СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2019 р. Справа №917/1600/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача – Військової частини 3059 Національної гвардії України, м.Кременчук, Полтавська область, (вх.№654П/1-40) на рішення Господарського суду Полтавської області від 22.01.2019 року по справі №917/1600/18,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго», м.Полтава

до Військової частини 3059 Національної гвардії України, м.Кременчук, Полтавська область

про стягнення 5475,58 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго» звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Військової частини 3059 Національної гвардії України про стягнення 5475,58 грн., у т.ч. 5463,58 грн. - пені та 12,00 грн. - 3% річних, нарахованих за неналежне виконання зобов’язань за договором про постачання електричної енергії №2641 від 11.03.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем строків оплати поставленої електроенергії за договором про постачання електричної енергії №2641 від 11.03.2014 року.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 22.02.2019 року у справі №917/1600/18 позов Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» задоволено повністю.

Стягнуто з Військової частини 3059 Національної гвардії України на користь Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» 5463,58 грн. - пені, 12 грн. - 3% річних та 1762,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Військова частина 3059 Національної гвардії України з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилася та звернулася до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на неповне з’ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 22.01.2019 року у справі №917/1600/18 та постановити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на те, що на виконання договору про постачання електричної енергії №2641 від 11.03.2014 сторонами були укладені договори про закупівлю електричної енергії №2641z-1/4-КЕС від 03.02.2017 року та №2641z-1/3-КЕС від 05.02.2017 року, які є підставою для здійсненні розрахунків за електроенергію та відповідно до яких, внесення передоплати є правом, а не обов'язком відповідача. У зв'язку з цим, нарахування позивачем пені за несвоєчасну сплату попередньої оплати електроенергії є необґрунтованим. Також відповідач зазначає, що його фінансування повністю здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету, згідно бюджетних призначень і асигнувань, тому він не має змоги самостійно регулювати надходження та розподіл грошових коштів. Крім того, посилається на порушення позивачем порядку досудового врегулювання спору між сторонами.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.02.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини 3059 Національної гвардії України та встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга може бути розглянута за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи – за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач – разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень були отримані представниками сторін, що підтверджується наявними в матеріалах справи зворотними повідомленнями про вручення поштового відправлення №162 та №154.

Згідно статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3058 від 26.03.2019 року), в якому він просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача – без задоволення.

В обґрунтування своєї позиції позивач зазначає, що договір про постачання електричної енергії №2641 від 11.03.2014 року був підписаний без жодних заперечень чи протоколів розбіжностей, що свідчить про згоду позивача з його умовами, в тому числі щодо нарахування пені. Одним із видів забезпечення своєчасного виконання основного зобов'язання та стимулювання своєчасного внесення платежів в майбутньому є нарахування пені, розмір якої, визначається відповідно до умов вказаного договору.

У ході апеляційного розгляду даної справи, Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 Господарського процесуального кодексу України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Як вбачається з матеріалів справи, між Публічним акціонерним товариством «Полтаваобленерго» (постачальник, позивач у справі) та Військовою частиною 3059 внутрішніх військ МВС України (споживач, відповідач у справі) укладено договір про постачання електричної енергії від 11.03.2014 року за №2641 з додатками (в процесі господарських відносин військова частиною 3059 внутрішніх військ МВС України змінила свою назву на Військову частину 3059 Національної гвардії України).

За умовами укладеного договору, постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю 49,0 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Порядок розрахунків сторони узгодили в розділі 7 договору «Облік електричної енергії та порядок розрахунків», а також в додатку №2 «Порядок розрахунків». Так, пунктами 2.3.1, 2.3.3 договору визначено, що споживач зобов'язується виконувати умови цього договору, оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків №2 «Порядок розрахунків» та №3 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії».

За внесення платежів, передбачених п. 2.3.3 - 2.3.4 цього договору, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, компенсаційні нарахування на встановлений індекс інфляції та трьох процентів річних з простроченої суми. (п. 4.2.1 договору).

Відповідно до п. 7.1 та п. 7.5 договору облік електроенергії, спожитої споживачем та (або) субспоживачами, приєднаними до електричних мереж споживача, здійснюється згідно з вимогами ПУЕ та ПКЕЕ. У разі порушення споживачем вимог нормативно-технічних документів, щодо встановлення та експлуатації засобів обліку, їх покази не використовуються при розрахунках за спожиту електроенергію, а обсяги спожитої електричної енергії визначаються постачальником шляхом розрахунку згідно з вимогами додатка «Порядок розрахунків». На підставі показів засобів обліку електричної енергії та умов додатка «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії» оформлюються такі документи: акт про прийняття передавання товарної продукції (про використану електричну енергію); акт результатів замірів електричної потужності.

У додатку №2 «Порядок розрахунків» до договору сторони узгодили, зокрема, наступне:

- розрахунковим вважається період з 8 годин 20-го числа попереднього місяця до 8 годин такого ж числа поточного місяця. Розрахунки за електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника. За дату оплати приймається дата зарахування коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електроенергії, за регульованим тарифом (п.1 додатку);

- розрахунки за використану електричну енергію споживачем здійснюються за однозонним роздрібним тарифом, встановленим відповідно до нормативно правових актів НКРЕКП.

- споживач здійснює повну оплату вартості обсягу споживання електричної енергії заявленого на наступний розрахунковий період за формою попередньої оплати.

Попередня оплата здійснюється до 19-го (дев'ятнадцятого) числа включно місяця, що передує розрахунковому періоду, у розмірі повної вартості договірної величини споживання електричної енергії згідно з додатком №1 до цього договору, на підставі отриманого у постачальника рахунка, в якому зазначена кінцева дата його оплати.

Остаточний розрахунок за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, споживач здійснює на підставі виставленого постачальником рахунка, відповідного до даних про фактичне споживання електричної енергії, визначеного за показами розрахункових засобів обліку, які фіксуються у терміни, передбачені договором, та/або розрахунковим шляхом у випадках, передбачених ПКЕЕ. Рахунок на оплату електричної енергії, спожитої впродовж звітного розрахункового періоду (обсяг фактичного споживання), та рахунок на оплату заявленого обсягу споживання електричної енергії на найближчий наступний розрахунковий період, надаються постачальником (п.2 додатку).

Обсяг спожитої електричної енергії, який підлягає оплаті, визначається відповідно до даних розрахункового обліку електричної енергії про фактичне споживання, за винятком випадків, передбачених ПКЕЕ (п.3 додатку).

Пунктом 4.2.1 договору та п.9 додатку №2 «Порядок розрахунків» передбачена відповідальність споживача - за внесення платежів, передбачених п. 2.3.3 - 2.3.4 цього договору, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, компенсаційні нарахування встановленого індексу інфляції та три процентів річних.

Відповідно до п. 10 додатку у разі несвоєчасної оплати платежів, обумовлених цим додатком (у тому числі нездійснення попередньої оплати у термін передбачений цим договором), постачальник проводить споживачу нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставник НБУ, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, враховуючи фактичний день оплати. На суму боргу здійснюються компенсаційні нарахування з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення.

Згідно з п. 13 додатку остаточні розрахунки за активну електричну енергію, перетікання реактивної енергії, перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, нарахування за Актами про порушення ПКЕЕ, пеня та інші платежі, оформлені рахунками постачальника, здійснюються споживачем самостійно протягом 5-ти операційних днів з дня отримання рахунків для споживачів, які оплачують спожиту електричну енергію самостійно, і 10-ти операційних днів з дня отримання (надання) рахунків для споживачів, які здійснюють розрахунки через структурний підрозділ, який розташований в іншому місті.

Позивач виконав свої договірні зобов'язання по постачанню споживачу електричної енергії за вказаним договором, що не заперечується відповідачем та підтверджується підписаними сторонами актами до договору №2641 про прийняття-передавання товарної продукції.

Проте, в порушення умов договору №2641 відповідач свої зобов'язання щодо своєчасної оплати електричної енергії не здійснив, що стало підставою для звернення позивачем до суду з вимогами про стягнення з відповідача на свою користь пені та 3% річних.

Так, з позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача:

- за зобов’язаннями по попередній оплаті електроенергії (до 19 числа місяця, що передує розрахунковому) – пеню у розмірі 5315,51 грн. за період з квітня по вересень 2018; 3% річних у розмірі 11,72 грн. за липень та жовтень 2018 року;

- за порушення термінів оплати спожитої активної енергії - пеню у розмірі 144,79 грн. за липень та жовтень 2018 року;

- за порушення термінів оплати спожитої реактивної електроенергії - пеню у розмірі 103,28 грн. за липень та жовтень 2018 року; 0,28 грн. - 3% річних за липень та жовтень 2018 року.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог з таких підстав.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачена свобода договору.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання за договором енергопостачання.

Згідно з ч.1 ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого законом режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Частиною 6 ст. 276 Господарського кодексу України передбачено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Частиною першою ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 4.2.1 договору та п.10 додатку №2 «Порядок розрахунків» сторонами передбачена відповідальність споживача - за внесення платежів, передбачених п. 2.3.3 - 2.3.4 цього договору, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, а саме - споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, компенсаційні нарахування встановленого індексу інфляції та три процентів річних.

Приймаючи до уваги, що відповідачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів своєчасної сплати електроенергії у відповідності до приписів договору №2641, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача підлягає стягненню:

- за зобов’язаннями по попередній оплаті електроенергії (до 19 числа місяця, що передує розрахунковому) – пеню у розмірі 5315,51 грн. за період з квітня по вересень 2018 року; 3% річних у розмірі 11,72 грн. за липень та жовтень 2018 року;

- за порушення термінів оплати спожитої активної енергії - пеню у розмірі 144,79 грн. за липень та жовтень 2018 року;

- за порушення термінів оплати спожитої реактивної електроенергії - пеню у розмірі 103,28 грн. за липень та жовтень 2018 року; 0,28 грн. - 3% річних за липень та жовтень 2018 року.

У апеляційній скарзі відповідач наполягає, що підставою для здійснення розрахунків за електроенергію є не договір про постачання електричної енергії №2641 від 11.03.2014 року, а договори про закупівлю електричної енергії №2641z-1/4-КЕС від 03.02.2017 року та №2641z-1/3-КЕС від 05.02.2017 року, в яких зазначено, що внесення передоплати є правом, але не обов'язком відповідача.

Проте, колегія суддів ставиться критично до позиції відповідача, оскільки при дослідженні зазначених договорів про закупівлю електричної енергії №2641z-1/4-КЕС від 03.02.2017 року та № 2641z-1/3-КЕС від 05.02.2017 року вбачається, що п.1 розділу IV вказаних договорів передбачено, що замовник здійснює оплату вартості обсягу електричної енергії відповідно до додатку №2 до договору про постачання електричної енергії №2641 від 11.03.2014 року. Тобто, споживач здійснює повну оплату вартості обсягу споживання електричної енергії заявленого на наступний розрахунковий період за формою попередньої оплати. При цьому, може здійснити її наперед строком до 6 місяців.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач невірно трактує умови договорів про закупівлю електричної енергії №2641z-1/4-КЕС від 03.02.2017 року та №2641z-1/3-КЕС від 05.02.2017 року, які ніяким чином не суперечать умовам договору про постачання електричної енергії №2641 від 11.03.2014 року, а навпаки чітко передбачає здійснення попередньої оплати відповідно до договору про постачання електричної енергії №2641 від 11.03.2014 року.

Посилання у апеляційній скарзі відповідача на рішення Господарського суду Полтавської області у справі №917/621/18 як на преюдиційне, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України правова оцінка, надана договорам про закупівлю електричної енергії №2641z-1/4-КЕС від 03.02.2017 року та №2641z-1/3-КЕС від 05.02.2017 року у рішенні Господарського суду Полтавської області у справі №917/621/18 не є обов’язковою для господарського суду.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що позивачем порушений порядок досудового врегулювання спору між сторонами, колегія суддів також відхиляє з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду. У разі необхідності відшкодування збитків або застосування інших санкцій суб'єкт господарювання чи інша юридична особа - учасник господарських відносин, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

При цьому, відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Офіційне тлумачення стосовно питання обов’язковості досудового врегулювання спорів надав Конституційний Суд України у справі №1-2/2002 від 09.07.2002 року.

Так, обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на зазначені приписи національного законодавства, останнє не встановлює обов’язкового досудового врегулювання спору як безумовної передумови для звернення особи, яка вважає, що її права були порушені, невизнані або оспорені іншою особою, із позовом до суду.

В той же час, навіть за наявною обов’язковою умовою того чи іншого господарського договору про досудове врегулювання спору (така умова відсутня у договорі, який був укладений між позивачем та відповідачем), не є підставою для обов’язкового проходження такої позасудової процедури до пред’явлення відповідного позову до суду.

За таких обставин, безпосереднє пред’явлення ПАТ «Полтаваобленерго» позову до господарського суду з метою захисту власних порушених майнових прав не є і не може бути підставою ані для залишення такого позову без розгляду, його повернення, ані для відмови у задоволенні позовних вимог. В протилежному випадку, матиме місце порушення права на справедливий суд відповідно до положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З огляду на це, позивач, використовуючи судовий спосіб захисту його майнового права, діяв у порядку, передбаченому як положеннями матеріального, так і процесуального законодавства України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 910/6929/17: «Аргумент касаційної скарги про те, що позивачем не дотримано досудового порядку вирішення спору є необґрунтованим, оскільки кожна особа має право обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту».

Посилання відповідача на його фінансування за рахунок коштів Державного бюджету не є підставою для звільнення його від відповідальності. В той же час, ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України та ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, тобто відсутність у боржника грошових коштів не є обставиною, яка може служити підставою для невиконання зобов'язання по оплаті.

Таким чином, відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об’єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

Доводи відповідача про порушення і неправильне застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені відповідачем, у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини 3059 Національної гвардії України, м.Кременчук, Полтавська область на рішення Господарського суду Полтавської області від 22.01.2019 року по справі №917/1600/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 22.01.2019 року по справі №917/1600/18 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов