РІШЕННЯ

Іменем України

07 травня 2019 року м. Чернігівсправа № 927/206/19

Господарський суд Чернігівської області у складі

судді Федоренко Ю.В.

секретаря судового засідання Ткач І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали справи

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго»

про стягнення 705407,85 грн.

за участю представників:

позивача: Поліщук В.О., адвокат, довіреність від 16.01.2019,

відповідача: Литовченко В.П., адвокат, довіреність від 21.03.2019.

У судовому засіданні 07.05.2019 була проголошена вступна та резолютивна частини рішення на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України.

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача заборгованості у загальній сумі 705407,85 грн, у тому числі пеню у сумі 43891,93 грн, три проценти річних у сумі 38385,02 грн, інфляційні втрати у сумі 623130,90 грн за неналежне виконання договору № 13/3483-БО-39 купівлі - продажу природного газу від 28.12.2012.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 13.03.2019 було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №927/206/19 за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 04.04.2019.

01.04.2019 від відповідача до суду надійшов відзив №691 від 28.03.2019, в якому він заявив про сплив строків позовної давності за даним позовом та просить суд при розгляді позовних вимог у даній справі застосувати строк позовної давності; у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відповідач зазначає, що відповідно до умов укладеного Договору купівлі-продажу природного газу № 13/3483-БО-39 від 28.12.2012, заборгованість за спожитий природний газ у відповідача перед позивачем виникла за період з 01.01.2013 по 31.12.2013.

30.11.2016 набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016 № 1730-VIII (далі Закон), яким визначається комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Дія цього Закону, у відповідності до приписів статті 2, поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Стаття 5 частина 1 цього Закону визначає, що реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31.12.2016.

Стаття 7 частина 1 Закону встановлює, що на реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ станом на 01.07.2016 неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями договору про реструктуризацію заборгованості.

Приписами ч. 3 ст. 7 Закону України № 1730 VIII від 03.11.2016 чітко встановлено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Крім того, відповідач зазначає, що ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 18.01.2013 порушено провадження у справі №927/16/6б/13 про банкрутство ПАТ Облтеплокомуненерго, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника відповідно до ст. 12 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом. Виходячи із змісту Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, боржник повинен виконувати зобов`язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства. Відповідач стверджує, що вимоги про стягнення пені, нарахування якої здійснено протягом провадження у справі №927/16/6б/813 про банкрутство ПАТ Облтеплокомуненерго, є таким, що суперечить законодавству та порушує встановлену заборону щодо її нарахування боржнику.

Відповідачем до відзиву доданий контррозрахунок інфляційних втрат та 3% річних (том 1, а.с. 147-150), в якому він зазначив, що інфляційні втрати на заборгованість у розмірі 231238,16 грн за період з березня 2014 року по липень 2017 року включно складають в сумі 267687,30 грн., а 3 % річних за період з 25.03.2014 по 03.08.2017 складають 23301,20 грн.

04.04.2019 до суду надійшло клопотання позивача від 03.04.2019 № 14/4-1033в в якому просить суд продовжити встановлений Господарським судом Чернігівської області процесуальний строк для подання відповіді на відзив по справі № 927/206/19.

Ухвалою суду, яку занесено до протоколу судового засідання від 04.04.2019 задоволено клопотання позивача та оголошено перерву до 10.04.2019.

10.04.2019 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив від 09.04.2019 № 14/4-1114в в якій він не погоджується із доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, виклав свої заперечення на відзив та просить суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

Ухвалою суду, яку занесено до протоколу судового засідання від 10.04.2019 задоволено усне клопотання відповідача про оголошення в судовому засіданні перерви для підготовки заперечень на відповідь на відзив та оголошено перерву до 23.04.2019.

22.04.2019 до суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи від 19.04.2019 № 14/4-1249в в зв`язку з неможливістю забезпечити явку представника в судове засідання 23.04.2019.

23.04.2019 до суду від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив № 781 від 22.04.2019 в якому просить суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Ухвалою суду, яку занесено до протоколу судового засідання від 23.04.2019 задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, відкладено судове засідання до 07.05.2019 та викликано у судове засідання представника позивача для дачі пояснень по справі.

07.05.2019 в судове засідання прибули представники сторін, заяв і клопотань від сторін не надходило.

Розглянувши подані матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи по суті, господарський суд встановив таке.

28.12.2012 між Національною акціонерною компанією Нафтогаз України (продавець, позивач) та Публічним акціонерним товариством Облтеплокомуненерго (покупець, відповідач) укладено договір № 13/3483-БО-39 купівлі-продажу природного газу (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов`язувався передати у власність покупця у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД , а покупець зобов`язувався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору (п. 1.1. договору).

У п.1.2 договору сторони встановили: газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

Умовами п.2.1. договору сторони передбачили, що продавець передає покупцю у період з 01.01.2013 по 31.12.2013 газ обсягом до 25049,0 тис.куб.м., у тому числі по місяцях: січень 4800,0 тис.куб.м., лютий 4272,0 тис.куб.м., березень 3725,0 тис.куб.м., квітень 1430,0 тис.куб.м., травень 250,0 тис.куб.м., червень 210,0 тис.куб.м., липень 180,0 тис.куб.м., серпень 200,0 тис.куб.м., вересень 270,0 тис.куб.м., жовтень 1620,0 тис.куб.м., листопад 3472,0 тис.куб.м., грудень 4620,0 тис.куб.м.

Обсяги газу, що планується передати за договором можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку (п. 2.1.1. договору).

Відповідно до п. 3.3., 3.4. договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов`язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Ціна газу обумовлена сторонами у договорі, зокрема у Розділі V Ціна газу.

Згідно з п. 5.1 договору ціна на газ та послуги з його транспортування установлюються НКРЕ.

Ціна за 1000 куб. м газу становить 3509,00 грн без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: - збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ 2%; - податок на додану вартість за ставкою 20%. Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами 305,60 грн, крім того ПДВ 20% - 61,12 грн, всього з ПДВ 366,72 грн. До сплати за 1000 куб.м природного газу 3884,78 грн, крім того ПДВ 20% - 776,96 грн, всього з ПДВ 4661,74 грн (п. 5.2 договору).

В подальшому до договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 №13/3483-БО-39 між сторонами укладались додаткові угоди № 1 від 16.07.2013 щодо внесення змін в розділ про ціну газу.

Відповідно до п. 5.2 договору в редакції додаткової угоди № 1 від 16.07.2013 ціна за 1000 куб. м газу становить 3459,00 грн без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: - збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ 2%; - податок на додану вартість за ставкою 20%. Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами 295,60 грн, крім того ПДВ 20% - 59,12 грн, всього з ПДВ 354,72 грн. До сплати за 1000 куб.м природного газу 3823,78 грн, крім того ПДВ 20% - 764,76 грн, всього з ПДВ 4588,54 грн.

На виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 102614424,86 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу ( том 1, а.с. 22-33).

Відповідно до п. 6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з пунктом 6.3 договору в платіжних дорученнях покупець повинен обов`язково зазначити номер договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата. За наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості.

Згідно п. 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31.12.2013, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення ( п. 11.1 договору).

Згідно пунктів 1-3 Статуту Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 № 1044 (том 1, а.с. 79) Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі Компанія) утворена на виконання Указу Президента України від 25.02.1998 № 151 «Про реформування нафтогазового комплексу України», Компанія є публічним акціонерним товариством; повне найменування Компанії українською мовою - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності зі ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На виконання умов вищезазначеного договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 102614424,86 грн, що підтверджується копіями актів приймання-передачі природного газу (том 1, а.с. 22-33).

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 30.04.2014 по справі № 927/322/14 стягнуто з Публічного акціонерного товариства Облтеплокомуненерго на користь Національної акціонерної компанії Нафтогаз України за цим же договором 36458990,71 грн. заборгованості, в тому числі: 35501521,02 грн. основного боргу, 428164,88 грн. інфляційних та 529304,81 грн. 3% річних за договором купівлі-продажу природного газу № 13/3483-БО-39 від 28.12.2012 (том 1, а.с. 117-119).

Позивач в позовній заяві просить суд стягнути з відповідача пеню у сумі 43891,93 грн, три проценти річних у сумі 38385,02 грн, інфляційні втрати у сумі 623130,90 грн за неналежне виконання договору згідно розрахунку заборгованості (том 1, а.с. 34-38). В розрахунку зазначено про врахування рішення суду у справі №927/322/14 при визначенні розміру заявлених до стягнення пені, інфляційних втрат та відсотків річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст.546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.

У відповідності до ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Штрафними санкціями у розумінні ст.230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частинами 4 та 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов`язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього договору він у безспірному порядку зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 Цивільного кодексу України). Статтею 259 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 9.3. договору сторони визначили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 18.01.2013 за заявою ТОВ Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів Актив Плюс (справа №927/16/6б/13) було порушено провадження про банкрутство ПАТ Облтеплокомуненерго. Одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство був введений мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Провадження у справі про банкрутство здійснювалося відповідно до положень Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом в редакції Закону від 30.06.1999р., оскільки справа була порушена до набрання чинності Законом України від 22.12.2012р. № 4212-VІ (нової редакції Закону).

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2018 заяву ТОВ Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів Актив Плюс про порушення справи про банкрутство Публічного акціонерного товариства Облтеплокомуненерго залишено без розгляду.

Відповідно до положень статті 1 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (у редакції, чинній на момент порушення справи про банкрутство) мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Разом із тим, Закон України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом визначає, що конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Частиною 4 статті 12 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням справи про банкрутство.

Таким чином, із моменту введення мораторію боржник не може виконувати як грошові зобов`язання та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли до введення мораторію, так і заходи, спрямовані на забезпечення їх виконання.

Згідно з абзацом 2 частини 4 статті 12 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов`язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів).

Тобто, наведена норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов`язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому неустойка за невиконання грошових зобов`язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Крім того, не може розглядатися питання про поширення чи непоширення мораторію на ненараховану неустойку, оскільки законом виключена можливість виникнення та існування відносин нарахування неустойки боржникові, стосовно якого діє мораторій, введений при провадженні справи про його банкрутство.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі № 28/5005/3240/2012.

За таких обставин, твердження позивача про правомірне нарахування пені за прострочку оплати відповідачем за спожитий природний газ після введення мораторію на задоволення вимог кредиторів згідно з ухвалою від 18.01.2013 судом не приймаються. Боржник повинен виконувати зобов`язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховується, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Таким чином, враховуючи наведені вище положення законодавства та фактично встановлені обставини справи, суд доходить висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення пені у розмірі 43891,93 грн під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів (нараховано за період 26.03.2014 по 13.05.2014 в сумі 31329,05 грн, та за період з 25.03.2014 по 13.07.2014 в сумі 12562,88 згідно наданого розрахунку у т.1 а.с.34-38).

Окрім того, судом враховується, що 30.11.2016 набрав чинності Закон України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії від 03.11.2016 № 1730-VIII (далі - Закон), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до статті 2 Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону учасниками процедури врегулювання заборгованості є підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Частиною першою статті 3 Закону визначено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Частиною третьою статті 7 Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії від 03.11.2016 № 1730-VIII, якою окремо врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Слід зауважити, що частина 3 статті 7 вказаного вище Закону є нормою прямої дії. Виконання цієї норми закону не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до набрання чинності цим Законом.

Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд (постанова від 06.06.2018 у справі №925/770/17, постанова від 12.09.2018 у справі № 910/22923/17).

ПАТ Облтеплокомуненерго є теплопостачальною організацією і на нього поширюється дія Закону від 03.11.2016 № 1730-VIII, оскільки відповідача було включено до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, що підтверджується Переліком суб`єктів господарювання які включаються до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії (т. 1 а.с.142-144).

Матеріалами справи підтверджується, що заборгованість у сумі 1400000 грн, на яку позивачем нараховано 3% річних у сумі 14931,78 грн. та 188743,64 інфляційних втрат, відповідачем було сплачено 01.08.2014, тобто до 30.11.2016, що є підставою для відмови у цій частині позову, а також і додатковою підставою для відмови у позові в частині стягнення 31329,05 грн. пені, яку нараховано на вказану вище суму заборгованості.

Позивачем також нараховано відсотки річних на суму боргу з 25.03.2014 по 10.08.2017 у сумі 23453,24 грн та інфляційні втрати у сумі 434387,26 грн за період з 01.03.2014 по 31.08.2017.

При вирішенні спору у цій частині позову судом враховується, що оплату вказаного боргу відповідачем було здійснено 03.08.2017 згідно меморіального ордеру №Н0803ТСQК на виконання рішення Господарського суду Чернігівської області у справі №927/322/14 (т.1 а.с.137), а тому на вказані нарахування не розповсюджується дія частини третьої статті 7 Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії. Також статтею 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, яка було чинною на дату порушення справи про банкрутство відповідача та введення мораторію, не було передбачено заборони нарахування інфляційних та 3% річних під час дії мораторію.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у частині стягнення 3% річних у сумі 23320,21 грн за період з 25.03.2014 по 03.08.2017 (день перерахування коштів на рахунок виконавчої служби) та 267687,30 грн. інфляційних за період з березня 2014 по липень 2017.

За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог на суму 267687,30 грн інфляційних та 23320,21 3% річних.

В решті позову про стягнення 43891,93 грн пені, 15064,81 грн 3% річних та 355443,60 судом відмовлено за необґрунтованістю.

Заперечуючи позов відповідач посилається на сплив позовної давності в частині нарахованих інфляційних та відсотків річних на заборгованість у сумі 231238,16 грн в зв`язку з чим просить відмовити у цій частині позову. Зазначає, що право на стягнення вказаних сум сплинуло у позивача з 14.01.2019.

Сторонами у договорі встановлено строк позовної давності в частині стягнення боргу, штрафів, відсотків річних та інфляційних нарахувань у п`ять років, тобто збільшено позовну давність.

Відповідно до ст.261 ч. 1, ст.264 ч.2 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного або кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Матеріалами справи підтверджується, що заборгованість на суму 231238,16 грн. у відповідача виникла за зобов`язаннями по сплаті вартості природного газу грудня 2013 року строк оплати за який згідно з договором був встановлений до 14 січня 2014 року. Отже, з 15.01.2014 позивач повинен був дізнатися про порушення свого права і з цієї дати починається перебіг позовної давності відносно вимог по стягненню боргу.

Разом із тим, частина 2 ст.625 ЦК України зобов`язує боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Нарахування інфляційних здійснюється окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а відсотки річних за кожен день прострочення виконання зобов`язання. Відповідно позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову.

Позивач звернувся із позовом 07.03.2019. При цьому просить стягнути 3% річних на суму боргу в 231238,16 грн. з 25.03.2014 а інфляційні з 01.03.2014 ( інфляційні нарахування здійснено на підставі рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справи Верховного суду України лист №62-97 від 03.04.97).

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем подано позов у межах п`ятирічного строку позовної давності, який узгоджено умовами договору між сторонами.

Судом також враховується, що рішенням Господарського суду Чернігівської області від 30.04.2014 у справі №927/322/14 з відповідача було стягнуто основну суму боргу. Фактично вказане рішення було виконано лише 03.08.2017. За період з дати винесення вказаного рішення і по дату його фактичного виконання не припинилися зобов`язальні відносини сторін, що не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум станом на дату оплати боргу. Вказаним рішенням захищені права позивача шляхом стягнення суми боргу за поставлений газ, а тому не має підстав для висновку про сплив позовної давності за основною вимогою, яка не заявлялась у даній справі, і відповідно за додатковими вимогами по стягненню інфляційних та 3% річних.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до ч. 1, 3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписам ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини Серявін та інші проти України (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що всі інші доводи та заперечення сторін судом до уваги не приймаються , оскільки не спростовують вище зроблених висновків суду.

Керуючись ст.129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго», вул. Комсомольська, 55 б, м. Чернігів, , на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, , 267687,30 грн. інфляційних втрат, 23320,21 грн. відсотків річних та 4365, 11 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В решті позову про стягнення 43891,93 грн. пені, 15064,81грн. процентів річних та 355 443,60 грн. інфляційних втрат відмовити.

Рішення набирає законної сили у строки, встановлені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строки визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 13.05.2019.

Суддя Ю.В. Федоренко