ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2019 р. Справа№ 910/1673/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

без повідомлення учасників апеляційного провадження

розглянувши у письмовому провадженні матеріали апеляційної скарги Заступника прокурора міста Києва

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.02.2019

у справі № 910/1673/19 (суддя Босий В.П.)

за позовом Першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави

в особі Київської міської ради

до Приватного малого підприємства «Мир»

про розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 у справі № 910/1673/19 позовну заяву та додані до неї матеріали повернуто Першому заступнику керівника Київської місцевої прокуратури № 5 на підставі пункту 4 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала місцевого господарського суду обґрунтована тим, що Першим заступником керівника Київської місцевої прокуратури №5 не доведено підстав для представництва інтересів держави у суді.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 у справі № 910/1673/19 та передати справу на розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскарженої ухвали порушено норми статті 131-1 Конституції України, статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а тому відповідно до статті 280 Господарського процесуального кодексу України вказана ухвала підлягає скасуванню.

Апелянт наголошує, що Київська міська рада, як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у даних правовідносинах, не дивлячись на невиконання відповідачем умов договору та невикористання товариством земельної ділянки для забудови заходи, спрямовані на розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки не вживала, що свідчить про її бездіяльність та не здійснення захисту інтересів держави протягом тривалого часу.

Отже, на думку апелянта, неналежне здійснення Київської міською радою повноважень по захисту державних інтересів є підставою для вжиття прокуратурою міста Києва заходів представницького характеру шляхом пред'явлення відповідного позову з метою захисту інтересів держави.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Як вбачається з матеріалів справи, учасниками справи не було надано відзиви на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №910/1673/19, розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно з частиною 3 статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 271 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

У лютому 2019 року Перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури №5 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного малого підприємства «Мир» та просив розірвати договір оренди земельної ділянки, що розташована на проспекті Степана Бандери, 26-б в Оболонському районі міста Києва, площею 3 034 кв.м. (кадастровий номер :78:192:0033), укладений між Київською міською радою та Приватним малим підприємством «Мир», зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міфської державної адміністрації) у книзі записів державної реєстрації договорів 05.12.2007 за №78-6-00494, а також зобов'язати Приватне мале підприємство «Мир» повернути Київській міській раді вказану земельну ділянку.

Водночас, Перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури №5 зазначив, що, оскільки Київська міська рада, як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у даних правовідносинах, не вживала заходи, спрямовані на розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки, що свідчить про її бездіяльність та нездійснення захисту інтересів держави, прокурор звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 у справі № 910/1673/19 позовну заяву та додані до неї матеріали повернуто Першому заступнику керівника Київської місцевої прокуратури № 5 на підставі пункту 4 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала місцевого господарського суду обґрунтована тим, що Першим заступником керівника Київської місцевої прокуратури №5 не доведено підстав для представництва інтересів держави у суді.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з частиною 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частин третьої - п'ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

При поданні позову в інтересах держави в особі Київської міської ради Перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури №5 зазначає, що радою не виконуються обов'язки щодо розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки, що порушує інтереси держави.

Так, місцевий господарський суд вказав, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт третій частини другої статті 129 Конституції України).

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" від 31.03.2005).

Пункт третій частини першої статті 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому необхідно з'ясувати, що мається на увазі під "виключним випадком" і чи є таким випадком ситуація у конкретній справі.

Насамперед, випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави". "Інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі №927/246/18 від 06.02.2019, у справі №924/1237/17 від 23.09.2018, у справі №926/03/18 від 23.10.2018.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із статтею 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів декількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та Законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою, встановленому Законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Отже, Київська міська рада є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, відповідно до положень чинного законодавства наділена правом і має можливість самостійно вирішувати питання місцевого значення (у т.ч. шляхом звернення до суду).

При цьому, саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, неналежним чином здійснює відповідні повноваження захисту державних інтересів, не достатньо для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз. 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

У такому разі прокурор згідно норм статей 73, 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України повинен надати суду відповідні докази на підтвердження неналежного здійснення позивачем функцій держави у спірних правовідносинах (зокрема: докази внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків.

Отже, суд першої інстанції правильно вказав, що прокурор у позовній заяві не зазначив в чому саме полягає неможливість позивача звернутися з відповідним позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов'язання повернення земельної ділянки, що розташована на проспекті Степана Бандери, 26-б в Оболонському районі міста Києва, площею 3 034 кв.м. (кадастровий номер :78:192:0033).

Тобто, позивач, в особі якого в інтересах держави з позовом до суду звернувся Перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури №5, має підстави і можливість самостійно захищати свої права за договором оренди земельної ділянки, зареєстрованим Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міфської державної адміністрації) у книзі записів державної реєстрації договорів 05.12.2007 за №78-6-00494, і прокурор не довів неможливості реалізації такого захисту самим позивачем.

Відповідно статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Таким чином, участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність у прокурора законних підстав на звернення з даним позовом до суду в інтересах Київської міської ради.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, оскільки Перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 5, звертаючись до суду із позовом в особі Київської міської ради, не обґрунтував наявності підстав для здійснення такого представництва інтересів держави в суді, суд дійшов правильного висновку про повернення позовної заяви і доданих до неї документів прокурору на підставі пункту 4 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, ухвала Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 у справі №910/1673/19 є обґрунтованою та постановлена відповідно до вимог чинного Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 5 необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 у справі №910/1673/19 є законною та підлягає залишенню без змін.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 255, 269, 270, 271, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 5 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 у справі №910/1673/19 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 у справі №910/1673/19 залишити без змін.

Матеріали справи №910/1673/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено та підписано 15.05.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б.Михальська