СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2019 р. Справа № 922/3712/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю представників сторін:

позивача - Сосіна І.О., довіреність №4219/01-22/12-16 від 29.10.2018 року;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Фармстандарт-Біолік", м. Харків (вх. №1070 Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 04.03.2019 року у справі №922/3712/18, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Аюпова Р.М.), повний текст якого складено 06.03.2019 року

за позовом Державної екологічної інспекції у Харківській області, м. Харків

до Публічного акціонерного товариства "Фармстандарт-Біолік", м. Харків

про стягнення коштів в розмірі 19753,07 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 04.03.2019 року справі №922/3712/18 позов задоволено повністю; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Фармстандарт-Біолік" на користь держави шкоду, заподіяну державі внаслідок порушення природоохоронного законодавства в розмірі 19753,07 грн.; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Фармстандарт-Біолік" на користь Державної екологічної інспекції у Харківській області судовий збір в розмірі 1762,00 грн.

Публічне акціонерне товариство "Фармстандарт-Біолік" з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 04.03.2019 року скасувати; прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі; покласти на позивача витрати по сплаті судового збору.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Господарський суд першої інстанції не надав юридичної оцінки належності та допустимості доказів, наданих Державною екологічною інспекцією у Харківській області, за якими можливо встановити наявність або відсутність факту забору води зі свердловини №1 в період відсутності дозволу на спеціальне водокористування, тобто з 23.10.2015 року по 31.10.2015 року.

Фактична різниця між даними, вказаними у журналі та звіті не може бути належним доказом тих обставин, що ПАТ «Фармстандарт-Біолік» здійснювало забір води в період відсутності дозволу на спеціальне водокористування; різниця між даними, вказаними у журналі та звіті є результатом несправності засобу вимірювальної техніки в зазначений період, про що було складено акт КП «Харківводоканал» від 12.11.2015 року.

Господарським судом першої інстанції залишені поза увагою докази, а саме: акт від 22.10.2015 року про призупинення експлуатації артезіанської свердловини ПАТ "Фармстандарт-Біолік" №1 (15/62), відповідно до якого 22.10.2015 року були виконані роботи по призупиненню водозабірного обладнання у зв'язку із закінченням терміну дозволу на спеціальне водокористування №6138 А/Хар. від 12.12.2012 року; акти КП «Харківводоканал» здачі-приймання наданих послуг водопостачання та водовідведення від 30.09.2015 року та 31.10.2015 року, відповідно до яких з 23.10.2015 року ПАТ «Фармстандарт-Біолік» здійснювало забір води для виробничих потреб виключно з комунального водопроводу міста, про що свідчить різниця показників збільшення обсягу водокористування в жовтні 2015 року в порівнянні з вереснем 2015 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2019 року, суддею - доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.04.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Фармстандарт-Біолік" на рішення господарського суду Харківської області від 04.03.2019 року у даній справі; позивачу встановлено строк до 26.04.2019 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 06.05.2019 року.

24.04.2019 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4230), в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду Харківської області від 04.03.2019 року залишити без змін, який долучено до матеріалів справи.

В обгрунтування відзиву позивач зазначає, що станом на час розгляду справи, відповідачем не було використано свого права на звернення з позовом до суду з метою захисту порушених прав, а саме визнання дій щодо проведення перевірки, нарахування шкоди або ж складання акту такими, що вчинені з порушенням вимог чинного законодавства.

У судовому засіданні 06.05.2019 року представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання 06.05.2019 року повноважний представник відповідача не з'явився, хоча відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотньому боці ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні про відправлення її копій сторонам і є доказом належного повідомлення учасників спору про дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України.

На підтвердження направлення копії ухвали суду від 04.04.2019 року відповідачу у справі додано фіскальний чек УДППЗ "Укрпошта" від 08.04.2019 року: №220, з якого вбачається, що відповідач отримав копію ухвали 12.04.2019 року, (а.с.111, том 1).

Крім того, вказану ухвалу суду від 04.04.2019 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

В період з 27.08.2018 року по 07.09.2018 року Державною екологічною інспекцією у Харківській області (далі - Інспекція) на підставі ст. 20-2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", ст.ст. 4,5,7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" та наказу Інспекції від 23.08.2018 року № 677/01-04 було здійснено планову перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства у діяльності Публічного акціонерного товариства "Фармстандарт-Біолік" (далі - ПАТ "Фармстандарт-Біолік"), яке здійснює діяльність по виробництву фармацевтичних препаратів і матеріалів.

За результатами перевірки, Інспекцією складено акт проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб'єктом господарювання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів № 677/01-04/04-09 від 07.09.2018 року, який підписано головою правління ПАТ "Фармстандарт-Біолік" із зауваженнями.

Актом перевірки зафіксовано, що водопостачання підприємство відповідача здійснює зі свердловин (№1 - робоча, №2- резервна), що знаходяться на території ПАТ "Фармстандарт Біолік" та на підставі дозволу на спеціальне водокористування від 18.11.2018 року Укр.№04.01-10-641 А/Хар., терміном дії до 19.11.2018 року.

Попередній дозвіл на спеціальне водокористування від 12.12.2012 року Укр.№6138 А/Хар, терміном дії до 23.10.2015 року.

Позивач посилається на те, що ПАТ "Фармстандарт-Біолік" у період з 23.10.2015 року по 31.10.2015 року допустило самовільне водокористування в обсязі 4474 м3 підземної води.

Актом також зафіксовано, що ПАТ "Фармстандарт-Біолік" використовує надра (підземні води) на підставі спеціального дозволу на користування надр від 25.02.2019 року №4932. Згідно умов вказаного дозволу, добовий ліміт забору підземної води складає 500 м3.

В ході проведення перевірки Інспекцією на підставі даних журналу обліку водопостачання артезіанської свердловини ПАТ "Фармстандарт-Біолік" за формою ПОД-11 зі свердловини №1 було встановлено, що відповідачем забрано 01.12.2015 року води в обсязі 556 м3.

Позивач вказує на те, що ПАТ "Фармстандарт-Біолік" 01.12.2015 року допущено самовільне використання надр (підземні води) в обсязі 56 м3, що є порушенням ст.ст. 16,19,21, 24 Кодексу України про надра та не виконанням умов спеціального дозволу на користування надрами від 25.02.2019 року №4932.

З метою усунення порушень, виявлених під час здійснення планової перевірки, Інспекцією винесено припис від 13.09.2018 року за №70/04-09, який отримано підприємством відповідача 18.09.2018 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення №661.

Інспекцією з урахуванням норм передбачених Методикою розрахунку розмірів відшкодування збитків заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону і раціональне використання водних ресурсів, затвердженою наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009 року № 389 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 14.08.2009 року №767/16783 (із змінами згідно наказу Мінприроди України № 367 від 13.10.2015 року (надалі - Методика), розраховано шкоду, заподіяну державі: внаслідок самовільного водокористування в розмірі 19508,88 грн., про що було направлено на адресу ПАТ "Фармстандарт-Біолік" претензію № 1 від 28.09.2018року; внаслідок самовільного користування надрами (підземні води) в розмірі 244,19 грн., про що було направлено на адресу ПАТ "Фармстандарт-Біолік" претензією № 160 від 28.09.2018року, яка добровільно відповідачем не відшкодована.

Вказане вище стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області.

04.03.2019 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов'язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються цим Законом, а також земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством.

Згідно ч . 1 ст. 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Статтею 60 Конституції України унормовано, що кожен зобов'язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

За змістом ст. 40 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов'язкових екологічних вимог, зокрема, здійсненням заходів щодо запобігання псуванню, забрудненню, виснаженню природних ресурсів, негативному впливу на стан навколишнього природного середовища.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 38 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів. В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності, а у випадках, передбачених законодавством України, - на пільгових умовах.

Згідно ч. 4 ст. 148 ГК України, правовий режим використання окремих видів природних ресурсів (землі, вод, лісів, надр, атмосферного повітря, тваринного світу) встановлюється законами.

Частиною 1 статті 149 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Згідно із ст. 151 ГК України суб'єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах).

Із даними нормами узгоджуються і норми п. 9 ч. 1 ст. 44, ст. 49 ВК України, якими передбачено здійснення спеціального водокористування на підставі дозволу.

Згідно ст. 21 Кодексу України про надра, надра у користування для видобування підземних вод (крім мінеральних) і розробки родовищ торфу надаються без надання гірничого відводу на підставі спеціальних дозволів, крім випадків, передбачених статтею 23 цього Кодексу.

У статті 1 ВК України зазначено, що водокористування - це використання води (водних об'єктів) для задоволення потреб населення, промисловості, сільського господарства, транспорту та інших галузей господарства, включаючи право на забір води, скидання стічних вод та інші види використання вод (водних об'єктів).

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ВК України, спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними вода із застосуванням каналів.

За змістом ст. 44 ВК України, водокористувачі зобов'язані: дотримуватись встановлених нормативів гранично допустимого скидання забруднюючих речовин та лімітів скидання забруднюючих речовин та санітарних вимог; здійснювати заходи щодо запобігання забрудненню водних об'єктів стічними водами; здійснювати спеціальне водокористування лише за наявності дозволу.

У статті 56 Кодексу України про надра зазначено, що основними вимогами в галузі охорони надр є: забезпечення повного і комплексного геологічного вивчення надр; додержання встановленого законодавством порядку надання надр у користування і недопущення самовільного користування надрами.

Відповідно до ст. 19 Кодексу України про надра, надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр. Право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу.

Відповідно до ст. 21 Кодексу про надра, надра у користування для видобування прісних підземних вод і розробки родовищ торфу надаються без надання гірничого відводу на підставі спеціальних дозволів, що видаються після попереднього погодження з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Згідно ч.2 ст. 24 Кодексу України про надра, користувачі надр зобов'язані: використовувати надра відповідно до цілей, для яких їх було надано.

В пункті 4.5.2. роз'яснення Вищого господарського суду України від 27 червня 2001 року № 02-5/744 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища» (із змінами і доповненнями, внесеними роз'ясненням президії Вищого господарського суду України від 31 травня 2002 року № 04-5/609 рекомендаціями президії Вищого господарського суду України від 18 листопада 2003 року № 04-5/1429, від 25 березня 2009 року № 04-06/44) вказано, що використання природних ресурсів без відповідного дозволу є самовільним.

Матеріалами справи підтверджено та господарським судом першої інстанції вірно встановлено, що в період з 27.08.2018 року по 07.09.2018 року Державною екологічною інспекцією у Харківській області на підставі ст. 20-2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", ст.ст. 4,5,7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" та наказу Інспекції від 23.08.2018 року № 677/01-04 було здійснено планову перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства у діяльності ПАТ "Фармстандарт-Біолік", яке здійснює діяльність по виробництву фармацевтичних препаратів і матеріалів, про що складено відповідний акт № 677/01-04/04-09 від 07.09.2018 року.

Так, за результатами перевірки відповідно до акту № 677/01-04/04-09 від 07.09.2018 року ПАТ "Фармстандарт-Біолік" у період з 23.10.2015 року по 31.10.2015 року допустило самовільне водокористування в обсязі 4474 м3 підземної води; використовує надра (підземні води) на підставі спеціального дозволу на користування надр від 25.02.2019 року № 4932; за умовами вказаного дозволу добовий ліміт забору підземної води складає 500 м3.; 01.12.2015 року допущено самовільне використання надр (підземні води) в обсязі 56 м3; розраховано заподіяну державі шкоду в загальному розмірі 19753,07 грн..

За таких обставин не приймаються аргументи апелянта щодо того, що господарський суд першої інстанції не надав юридичної оцінки належності та допустимості доказів, наданих позивачем, за якими можливо встановити наявність або відсутність факту забору води зі свердловини №1 в період відсутності дозволу на спеціальне водокористування - з 23.10.2015 року по 31.10.2015 року та , що фактична різниця між даними, вказаними у журналі та звіті не може бути належним доказом тих обставин, що відповідачем здійснювався забір води в період відсутності дозволу на спеціальне водокористування, а різниця між даними, вказаними у журналі та звіті є результатом несправності засобу вимірювальної техніки в зазначений період про що було складено акт КП «Харківводоканал» від 12.11.2015 року, оскільки не підтверджені доказами в розумінні ст.ст.76-79 ГПК України.

Відповідно до вимог ст. 65 Кодексу України про надра, порушення законодавства про надра тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову і кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Відповідальність за порушення законодавства про надра несуть особи, винні у самовільному користуванні надрами.

Згідно статті 67 Кодексу України про надра, підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодувати збитки, завдані ними внаслідок порушень законодавства про надра, в розмірах і порядку, встановлених законодавством України.

За приписами статті 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища несуть особи винні у самовільному спеціальному використанні природних ресурсів. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Згідно ст. 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації, як правил« повному обсязі без застосування норм зниження розміру стягнення та незалежно від збори забруднення навколишнього природного середовища та погіршення якості природа ресурсів.

За змістом ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

Встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Як у випадках порушення зобов'язання за договором, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 ЦК України) передбачає презумпцію вини правопорушника.

Господарський суд першої інстанції вірно встановив наявність в діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки у вигляді самовільного водокористування в період з 23.10.2015 року до 31.10.2015 року для забору води з свердловини за відсутності спеціального дозволу на користування надрами (підземні води), самовільного користування надрами (підземні води) 01.12.2015 року в об'ємі 556 м3, безпосереднього причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою, вірно зазначивши, що шкода виступає об'єктивним наслідком поведінки відповідача через недотримання природоохоронного законодавства; самої шкоди а також вини відповідача та дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Вірна правова оцінка надана місцевим господарським судом і щодо обгрунтування заперечень відповідача про використання позивачем показників несправного вузлу обліку води для розрахунку суми збитків, що на його думку виключає можливість достовірного підтвердження факту користування ПАТ "Фармстандарт-Біолік" водою зі свердловини № 1 в період з 23.10.2015 року по 31.10.2015 року.

Так, відповідно до пунктів 1.7 та 1.8 наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 16.03.2015 року № 78, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.04.2015 року за № 382/26827 «Про затвердження Порядку ведення державного обліку водокористування» (Порядок), звіт про використання води складається на основі даних первинного обліку водокористування згідно з показниками засобів вимірювальної техніки, результатів вимірювань показників якості води (не менше ніж один раз на квартал), які подаються до організацій, що належать до сфери управління Держводагентства, разом зі звітом. За відсутності засобів вимірювальної техніки, звіт складається за технологічними даними (з використанням побічних методів обліку). Обсяги, періодичність та методи інструментально-лабораторних вимірювань якості зворотних (стічних) вод визначаються водокористувачами та організаціями, що належать до сфери управління Держводагентства.

Інформація, що міститься у звіті, є первинними даними про водокористувача та його водогосподарську діяльність.

Отже, місцевий господарський суд вірно вказав, що посилання відповідача на довідку ДП «Харківстандартметрологія» про непридатність засобу вимірювальної техніки «КПВ-346382 від 19.11.2015 року не може спростовувати дані про обсяги забраної води у спірний період.

Також, відповідно до п. 1.13 Порядку особа, що підписала звіт, забезпечує правильність складання звіту, достовірність наведених у ньому даних і своєчасне його подання.

Зі змісту звіту про використання води за 2015 рік за формою №2-ТП (водгосп), слідує, що він підписаний головою правління ПАТ "Фармстандарт-Біолік" С.М.Шарий, який підтвердив достовірність даних про обсяги забраної води у спірний період.

Згідно п. 9.2 Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів», затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009 року № 389 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.08.2009 року за № 767/16783, фактичний об'єм води, що використана самовільно без дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)), у разі перевищення встановлених у дозволі на спеціальне водокористування лімітів визначається на основі даних: первинної документації, статистичної звітності, ліміту забору та використання води, індивідуальних норм водоспоживання та водовідведення або довідки фізичної особи - підприємця або юридичної особи за підписом керівництва, завіреної печаткою (за наявності).

А за таких обставин, не приймаються аргументи апелянта щодо того, що господарським судом першої інстанції залишені поза увагою акт від 22.10.2015 року про призупинення експлуатації артезіанської свердловини ПАТ "Фармстандарт-Біолік" №1 (15/62), відповідно до якого 22.10.2015 року були виконані роботи по призупиненню водозабірного обладнання у зв'язку із закінченням терміну дозволу на спеціальне водокористування №6138 А/Хар. від 12.12.2012 року та акти КП «Харківводоканал» здачі-приймання наданих послуг водопостачання та водовідведення від 30.09.2015 року та 31.10.2015 року, відповідно до яких з 23.10.2015 року ПАТ «Фармстандарт-Біолік» здійснювало забір води для виробничих потреб виключно з комунального водопроводу міста, що на думку апелянта свідчить про різницю показників збільшення обсягу водокористування в жовтні 2015 року в порівнянні з вереснем 2015 року, оскільки вказані акти не спростовують фактів, які відображені у акті перевірки № 677/01-04/04-09 від 07.09.2018 року та не можуть бути доказами в розумінні ст.ст.76-79 ГПК України.

А отже, господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що розмір шкоди, який розрахований позивачем, виконаний у відповідності до вимог чинного законодавства, а заперечення, надані відповідачем під час судового розгляду, спростовані матеріалами справи та дійшов вірного висновку щодо задоволення заявлених Державною екологічною інспекцією у Харківській області позовних вимог у повному обсязі.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов'язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Фармстандарт-Біолік" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 04.03.2019 року у справі №922/3712/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07.05.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя М.М. Слободін