ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
====================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року Справа № 915/13/17

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

за участю секретаря судового засідання Ржепецької К. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6) адреса для листування: філія «ЦМГС» ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1)

до відповідача: Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації (54030, м. Миколаїв, вул. Велика Морська, 42)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Кабінет Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2)

2) Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (01601, м. Київ, вул. Хрещатик, 30)

3) Міністерство фінансів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2)

про стягнення грошових коштів у сумі 3857026,32 грн,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Карачун Н.М. - адвокат за довіреністю,

від відповідача: Шатков В.П. - за довіреністю,

від третіх осіб:

1) Кабінет Міністрів України: Гордієнко Д.О. - за довіреністю,

2) Міністерство енергетики та вугільної промисловості України: не з'явився,

3) Міністерство фінансів України: не з'явився,

Суть спору:

03.01.2017 публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 14/4-2048 від 27.12.2018 до управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації про стягнення грошових коштів у загальній сумі 3857026,32 грн, із яких: 1857568,39 грн - основний борг; 162613,36 грн - 3 % річних; 1836844,57 грн - сума, на яку збільшився основний борг, з урахуванням індексу інфляції.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі умов пунктів 1.1, 2.13 договору № 1 від 16.01.2012; розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 № 1001-р «Про добудову підвідних газопроводів»; платіжного доручення № 5570 від 27.06.2012, банківських виписок по рахунку позивача за 27.06.2012, за 25.01.2013, за 15.08.2013 (повернення невикористаних коштів); декларації від 24.10.2012 № МК8; акту звірки взаєморозрахунків за період з 01.07.2014 по 30.09.2014; застосування норм статей 526, 530, 610, 612, 625 Цивільного кодексу України, статті 3 Бюджетного кодексу України та мотивовані тим, що на виконання своїх зобов'язань за договором № 1 від 16.01.2012 позивач перерахував відповідачу 1893999,00 грн, а відповідачем в порушення п. 2.3.13 вказаного договору, на розрахунковий рахунок компанії у строк по 31.12.2013 кошти не повернув.

Відповідач у відзиві № 54/01-18/01 від 26.01.2017 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що забезпечив виконання всіх належних дій для добудови об'єкта, введення його в експлуатацію (Декларація про готовність об'єкта до експлуатації від 24.10.2012) та передачі його в державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості на баланс відповідного спеціалізованого підприємства з газопостачання (акт приймання-передачі від 23.01.2012) та посилаючись на те, що укладення договору між сторонами з передбаченими у пункті 2.3.13 зобов'язаннями відповідача відбулося за відсутності відповідних бюджетних призначень та асигнувань на відповідні цілі, що суперечить статтям 22, 23 Бюджетного кодексу України та унеможливлює виконання цих зобов'язань відповідачем як бюджетною установою.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 07.02.2017 до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучено Кабінет Міністрів України, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, Міністерство фінансів України.

В період розгляду даної справи першою інстанцією неодноразово:

1) позивач направляв до суду: письмові пояснення (а.с. 110-114, 137-139 І том; а.с. 57-62 IV том), відповідь на відзив (а.с. 154-161 IV том);

2) відповідач направляв до суду: уточнення до відзиву (а.с. 87-109 І том), письмові пояснення (а.с. 145-150, 173-194 І том), відзив (а.с. 99-117 IV том);

3) треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

- Кабінет Міністрів України - 21.03.2017 надав суду письмові заперечення, в яких просить суд у позові відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що як розпорядник бюджетних коштів відповідач може здійснювати платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України) (а.с. 198-201 І том); крім того 17.09.2019 надав суду письмові пояснення по справі (а.с. 43-55 IV том);

- Міністерство енергетики та вугільної промисловості України - письмові пояснення по даній справі не надавало;

- Міністерство фінансів України - 20.03.2017 надало суду письмові пояснення, в яких просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, звертаючи увагу суду, зокрема на те, що відповідно до ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 «правила визначення вартості будівництва», затверджених наказом Мінрегіону від 05.07.2013 № 293, на утримання служби Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації, на яке покладено функції замовника (включаючи витрати на технічний підряд) спрямовуються кошти в обґрунтованому замовником розмірі, але не більше ніж 2,5 % від вартості будівництва (а.с. 169-172, 218-221 І том);

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.03.2017 (суддя Семенчук Н.О.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 13.07.2017, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 11.04.2018 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено частково; постанову Одеського апеляційного господарського суду від 13.07.2017 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.03.2017 у справі № 915/13/17 скасовано; справу № 915/13/17 передано на новий розгляд до Господарського суду Миколаївської області.

На підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду Миколаївської області № 220 від 26.07.2018 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 915/13/17.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2018, автоматизованою системою документообігу суду визначено головуючого суддю у справі № 915/13/17 Коваля Ю.М.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 27.07.2018 (суддя Коваль Ю.М.) постановлено прийняти справу № 915/13/17 до провадження та розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 18.09.2018 (суддя Коваль Ю.М.) зупинено провадження в даній справі до набрання законної сили судовим рішенням об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в господарській справі № 918/33/17.

У зв'язку зі звільненням у відставку судді Коваля Ю.М., на підставі відповідного розпорядження керівника апарату Господарського суду Миколаївської області від 21.01.2019 № 58, здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи та призначено в ній головуючим суддею Смородінову О.Г.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень 12.10.2018 Верховним судом у складі суддів об'єднаної палати Касаційного господарського суду прийнято постанову у справі 918/33/17, яка набрала законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

З урахуванням наведеного, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.01.2019 прийнято справу № 915/13/17 до провадження судді Смородінової О.Г.; поновлено провадження у справі № 915/13/17 та розгляд справи розпочато спочатку за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 26.03.2019 закрито підготовче провадження у справі № 915/13/17, з призначенням її до судового розгляду по суті на 25 квітня 2019 року о 10:30.

В судове засідання 25.04.2019 з'явилися повноважні представники сторін та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Кабінету Міністрів України, яких суд заслухав.

Інші учасники справи своїх повноважних представників в судове засідання 25.04.2019 не направили, хоча про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать відмітки про отримання ними копій ухвали Господарського суду Миколаївської області від 26.03.2019 у справі № 915/13/17 на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення зі штрихкодовими ідентифікаторами 097, 089.

Враховуючи наведене та те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов'язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов'язком учасника справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності представників третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Відповідно до змісту статей 195, 240 ГПК України, суд 25.04.2019 за результатами розгляду даної справи проголосив вступну та резолютивну частину рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, заслухавши у судовому засіданні представників учасників справи, суд -

В С Т А Н О В И В:

16 січня 2012 року на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 № 1001-р «Про добудову підвідних газопроводів» із змінами і доповненнями, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 № 1881-р, між публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», в подальшому іменованим - Нафтогаз, та управлінням капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації, в подальшому іменованим - Замовник, був укладений договір № 1, відповідно до предмету якого позивач, відповідно до розпорядження та умов цього договору, на підставі затвердженого рішенням правління Нафтогазу «Переліку об'єктів газопостачання, у спорудженні яких передбачено фінансову участь Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», та графіку фінансування спорудження об'єкта газопостачання (Додаток 1), здійснює фінансування добудови об'єкта газопостачання: «Газопостачання с. Квітневе Первомайської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області», а Замовник зобов'язується здійснити добудову об'єкта, забезпечити передачу його як цілісного об'єкта у державну власність на баланс спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації і введення його в експлуатацію згідно з діючим законодавством України і умовами договору та повернути грошові кошти, отримані від позивача на добудову об'єкта.

За умовами наведеного договору:

- до обов'язків позивача віднесено, зокрема, при наявності фінансової можливості здійснити фінансування добудови об'єкта в обсягах, передбачених фінансовим планом Нафтогазу на відповідний період, згідно до Додатком 1. Фінансування здійснюється шляхом банківських переказів грошових коштів на рахунок замовника або іншими способами, що не суперечить діючому законодавству України (підпункт 2.1.1 пункту 2.1); після завершення робіт по добудові об'єкта в установленому порядку оформити акти звірки взаємних розрахунків із замовником (підпункт 2.1.2 пункту 2.1);

- замовник зобов'язався забезпечити виконання всіх належних дій для добудови об'єкта у відповідності до діючого законодавства України та умов договору, у тому числі отримання необхідних дозвільних документів та розробку проектно-кошторисної та іншої документації, надання підтверджувальних документів щодо права власності замовника на інші частки об'єкта та введення об'єкта в експлуатацію і передачу його у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на баланс відповідного спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації, яке здійснює ліцензійну діяльність на території розташування об'єкта згідно з діючим законодавством України (підпункт 2.3.1 пункту 2.3);

- після завершення робіт по добудові об'єкта замовник зобов'язався в обов'язковому порядку забезпечити передачу його як цілісного об'єкта у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та введення в експлуатацію у термін, що не перевищує 60 календарних днів від дати виконання Нафтогазом зобов'язань за цим договором щодо фінансування добудови об'єкта (підпункт 2.3.12 пункту 2.3);

- протягом бюджетного року наступного після року закінчення фінансування Нафтогазом добудови об'єкта замовник зобов'язався повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок останнього, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову об'єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3);

- у місячний термін після звершення робіт по добудові в установленому порядку оформити відповідні акти звірки взаємних розрахунків, з підтвердженням суми заборгованості замовника перед Нафтогазом (підпункт 2.3.14 пункту 2.3);

- замовник зобов'язався надати Нафтогазу завірені підписом уповноваженої особи та печаткою замовника копію акта приймання-передачі об'єкта у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та протоколу комісії про прийняття об'єкта до державної форми власності до експлуатації (підпункт 2.3.15 пункту 2.3);

- загальний обсяг фінансування за цим договором (ціна договору) складає 1893999,00 грн (пункт 3.1);

- сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань відповідно до умов договору та діючого законодавства України (пункт 4.1);

- Нафтогаз не несе відповідальності за нефінансування добудови об'єкта (пункт 4.4); замовник несе повну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору (пункт 4.5); замовник не несе відповідальності перед Нафтогазом за невиконання пункту 4.3 (пеня та штраф) у разі відсутності субвенцій з Державного бюджету (пункт 4.7);

- цей договір вважається укладеним з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення їх печатками та діє до повного повернення Нафтогазу суми грошових коштів, перерахованих ним в якості фінансування добудови об'єкта згідно з договором (пункт 7.1).

Договір скріплено підписами та печатками обох сторін.

Сторонами погоджено графік фінансування спорудження об'єкта газопостачання (Додаток 1 до договору), згідно з яким обсяг фінансування за рахунок коштів Нафтогазу, необхідний для введення об'єкта в експлуатацію, становить 1893999,00 грн, у тому числі І квартал - 1893999,00 грн; строк введення об'єкта в експлуатацію - 2012 рік.

Матеріали справи свідчать про таке.

На виконання умов договору позивач перерахував відповідачу на фінансування будівництва об'єкта газопостачання 1893999,00 грн, що підтверджується банківською випискою по рахунку, а також платіжним дорученням від 27.06.2012 № 5570.

24.10.2012 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області за № МК8 зареєстровано Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації.

Згідно з актом приймання-передачі основних засобів від 23.01.2013 та авізо № 3 Управління передало об'єкт основному балансоутримувачу публічному акціонерному товариству «Миколаївгаз»; цей об'єкт обліковується в Єдиному реєстрі державної власності як державне майно; суб'єкт управління майном є Міністерство енергетики та вугільної промисловості України.

Управління 25.01.2013 і 15.08.2013 повернуло ПАТ «НАК «Нафтогаз України» невикористані за договором кошти на загальну суму 36 430,61 грн.

Згідно з підписаним між сторонами актом звірки розрахунків за період з 01.07.2014 по 30.09.2014 станом на 30.09.2014 заборгованість Управління перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за договором склала 1857568,30 грн.

Таким чином, Договір в частині фінансування будівництва та в частині побудови об'єкта та введення його в експлуатацію, в частині передання його у державну власність сторонами виконано у повному обсязі.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов таких висновків.

За змістом частини першої статті 5 Господарського кодексу України правовий господарський порядок в Україні формується на основі оптимального поєднання ринкового саморегулювання економічних відносин суб'єктів господарювання та державного регулювання макроекономічних процесів, виходячи з конституційної вимоги відповідальності держави перед людиною за свою діяльність та визначення України як суверенної і незалежної, демократичної, соціальної, правової держави.

У зазначеній нормі встановлено загальну вимогу фундаментального характеру до формування правового господарського порядку, якою повинні керуватися органи влади, приймаючи управлінські рішення стосовно суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин.

Відповідно до приписів частини третьої статті 5 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

При цьому, враховуючи те, що суб'єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах суспільного господарського порядку, вони повинні додержуватись не тільки вимог законодавства, а й стратегічних економічних рішень держави.

Відповідно до частини першої статті 9 ГК України у сфері господарювання держава здійснює довгострокову (стратегічну) і поточну (тактичну) економічну і соціальну політику, спрямовану на реалізацію та оптимальне узгодження інтересів суб'єктів господарювання і споживачів, різних суспільних верств і населення в цілому. Правове закріплення економічної політики здійснюється шляхом визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики, у прогнозах і програмах економічного і соціального розвитку України та окремих її регіонів, програмах діяльності Кабінету Міністрів України, цільових програмах економічного, науково-технічного і соціального розвитку, а також відповідних законодавчих актах (частина четверта статті 9 ГК України).

Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно з абзацом третім пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» (який був чинний на час видання Розпорядження) одним із повноважень Кабінету Міністрів України є визначення доцільності розроблення державних цільових програм з урахуванням загальнодержавних пріоритетів та забезпечення їх виконання.

Державна цільова програма - це комплекс взаємопов'язаних завдань і заходів, які спрямовані на розв'язання найважливіших проблем розвитку держави, окремих галузей економіки або адміністративно-територіальних одиниць, здійснюються з використанням коштів Державного бюджету України та узгоджені за строками виконання, складом виконавців, ресурсним забезпеченням (стаття 1 Закону України «Про державні цільові програми», в редакції, чинній на час видачі Розпорядження).

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2007 № 1158 затверджено Державну цільову програму розвитку українського села на період до 2015 року, метою якої є забезпечення життєздатності сільського господарства, його конкурентоспроможності на внутрішньому і зовнішньому ринку, гарантування продовольчої безпеки країни, збереження селянства як носія української ідентичності, культури і духовності.

Серед шляхів та способів розв'язання проблем, зокрема, зазначено удосконалення на законодавчому рівні міжбюджетних відносин центральних та місцевих органів виконавчої влади, а саме тих, що пов'язані з вирішенням питань фінансування проектів комплексного розвитку сільських територій.

У Розділі ІІ Державної цільової програми розвитку українського села до 2015 року конкретизовано завдання та шляхи їх реалізації для досягнення мети програми. Так, у пункті 4 Розділу ІІ врегульовано питання удосконалення інженерної інфраструктури сільських територій, що повинно здійснюватись шляхом розроблення і виконання програм будівництва газопроводів-відводів, розвитку газових мереж високого та середнього тиску і регіональних програм поетапної газифікації сільських населених пунктів.

Фінансове забезпечення відповідно до пункту 15 розділу ІІ цієї Програми здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Додатком 2 до Програми «Завдання і заходи з виконання Державної цільової програми розвитку українського села на період до 2015 року» визначено конкретні завдання, показники та їх значення, найменування заходів, що будуть здійснюватись, джерела їх фінансування тощо.

Серед визначених Кабінетом Міністрів України завдань та заходів у пункті 4 зазначеного додатку виділено поліпшення інженерної інфраструктури шляхом будівництва підвідних газопроводів до сільських населених пунктів. Головними розпорядниками бюджетних коштів з виконання цього заходу є Мінрегіон та Мінагрополітики, а джерелом фінансування визначено Державний бюджет України. Прогнозований обсяг фінансових ресурсів для виконання завдань визначено на рівні 2002,3 млн. гривень.

Таким чином, Держава, з метою виконання загальнодержавного завдання розвитку українського села, взяла на себе обов`язок здійснити фінансування добудови (будівництва) підвідних газопроводів до сільських населених пунктів саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

Зазначене відповідає приписам статті 1 Конституції України, у якій проголошено, що Україна є соціальною державою. Підтримка і розвиток українського села є невід`ємною складовою реалізації конституційного принципу соціальної держави.

Результатом здійснення державної політики у цій сфері є видане Кабінетом Міністрів України розпорядження від 26.08.2009 № 1001-р «Про добудову підвідних газопроводів» зі змінами і доповненнями, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 № 1881-р ( далі - Розпорядження).

Так, у пункті 1 Розпорядження зазначено: «Погодитися з пропозицією Міністерства палива та енергетики та Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» щодо фінансування Компанією робіт з добудови підвідних газопроводів (далі - газопроводи) відповідно до затвердженого Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» переліку».

Згідно з пунктом 2 Розпорядження взято до відома, що для забезпечення добудови газопроводів Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» укладає відповідні договори із замовниками їх будівництва на загальну суму фінансування, визначену фінансовим планом Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Відповідно до пункту 3 Розпорядження замовник будівництва газопроводів здійснює за державні кошти закупівлю товарів, робіт і послуг, пов`язаних із завершенням будівництва, згідно із законодавством.

Зі змісту пунктів 4 та 5 Розпорядження слідує, що після закінчення будівництва газопроводів та введення їх в експлуатацію, газопроводи повинні бути передані у державну власність.

Зазначені положення Розпорядження повністю узгоджуються із приписами Державної цільової програми розвитку українського села на період до 2015 року.

Розпорядження Кабінету Міністрів України відповідно до положень статті 117 Конституції України є обов'язковими до виконання.

6.2.7. Згідно з Розпорядженням НАК «Нафтогаз України» була уповноважена Державою укласти відповідні договори із замовниками добудови (будівництва) газопроводів та здійснити фінансування робіт з добудови (будівництва) газопроводів.

Слід звернути увагу на те, що НАК «Нафтогаз України» створена відповідно до Указу Президента України від 25.02.1998 № 151 «Про реформування нафтогазового комплексу України» та постанови Кабінету Міністрів України № 747 від 25.05.1998 «Про утворення Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». Засновником та єдиним акціонером НАК «Нафтогаз України» є Держава.

Аналізуючи зміст укладеного сторонами Договору, суд дійшов висновку про те, що відповідач - управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації - не є «замовником» у розумінні того поняття, що зустрічається у визначеннях окремих видів господарських зобов'язань, оскільки у цьому випадку управління, на відміну від «замовника» у звичайному значенні, є лише учасником Договору, зобов'язаним вчинити певні дії для отримання результату робіт та його подальшої передачі Державі у власність.

Розпорядженням на управління, по суті, покладено лише функції організатора (оператора) будівництва газопроводу за рахунок виділених їй державних коштів.

Відповідач не є власником газопроводу, не експлуатує зазначений об'єкт, прибутків від транспортування газу газопроводом не отримує.

Отже, Держава в особі Кабінету Міністрів України, декларуючи свій обов'язок з добудови (будівництва) підвідних газопроводів у сільській місцевості, здійснювала його реалізацію, що знайшло свій вияв у виданому Кабінетом Міністрів України Розпорядженні, на підставі якого, власне, і було укладено Договір між позивачем та відповідачем у справі.

Основним принципом цивільних відносин є те, що вони засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 Цивільного кодексу України). Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (стаття 3 ЦК України).

У той же час така свобода не є безмежною, оскільки відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

У силу вимог п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Закріплення загальних засад цивільного законодавства в ЦК України свідчить про підтвердження законодавцем природного права як «першоджерела» цивільного законодавства, що випливає із раціональності і розумності. Структуру природного права становлять норми і норми-принципи, які визначають поведінку людей у суспільстві незалежно від позитивного права, до складу якого, в свою чергу, входять норми цивільного законодавства і міжнародні договори України.

Норми-принципи мають загальнообов'язковий характер, і тому їх дотримання та облік при законотворчості і розгляді конкретних правових ситуацій є обов'язковою вимогою закону. Практичне значення цього положення полягає, зокрема в тому, що суд повинен не лише механістично аналізувати конкретні юридичні документи, але й осмислювати принципи і цілі, що покладено в основу їх прийняття.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Через призму природних принципів справедливості, добросовісності і розумності має оцінюватися і тлумачитися все позитивне і природне право і наслідки його застосування. Основне призначення цього принципу вбачається в «наданні суддям більше можливостей з'ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об'єктивну істину». Закріплений вітчизняним законодавцем принцип справедливості, добросовісності і розумності має визнаватися не сукупністю трьох принципів, а єдиним принципом, який проявляється в єдності взаємопов'язаних трьох складових, що є традиційним для європейського приватного права.

Справедливість є конкретною та універсальною за сферами використання категорією, що адекватно може бути реалізована через невичерпну багатоманітність правозастосовної діяльності і захищається судом, коли несправедливість стає нестерпною. Добросовісність має «обмежувальну» функцію, згідно з якою правило, обов'язкове для сторін не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості. Отже, добросовісність може за даних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених договором чи законом. У цьому зв'язку всі правила, які створюються сторонами чи законом підпадають під контроль судів не для того, щоб оцінити їх внутрішню справедливість, а для того, щоб вирішити чи не призведе їх застосування в конкретній справі до несправедливих результатів. Суди приймають рішення «contra legem» (тобто, всупереч формальному, державному закону), якщо дотримання норм закону призведе до явно несправедливого щодо сторін результату.

Отже, «концепція добросовісності може використовуватися в будь-якій ситуації, щоб виправити несправедливість, яка б мала місце, якщо б застосовувалися традиційні правила». При цьому сферою застосування справедливості є «виправлення закону там, де він має недоліки через свою загальність».

Суд звертає увагу на те, що учасником відносин з добудови підвідних газопроводів є держава і що договір було укладено на виконання нормативного акта, виданого повноважним державним органом - розпорядження Кабінету Міністрів України. У підсумку газопровід, побудований за рахунок грошових коштів, перерахованих позивачу НАК «Нафтогаз України», отримала у власність держава.

Тому загальні принципи і засади цивільних відносин у цій конкретній ситуації потрібно застосовувати з урахуванням зазначених особливостей.

Щодо здійснення розрахунків за договором та повернення грошових коштів, то суд зазначає таке.

Підпунктом 2.3.15 п. 2.3 Договору зазначено, що протягом року, наступного за роком введення об'єкта в експлуатацію, відповідач зобов'язується повернути позивачу шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок суму грошових коштів, отриманих від НАК «Нафтогаз України» на добудову об'єкта.

Основне положення договору стосувалося питання компенсації позивачу витрат, понесених на добудову об'єкта, тобто саме на відповідача було покладено повний обсяг відповідальності за невиконання умов договору.

Проте до розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року № 1001-р «Про добудову підвідних газопроводів» зміни щодо фінансування будівництва газопроводу не вносилися, а норма, яка б визначала обов'язок управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації компенсувати позивачеві витрачені ним кошти за рахунок власних грошових коштів (грошових коштів місцевого бюджету), відсутня, відтак держава взяла на себе обов'язок здійснити добудову (будівництво) підвідних газопроводів у межах реалізації конституційного принципу соціальної держави.

Положеннями ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм.

Справедливість як одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин та є одним із загальнолюдських вимірів права.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини стосовно важливості принципу «належного урядування» судом зазначено, що коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії, «Онер'їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» і «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Державою на нормативному рівні було визначено певний механізм реалізації проекту добудови (будівництва) підвідних газопроводів за участю НАК «Нафтогаз України», яка уповноважувалася здійснювати фінансування будівництва газопроводу, та управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації, яке здійснювало технічні функції з добудови газопроводу. Згодом первинно визначений механізм було змінено шляхом внесення змін до Закону України «Про газопровідний транспорт» та підзаконних нормативних актів.

Зважаючи на те, що фінансування добудови підвідних газопроводів є обов'язком держави, суд вважає, що зміна нормативних умов у процесі реалізації проекту, що стало наслідком покладення на відповідача обов'язку з відшкодування грошових коштів, витрачених на добудову газопроводу, є порушенням принципу належного урядування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.10.2018 року у справі № 918/33/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 28.11.2018 року у справі № 908/44/17 тощо, які суд враховує при вирішенні спору та не вбачає підстав для відступу від висновків, викладених у зазначених постановах.

Відповідно до змісту ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1857568,39 грн основного боргу, а за відсутності підстав для його стягнення, немає й підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 162613,36 грн 3% річних та 1836844,57 грн інфляційних витрат.

Таким чином, враховуючи вищезазначені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наданими сторонами доказами, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За такого судовий збір в сумі 57855,39 грн у справі № 915/13/17 покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 86, 129, 201, 219, 220, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

Позивач: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ідентифікаційний код 20077720).

Відповідач: Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації (54030, м. Миколаїв, вул. Велика Морська, 42; ідентифікаційний код 04013962).

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Кабінет Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2);

2) Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (01601, м. Київ, вул. Хрещатик, 30; ідентифікаційний код 37471933);

3) Міністерство фінансів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2; ідентифікаційний код 00013480).

Повне рішення складено та підписано 06.05.2019.

Суддя О.Г. Смородінова