної громади держави за відповідні періоди у спірних правовідносинах в межах строків позовної давності.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до пункту 6 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З огляду на зазначене, враховуючи положення статті 275 та статті 277 ГПК України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга Прокурора підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Хмельницької області від 12 березня 2019 року в справі № 924/1201/18 скасуванню, з направленням справи для розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 129, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Хмельницької області на ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 12 березня 2019 року в справі № 924/1201/18 - задоволити.

2. Ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 12 березня 2019 року в справі № 924/1201/18 - скасувати.

3. Справу № 924/1201/18 направити до Господарського суду Хмельницької області для продовження розгляду по суті.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

6. Справу № 924/1201/18 повернути Господарському суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складено 13 травня 2019 року .

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Бучинська Г.Б.