ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.04.2019

Справа № 910/1817/19

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БРОКЕНЕРГІЯ"

про стягнення 230953,95 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Без виклику представників сторін (судове засідання не призначалося).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про стягнення з відповідача суми заборгованості за договором поставки природного газу №5153/1617-БО-29 від 22.09.2016 у зв’язку з неналежним та не своєчасним виконанням відповідачем свого обов’язку їх оплатити.

Відповідач вимоги позову не визнав, пославшись у відзиві на те, що підстави застосовувати до нього відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань відсутні через відсутність його вини. Відповідач зазначив, що позбавлений можливості самостійно здійснювати розрахунки з позивачем, оскільки грошові кошти з рахунку зі спеціальним режимом використання перераховуються позивачу банком згідно процедури, передбаченої Постановою КМУ №217 від 18.06.2014. Також, відповідач заявив клопотання про зменшення розміру пені на 90 % на підставі ст. 233 ГК України та заяву про застосування строків позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі укладеного 22.09.2016 між Позивачем, як постачальником, та Відповідачем, як споживачем, договору № 5153/1617-БО-29 (далі – Договір), Позивачем протягом листопада-грудня 2016 року було поставлено Відповідачу природного газу на суму 7378040,71 грн., що підтверджується залученими до справи копіями актів приймання-передачі природного газу (підписаними, скріпленими печатками, зауважень не містять).

До Договору сторонами було укладено ряд додаткових угод щодо зміни обсягу газу, його ціни, порядку зміни ціни та порядку зарахування коштів, які надходять в оплату, що визнається обома сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України не потребує доказування.

Відповідно до п. 3.4 Договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі.

За умовами п. 6.1 Договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Наявними у матеріалах справи відомостями щодо строків і розмірів здійснених Відповідачем оплат за газ протягом спірного періоду, які визнаються обома сторонами, тому за ст. 75 ГПК України не потребують доведення, підтверджуються факти здійснення Відповідачем оплат, у тому числі після 25 числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, а саме за газ, отриманий у листопаді та грудні 2016 року.

Тому, виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, Відповідач є порушником грошового зобов’язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених Договором або законом, та зокрема у вигляді нарахування та стягнення пені на підставі п. 8.2 Договору, ст.ст. 546, 549 ЦК України, а також інфляційних втрат та трьох процентів річних за ст. 625 ЦК України.

Суд зазначає, що строки оплати (п. 6.1 Договору) не є залежними від порядку перерахування коштів з рахунку зі спеціальним режимом використання (п. 6.3 Договору), та такий порядок перерахування коштів з рахунку зі спеціальним режимом використання не визначається погодженими сторонами роками, місяцями, тижнями, днями або годинами та не вказує на подію, яка має неминуче настати, а отже в розумінні ст.ст. 251-252, 530 ЦК України, не є строком (терміном) виконання зобов’язань, натомість таким строком є встановлений п. 6.1 Договору строк 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу, а остаточний розрахунок – до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Отже, Відповідач є зобов’язаною за Договором особою щодо здійснення оплат, та порушення строків оплати є допущеним Відповідачем порушенням грошових зобов’язань з його вини, оскільки останній брав на себе зобов’язання, підписуючи Договір, розраховуватись вчасно та в повному обсязі, та йому було відомо, що частину коштів (п. 6.3 Договору) належить перераховувати з рахунку зі спеціальним режимом використання.

Розрахунки пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних, додані до позову, судом перевірено та визнано обґрунтованими і арифметично правильними, та зокрема, оскільки розраховані санкції не перевищують дозволені до нарахування та стягнення згідно умовами Договору та з законом, а їх розмір є доведеним залученими Позивачем до справи вищеописаними доказами, а також відсутністю їх спростування з боку Відповідача.

Тому суд визнає обґрунтовано нарахованими Позивачем суми 172176,50 грн. пені, 24596,64 грн. трьох процентів річних та 34180,81 грн. інфляційних втрат.

Щодо заявленої Відповідачем заяви про застосування до вимог про стягнення пені строків позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Як вбачається із умов укладеного між сторонами Договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогами щодо стягнення, зокрема, пені, п. 10.3 Договору встановлено в п’ять років. Таким чином, оскільки на момент подачі позову встановлений п. 10.3 Договору строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені не сплив, у суду відсутні правові підстави для задоволення відповідної заяви Відповідача про застосування до вказаної вимоги строків позовної давності.

Розглядаючи клопотання Відповідача про зменшення розміру пені, що підлягає стягненню у відповідності до ст. 233 ГК України, суд дійшов наступних висновків.

Так стаття 233 ГК України надає право суду у випадку, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, зменшити розмір цих санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Судом встановлено, що Позивач збитків не зазнав, оскільки втрати від знецінення коштів компенсуються йому стягненням інфляційних втрат за ст. 625 ЦК України, та за цією ж нормою йому компенсується плата у вигляді трьох процентів річних за час, який Позивач не міг користуватися коштами.

Досліджуючи ступінь виконання зобов'язання Відповідачем судом встановлено, що заборгованість за отриманий у листопаді-грудні 2016 року газ Відповідачем була повністю погашена, що підтверджується і Позивачем.

При цьому, Відповідач відноситься до ліцензованих газопостачальників, та на даному ринку у зв'язку із значним підвищенням цін на природний газ споживачі природного газу не мають можливості вчасно та в повному обсязі розрахуватися за послуги з газопостачання, через що майновий стан Відповідача наразі є тяжким та нестабільним, що вбачається із залученого до матеріалів справи звіту про фінансові результати у 2018 році.

З огляду на все вищенаведене та враховуючи також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, та зокрема на необхідність стимулювання Відповідача в інтересах Позивача до вчасного виконання грошових зобов’язань, так і враховуючи обізнаність Позивача, при вступі з Відповідачем у договірні відносини, про особливості отримання коштів Відповідачем для розрахунків, яка закріплена у п. 6.3 Договору, то суд дійшов висновку про можливість зменшення стягуваної суми пені відповідно до ст. 233 ГК України на 50 %.

Отже, позовні вимоги задовольняються у наступних сумах: 86088,25 грн. пені, 24596,64 грн. трьох процентів річних та 34180,81 грн. інфляційних втрат.

Судові витрати, у які Позивачем включено витрати по оплаті судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, як вбачається із прохальної частини позовної заяви, Позивачем до судових витрат були включені «інші витрати, пов’язані з розглядом даної справи», однак жодних доказів понесення будь-яких додаткових витрат Позивачем до матеріалів справи долучено не було.

Виходячи з викладеного та керуючись ст.ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БРОКЕНЕРГІЯ" (01021, м. Київ, вул. Антоновича, 26, оф. 17; ідентифікаційний код 40050036) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ідентифікаційний код 20077720) 86088 (вісімдесят шість тисяч вісімдесят вісім) грн. 25 коп. пені, 24596 (двадцять чотири тисячі п’ятсот дев’яносто шість) грн. 64 коп. трьох процентів річних, 34180 (тридцять чотири тисячі сто вісімдесят) грн. 81 коп. інфляційних втрат, а також 3464 (три тисячі чотириста шістдесят чотири) грн. 31 коп. судового збору.

У решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк, встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя                      Р.Б. Сташків