РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.05.2019Справа № 910/1458/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Письменної О.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТА. ЛТД"

до Публічного акціонерного товариства "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "НАДРА"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державна організація (установа, заклад) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб"

про визнання відсутнім права та зобов'язання припинити вчинювати дії

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕНТА. ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "НАДРА" про:

- визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "НАДРА" права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТА. ЛТД" за банківською гарантією, оформленою у вигляді гарантійного листа, який є додатком №1 до договору про надання банківської гарантії від 28.03.2006;

- зобов'язання Публічне акціонерне товариство "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "НАДРА" припинити вчинювати дії, направлені на відчуження права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТА. ЛТД" за банківською гарантією, оформленою у вигляді гарантійного листа, який є додатком №1 до договору про надання банківської гарантії від 28.03.2006.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у відповідача відсутнє право вимоги до позивача за договором про надання банківської гарантії від 28.03.2006.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/1458/19, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 12.03.2019.

В судовому засіданні 12.03.2019 відкладено підготовче засідання на 26.03.2019.

В судовому засіданні 26.03.2019, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, відсутність інших клопотань, заяв від сторін, судом закрито підготовче провадження та призначено справу №910/1458/19 до судового розгляду по суті на 16.04.2019, про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання. Відповідачу направлено ухвалу про виклик в судове засідання з розгляду справи по суті та третій особі - повідомлення про судове засідання з розгляду справи по суті.

27.03.2019 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли письмові пояснення на позовну заяву.

Представник позивача в судове засідання 16.04.2019 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.04.2019 заявив усне клопотання про залишення позову без розгляду у зв'язку із неявкою представника позивача в судове засідання з розгляду справи по суті.

Представник третьої особи в судовому засіданні 1604.2019 не заперечив проти залишення позову без розгляду.

В судовому засіданні 16.04.2019 відкладено розгляд справи по суті на 25.04.2019.

22.04.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Неможливість бути присутнім у судовому засіданні представника позивача мотивована необхідністю представника бути присутнім під час розгляду справи в Дніпропетровському окружному адміністративному суді. Також, позивачем надано листи непрацездатності в підтвердження неможливості бути присутнім в судовому засіданні 16.04.2019.

Представник позивача в судове засідання 25.04.2019 не з'явився, проте 22.04.2019 позивачем до суду подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про наступне.

У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу. Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Частина 2 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначає, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстави, неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Також відповідно до ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин.

Разом з тим, неможливість представника позивача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь у судовому засіданні його іншого представника, в тому числі прийняття ТОВ "ВЕНТА. ЛТД" участі у справі через свого керівника, та у розумінні норм процесуального законодавства, не вважається поважною причиною неявки в судове засідання учасника справи (його представника).

За таких обставин, оскільки позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи по суті, з огляду на те, що участь представника позивача в судовому засіданні з розгляду адміністративної справи не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи по суті, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги встановлені статтею 195 Господарського процесуального кодексу України строки розгляду справи по суті, суд прийшов до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для відкладення розгляду справи по суті.

Разом з тим, суд залишає без задоволення клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, у зв'язку із тим, що обґрунтовані підстави встановлені пунктом 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України для залишення позову без розгляду, за висновками суду відсутні.

Представник відповідача в судове засідання 25.04.2019 не з'явився. Відповідач про причини неявки свого представника не повідомив, про розгляд справи відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 11.04.2019.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши надані документи та матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 28.03.2006 року між Відкритим акціонерним товариством Банк "Надра" (банк), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "КБ "НАДРА" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕНТА. ЛТД" було укладено договір про надання банківської гарантії, відповідно до умов якого банк за дорученням клієнта надає гарантію на суму 300 000,00 доларів США строком дії до 28.03.2007 року включно. Гарантія надається у забезпечення зобов'язань клієнта по оплаті продукції, поставленої Хімічним Заводом Gedeon RICHER Ltd, через Hungarian Export-Import Bank LTD за генеральним контрактом № RG-G/9182/UKR-2006 від 12.01.2006 року, укладений між клієнтом та заводом.

11.01.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕНТА. ЛТД" (позивач) отримало від Публічного акціонерного товариства "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "НАДРА" (відповідача) лист від 26.12.2018 вих. № 1-5-13935, в якому останній повідомляє, що Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "НАДРА" здійснюється реалізація майна банку, в тому числі права вимоги за кредитним договором № б/н від 28.03.2006, укладеним із позивачем, яке 29.01.2019 буде виставлено для індивідуального продажу на відкритих торгах (аукціоні).

В зазначеному листі вказано, що торги буде проведено із використанням електронної торгової системи для проведення електронного аукціону. У разі, якщо індивідуальні відкриті торги (аукціон) за даним кредитним договором у вказану дату будуть визнані такими, що не відбулися, такий кредитний договір підлягатиме продажу у складі пулу кредитних договорів.

Оголошення з продажу зазначених майновий прав розміщено на офіційному веб-сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Однак, як стверджує, позивач у відповідача відсутнє право вимоги до позивача за договором про надання банківської гарантії від 28.03.2006, що встановлено Господарським судом Дніпропетровської області у рішенні від 28.04.2014 по справі № 904/373/14.

Вказаним рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.03.2014 у задоволенні позову ПАТ "КБ "НАДРА" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТА. ЛТД" про стягнення 3 288 861,22 грн. за договором про надання банківської гарантії від 28.03.2006 відмовлено. Вказане рішення мотивоване тим, що у ПАТ "КБ "НАДРА" відсутнє право зворотної вимоги за гарантією до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТА. ЛТД", оскільки вимога бенефіціара про сплату за гарантією була надіслана до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТА. ЛТД" після спливу строку її дії, і така оплата останнім була здійснена з порушенням умов гарантії та неналежному бенефіціару, якому було в порушення умов гарантії передано право вимоги за нею. Такий висновок суд першої інстанції зробив виходячи з того, що гарантія, стягнення суми зворотної вимоги (регресу) за якою є предметом розгляду у даній справі, була надана на паперовому носії у формі гарантійного листа, викладеного у додатку № 1 до Договору про надання банківської гарантії від 28.03.2006, на суму не більше 300000,00 (триста тисяч) доларів США та строком дії до 28.03.2007, протягом якого до неї не вносилися жодні зміни, і по якого дія гарантії припинилася, а бенефіціар втратив право вимоги за нею.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.08.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 09.10.2014 по справі № 904/373/14 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.03.2014 залишене без змін.

Оскільки, відповідачем вчиняються дії на стягнення заборгованості за банківською гарантією, відсутність права вимоги за якою встановлено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.04.2014 по справі №904/373/14, позивач звернувся до суду з даним позовом про: визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "НАДРА" права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТА. ЛТД" за банківською гарантією, оформленою у вигляді гарантійного листа, який є додатком №1 до договору про надання банківської гарантії від 28.03.2006 та зобов'язання ПАТ "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "НАДРА" припинити вчинювати дії, направлені на відчуження права вимоги до ТОВ "ВЕНТА. ЛТД" за банківською гарантією, оформленою у вигляді гарантійного листа, який є додатком №1 до договору про надання банківської гарантії від 28.03.2006.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 560 Цивільного кодексу України визначає, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Частиною 1 статті 200 Господарського кодексу України визначено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов'язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов'язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Зобов'язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони (ч. 2 ст. 200 ГК України).

Гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов'язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов'язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень (ч. 3 ст. 200 ГК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як вбачається із матеріалів справи, листом від 26.12.2018 вих. № 1-5-13935 ПАТ "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "НАДРА" було повідомлено позивача, що Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "НАДРА" здійснюється реалізація майна банку, в тому числі права вимоги за кредитним договором №б/н від 28.03.2006, укладеним із позивачем, яке 29.01.2019 буде виставлено для індивідуального продажу на відкритих торгах (аукціоні).

Як встановлено судом, у січні 2014 року Публічне акціонерне товариство "КБ "НАДРА" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТА. ЛТД" про стягнення 3 288 861,22 грн. за договором про надання банківської гарантії від 28.03.2006.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.03.2014 по справі № 904/373/14, яке залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.08.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 09.10.2014, у задоволенні позову ПАТ "КБ "НАДРА" про стягнення 3 288 861,22 грн. за договором про надання банківської гарантії від 28.03.2006 відмовлено. Судовими рішеннями встановлено відсутність підстав у ПАТ "КБ "НАДРА" для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТА. ЛТД" заборгованості за договором про надання банківської гарантії від 28.03.2006.

Спір у даній справи виник у зв'язку із тим, що відповідачем листом від 26.12.2018 вих. № 1-5-13935 повідомлено позивача про здійснення Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "НАДРА" реалізації майна банку, в тому числі права вимоги за договором №б/н від 28.03.2006.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

У розумінні зазначених приписів суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ст. 4 ГПК України).

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, у розумінні приписів ст. 15, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним".

Таким чином, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Заявлений позов фактично містить у собі вимогу про встановлення судом факту, що має юридичне значення (визнання відсутнім права) та не стосується захисту права цивільного, тобто задоволення такої вимоги не є ефективним способом захисту прав позивачів, які вже захищені законом.

Встановлення вказаних обставин щодо відсутності права вимоги за банківською гарантією може бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог, а тому заявлена позивачем вимога може бути предметом дослідження та доказування в разі виникнення спору за договором банківської гарантії.

Позивачем заявлено вимогу про зобов'язання відповідача припинити вчинювати дії, направлені на відчуження права вимоги до ТОВ "ВЕНТА. ЛТД" за банківською гарантією, оформленою у вигляді гарантійного листа, який є додатком №1 до договору про надання банківської гарантії від 28.03.2006, не

Однак, правильно обраний спосіб захисту порушеного права повинен, з однієї сторони, відповідати за своєю правовою природою суті спірних правовідносин, а з іншої - передбачати конкретний механізм захисту порушеного права, тобто мати відображення в сформульованих відповідним чином позовних вимогах, які дадуть змогу безумовно виконати таке рішення у разі задоволення судом вимог.

Суд зазначає, що резолютивна частина судового рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог, зокрема конкретні дії, які відповідач не повинен вчинити або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права.

Однак, дана вимога не містить конкретизації щодо того, які дії відповідач повинен припинити вчиняти, переліку таких дій.

Заявлена позивачем вимога про зобов'язання відповідача припинити вчинювати дії, направлені на відчуження права вимоги свідчить про фактичну неможливість захисту прав позивача в обраний ним спосіб у зв'язку з відсутністю порядку примусового виконання судового рішення.

Разом з тим, визначенням ефективності належно обраного способу захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є забезпечення реального захисту прав та інтересів.

Водночас заявлена позивачем вимога в частині зобов'язання відповідача припинити вчинювати дії, направлені на відчуження права вимоги до ТОВ "ВЕНТА. ЛТД" за банківською гарантією, оформленою у вигляді гарантійного листа, який є додатком №1 до договору про надання банківської гарантії від 28.03.2006, не зможе забезпечити поновлення прав позивача, а отже обраний позивачем спосіб захисту в будь-якому випадку є неефективним в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи встановлені вище обставини, приймаючи до уваги обраний позивачем спосіб захисту, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених вимог про визнання відсутнім у відповідача права вимоги до позивача за банківською гарантією, оформленою у вигляді гарантійного листа, який є додатко№1 до договору про надання банківської гарантії від 28.03.2006 та зобов'язання відповідача припинити вчинювати дії, направлені на відчуження права вимоги до позивача за вказаною банківською гарантією.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вище наведене, з огляду на обставини на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТА. ЛТД" до Публічного акціонерного товариства "КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "НАДРА", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державна організація (установа, заклад) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб", про визнання відсутнім права та зобов'язання припинити вчинювати дії.

Судові витрати за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 06.05.2019.

Суддя О.В. Гулевець