СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2019 р. Справа № 922/6678/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Медуниця О.Є. , суддя Пелипенко Н.М.

за участю секретаря судового засідання Казакової О.В.

за участю представників:

стягувача - не з'явився

боржника - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод», м. Гадяч, Полтавська область (вх. № 992 П/3) на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 06.12.2018 по справі № 922/6678/15 (суддя Безрук Т.М.; повний текст ухвали складений 07.12.2018), прийняту за результатами розгляду заяви № 11100 від 27.11.2018 Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» про відстрочку виконання рішення суду у справі № 922/6678/15 строком на 12 місяців з моменту винесення ухвали про відстрочення

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Прогрес», с. Лигівка, Сахновщинський район, Харківська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод», м. Гадяч, Полтавська область

про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 06.12.2018 по справі № 922/6678/15 відхилено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» про відстрочку виконання рішення суду у справі № 922/6678/15. Відмовлено у відстрочці виконання рішення суду у справі № 922/6678/15.

Дане рішення мотивоване відсутністю правових підстав для надання в черговий раз відстрочки виконання судового рішення у даній справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» (далі - ТОВ «Лозівський молочний завод»; відповідач; боржник) із даною ухвалою не погодилося, звернулося до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Полтавської області від 06.12.2018 по справі № 922/6678/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким заяву про відстрочку виконання рішення суду у справі № 922/6678/15 на 12 місяців строком з моменту винесення ухвали про відстрочення - задовольнити. До апеляційної скарги ТОВ «Лозівський молочний завод» надано клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали на підставі ч. 3 ст. 256 ГПК України із посиланням на те, що апеляційна скарга подається втретє після усунення встановлених судом недоліків.

В обґрунтування апеляційної скарги ТОВ «Лозівський молочний завод» посилається на те, що:

-суд першої інстанції допустив формальний підхід до розгляду заяви про відстрочку виконання рішення, оскільки не в повній мірі дослідив та не надав належну правову оцінку всім обставинам справи та наявним доказам, у зв'язку з чим без достатніх підстав та дослідження усіх належних матеріалів необґрунтовано відмовив у задоволенні заяви боржника про відстрочку виконання рішення;

-оскаржувана ухвала винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, за умов неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, містить в собі необґрунтовані суб'єктивні та безпідставні висновки, які не відповідають обставинам справи;

-Господарським судом Полтавської області при прийнятті оскаржуваної ухвали, були враховані тільки доводи стягувача без урахування позиції та доказів боржника у даній справі;

-оскаржуваною ухвалою порушені процесуальні права ТОВ «Лозівський молочний завод» на рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на отримання стороною в господарському процесі умов для встановлення фактичних обставин справи та правильного застосування законодавства;

-не дивлячись на складність справи, великий обсяг документів, господарський суд першої інстанції допустив поверхневий розгляд справи, не створив в процесі розгляду справи належні та рівні умови доказування та заперечення для обох сторін, вирішивши справу фактично в першому ж судовому засіданні;

-на переконання боржника визначений у ч. 5 ст. 331 ГПК України річний строк повинен обраховуватися саме з дня винесення ухвали про надання відстрочки чи розстрочки, а не від дня прийняття рішення у справі по суті. Законодавцем у вказаній нормі права визначено річний строк, який є максимальним та фактично присічним, виходячи з диспозиції статті, на який судом може бути надано відстрочення або розстрочення, а не строк на протязі якого учасник справи може (має право) звернутися до суду з заявою про відстрочення чи розстрочення виконання рішення суду;

-на підтвердження збитковості та скрутного фінансового становища ТОВ «Лозівський молочний завод» надано до суду всі відповідні фінансові та бухгалтерські документи, а також висновок аудиту, проте судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду у даній справі.

ТОВ «Лозівський молочний завод» в апеляційній скарзі наголошує, що не відмовляється від виконання своїх зобов'язань перед кредитором та не ухиляється від виконання судового рішення, а звертається із заявою щодо відстрочки його виконання з метою надання можливості Товариству за цей час вжити додаткових заходів для реального виконання своїх зобов'язань, оскільки у зв'язку зі скрутним фінансовим становищем ТОВ «Лозівський молочний завод» негайне виконання рішення суду є реально неможливим. Підставою для надання відстрочки виконання рішення суду у даній справі окрім тяжкого матеріального стану боржника, є наявність обставин, що об'єктивно утруднюють негайне примусове виконання рішення суду та не залежать від волі ТОВ «Лозівський молочний завод», про що зазначалося в заяві про відстрочення.

Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що на підтвердження вчинення Товариством заходів, спрямованих на отримання доходу найближчим часом, ТОВ «Лозівський молочний завод» надано до справи копії контрактів з ТОВ «ІР-АГРОТОРГ» та ТОВ «Транзитекспо». Водночас, враховуючи накладені арешти на рахунки Товариства, ТОВ «Лозівський молочний завод» не змогло б виконати рішення суду у даній справі, виконуючи укладені контракти самостійно, тому 01 жовтня 2018 р. між ТОВ «Лозівський молочний завод» та ТОВ «Альміра» (є учасником ТОВ «Лозівський молочний завод» та володіє 99,99% статутного капіталу Товариства) було укладено договір, відповідно до умов якого ТОВ «Лозівський молочний завод» доручає, а ТОВ «Альміра» зобов'язується за дорученням ТОВ «Лозівський молочний завод» вчинити для останнього від свого імені угоду (або кілька угод) при продажу товарів; ТОВ «Альміра», виконуючи доручення ТОВ «Лозівський молочний завод», здійснює розрахунки з третіми особами - покупцями через свій поточний рахунок; грошові кошти, що надійшли до ТОВ «Альміра» від продажу товарів ТОВ «Лозівський молочний завод», є власністю останнього і за вказівкою ТОВ «Лозівський молочний завод» перераховуються ТОВ «Альміра» в т.ч., але не виключно на сплату податків та зборів, інших обов'язкових платежів, погашення заборгованості перед кредиторами ТОВ «Лозівський молочний завод», проведення розрахунків з контрагентами ТОВ «Лозівський молочний завод» тощо. Окрім того, до вказаних контрактів укладено додаткові угоди про заміну сторони в договорах з ТОВ «Лозівський молочний завод» на ТОВ «Альміра», погоджено нові графіки та об'єми поставок. В обґрунтування того, що коштів, які можуть надійти за товар по цим договорам буде достатньо для виконання рішення по даній справі, ТОВ «Лозівський молочний завод» було надано до суду Техніко-економічне обґрунтування операційної діяльності Товариства, згідно якого ТОВ «Лозівський молочний завод» планує накопичити кошти, необхідні для погашення усіх заборгованостей, які знаходяться на виконанні в органах виконавчої служби, що відповідно дозволить розблокувати поточні рахунки Товариства. Проте всі ці обставини судом не враховані, що призвело до необґрунтованої відмови у відстрочці виконання рішення.

Щодо висновків суду першої інстанції відносно можливих інфляційних збитків ПСП «Агрофірма «Прогрес», яких він зазнає внаслідок невиконання ТОВ «Лозівський молочний завод» рішення суду, боржник вказує на те, що стягувач не позбавлений права звернутись до суду із окремим позовом про стягнення з ТОВ «Лозівський молочний завод» 3% річних та інфляційних втрат.

ТОВ «Лозівський молочний завод» у своїй апеляційній скарзі вважає, що наведені ним у заяві підстави для відстрочки виконання судового рішення є винятковими, особливими та непереборними, тобто такими, що ускладнюють негайне виконання рішення у встановлені строки у розумінні 331 ГПК України, а тому просить суд апеляційної інстанції врахувати ситуацію, що склалася на міжнародному ринку збуту продукції ТОВ «Лозівський молочний завод», можливість настання негативних соціальних та інших наслідків внаслідок зупинки діяльності Товариства та фінансовий стан його підприємства, ситуацію, що склалась в країні та відстрочити виконання рішення суду у даній справі на 12 місяців з моменту винесення рішення про відстрочення.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.04.2019 апеляційну скаргу ТОВ «Лозівський молочний завод» на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 06.12.2018 по справі № 922/6678/15 залишено без руху. Скаржнику надано строк для усунення встановленого при поданні апеляційної скарги недоліку шляхом надання до суду доказів надсилання копії апеляційної скарги ПСП «Агрофірмі «Прогрес» листом з описом вкладення.

10.04.2019, тобто у встановлений судом строк, ТОВ «Лозівський молочний завод» надало заяву про усунення недоліків поданої апеляційної скарги (вх. № 3653), до якої надало належні докази надсилання копії апеляційної скарги ПСП «Агрофірмі «Прогрес» листом з описом вкладення.

Східний апеляційний господарський суд ухвалою від 10.04.2019 задовольнив клопотання ТОВ «Лозівський молочний завод» на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Полтавської області від 06.12.2018 по справі № 922/6678/15; поновив скаржнику пропущений процесуальний строк для подання апеляційної скарги; відкрив апеляційне провадження у справі № 922/6678/15; надав стягувачу строк до 24.04.2019 (включно) для подачі відзиву на апеляційну скаргу в порядку, визначеному ст. 263 Господарського процесуального кодексу України; призначив справу до розгляду на 07.05.2019 об 11:30 год.

ПСП «Агрофірма «Прогрес» своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося.

Відповідно до частини першої та другої статті 263 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За змістом частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка в судове засіданні представників учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Матеріали справи свідчать про те, що учасники даної справи були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Представник Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Прогрес» своїм правом на участь у судовому засіданні 07.05.2019 не скористався.

07.05.2019 від ТОВ «Лозівський молочний завод» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 4549) у зв'язку із тим, що з 06.05.2019 по 10.05.2019 директор підприємства та уповноважений представник ТОВ «Лозівський молочний завод» адвокат Сластьон С.В., перебувають у відрядженні в смт. Білогір"я Хмельницької області, яке територіально знаходиться на значній віддаленості від міста Харкова, про що свідчать додані до клопотання накази (розпорядження) № 17 від 03.05.2019 та № 18 від 03.05.2019, а тому ТОВ «Лозівський молочний завод» не може забезпечити явку свого представника у призначене судове засідання 07.05.2019. Окрім цього, ТОВ «Лозівський молочний завод» звертає увагу суду апеляційної інстанції на висновок, до якого дійшов Європейський суд з прав людини у справі «Бартая проти Грузії» (заява № 10978/06). Згідно цього висновку відмова суду у перенесенні засідання за клопотанням адвоката, що брав участь в іншому процесі, та розгляд справи без захисника є порушенням статті 6 (право на справедливий суд) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. За вказаних обставин відповідач просить не розглядати дану справу 07.05.2019 без участі уповноважених представників відповідача та надати відповідачу розумний час, практично достатній для підготовки юридично-якісних документів, інформація з яких матиме вирішальне значення для належного опрацювання судом матеріалів даної справи та ухвалення обґрунтованого та законного рішення, прийнятого на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, що встановленим порядком були долучені відповідачем до матеріалів даної справи.

Згідно частини першої статті 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Відповідно до частини одинадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Разом з цим, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду звертає увагу відповідача на те, що відповідно до частини другої статті 273 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.04.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод», м. Гадяч, Полтавська область на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 06.12.2018 та призначено справу № 922/6678/15 до апеляційного розгляду на 07.05.2019. Суд апеляційної інстанції не визнавав явку представників сторін в судове засідання 07.05.2019 обов'язковою.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений частиною другою статті 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду ухвал місцевого господарського суду, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість здійснення перевірки оскаржуваної ухвали Господарського суду Полтавської області в апеляційному порядку за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами та поданими сторонами доказами.

Судом враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі Смірнова проти України ).

Колегія суддів вважає, що ТОВ «Лозівський молочний завод» було надано достатньо часу для сформування своєї правової позиції та підготовки відповідних юридичних документів. Однак інших аргументів, ніж ті, що викладені в апеляційній скарзі, та доказів, що вже містяться в матеріалах справи, ТОВ «Лозівський молочний завод» в обґрунтування своєї правової позиції не представлено.

За таких обставин, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Частиною першою статті 271 цього Кодексу передбачено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У відповідності до вимог частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Лозівський молочний завод» на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 06.12.2018 по справі № 922/6678/15 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав та обставин.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов'язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, Господарським судом Полтавської області у справі № 922/6678/15 було прийнято рішення від 21.03.2016 за яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» (вул. Будька,47, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область,37300, ідентифікаційний код 33460268) на користь Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Прогрес» (ул. Леніна, 65, с. Лигівка, Сахновщинський район, Харківська область,64514, ідентифікаційний код 04258155) заборгованості за Договором № 173/11-М від 28.10.2011 в розмірі 1744040,99 грн., а також витрати на сплату судового збору в розмірі 26160,62 грн. та 3000,00 грн. витрати на оплату послуг адвоката.

Харківський апеляційний господарський суд згідно постанови від 01.06.2016 вказане рішення скасував та прийняв нове рішення про стягнення з ТОВ «Лозівський молочний завод» на користь ПСП «Агрофірма «Прогрес» заборгованості за Договором на закупівлю молока № 173/11-М від 28.10.2011 в розмірі 1744040,99 грн., а також витрат на сплату судового збору в розмірі 26160,62 грн. та 3000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

На виконання вказаної постанови Господарським судом Полтавської області видано відповідний наказ від 14.06.2016.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.09.2016 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 01.06.2016 залишено без змін.

Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області винесено постанову від 20.07.2016 про відкриття виконавчого провадження (ВП № 51723187) з виконання наказу від 14.06.2016 № 922/6678/15 про стягнення з ТОВ «Лозівський молочний завод» на користь ПСП «Агрофірма «Прогрес» заборгованості за Договором на закупівлю молока від 28.10.2011р. № 173/11-М в розмірі 1744040,99 грн., а також витрат на сплату судового збору в розмірі 26160,62 грн. та 3000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

ПСП «Агрофірма «Прогрес» подало до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області заяву від 08.08.2016 про направлення державним виконавцем клопотання до суду про розстрочку виконання судового рішення, на виконання якого виданий наказ від 14.06.2016 № 922/6678/15.

Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області звернувся до господарського суду із заявою про розстрочку виконання судового рішення, на виконання якого виданий наказ від 14.06.2016 № 922/6678/15.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 10.11.2016 задоволено заяву Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області та розстрочено виконання судового рішення, за яким видано наказ від 14.06.2016 № 922/6678/15, шляхом сплати ТОВ «Лозівський молочний завод» на користь ПСП «Агрофірма «Прогрес» присуджених до стягнення сум за наступним графіком:

-до 30 листопада 2016 року 197022 грн. 40 коп.;

-до 30 грудня 2016 року 197022 грн. 40 коп.;

-до 30 січня 2017 року 197022 грн. 40 коп.;

-до 28 лютого 2017 року 197022 грн. 40 коп.;

-до 30 березня 2017 року 197022 грн. 40 коп.;

-до 30 квітня 2017 року 197022 грн. 40 коп.;

-до 30 травня 2017 року 197022 грн. 40 коп.:

-до 30 червня 2017 року 197022 грн. 40 коп.;

-до 30 липня 2017 року 197022 грн. 41 коп.

Однак, дана ухвала Товариством з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» не виконувалася і такі докази боржником не надані.

У подальшому постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 було відстрочено ТОВ «Лозівський молочний завод» виконання рішення по справі № 922/6678/15 строком на 6 місяців.

Дана постанова була залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 07.11.2017.

У червні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» повторно звернулося до суду із заявою про надання відстрочки виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 21.03.2016 у даній справі на 12 місяців.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 23.07.2018 заяву ТОВ «Лозівський молочний завод» було відхилено; відмовлено у наданні відстрочки виконання рішення.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06.09.2018 у цій справі ухвалу господарського суду Полтавської області від 23.07.2018 залишено без змін.

У жовтні 2018 року боржник знову звернувся до суду із заявою про відстрочку виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 21.03.2016 строком на 12 місяців з моменту винесення ухвали про відстрочення.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 23.10.2018 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» було відхилено.

У листопаді 2018 року ТОВ «Лозівський молочний завод» в черговий раз звернулося до суду з заявою про відстрочку виконання судового рішення у даній справі на 12 місяців з моменту винесення ухвали, посилаючись на те, що:

-ним було частково погашено присуджену до стягнення суму боргу у сумі 140000,00 грн. за період з 10.11.2016 по 17.01.2017;

-все майно підприємства перебуває у заставі банку, що унеможливлює проведення розрахунків за рахунок продажу цього майна;

-банк звернувся із позовами про звернення стягнення на заставне майно заявника;

-скрутне фінансове становище підтверджується також аудиторським висновком від 21.05.2018, яким встановлено, що всі показники фінансового стану Товариства мають незадовільне значення, сума короткострокових зобов'язань перевищує суму оборотних активів, Товариство залежне від залучених коштів, не має чистого оборотного капіталу, не має власних коштів, відсутні ліквідні активи;

-негайне виконання винесених судом рішень призведе до істотного погіршення фінансового стану Товариства та до неплатоспроможності. За рішеннями судів стосовно заявника відкрито низку виконавчих проваджень на суму більше 18 млн. грн.

-вжиття Державною виконавчою службою заходів для примусового виконання судових рішень призвело до катастрофічної ситуації: під загрозою опинилися погашення заборгованості, сплата кредитів, виплата заробітної плати, розрахунки з бюджетом;

-ТОВ «Лозівський молочний завод» перебуває під реальною загрозою порушення судових справ про банкрутство Товариства;

-Товариство вживає заходів з метою збереження виробництва, розраховує на покращення фінансового стану в зв'язку з укладенням нових контрактів, зокрема із ТОВ «Альміра». Учасниками ТОВ прийнято рішення внести додаткові внески до статутного капіталу;

-існує значна судова практика, якою підтримується позиція заявника;

-наведені підстави є винятковими, особливими та непереборними, ускладнюють виконання рішення суду. Відстрочка виконання рішення суду - це не спосіб уникнути відповідальності, а створення умов для виконання цього рішення;

-існують обставини, що об'єктивно утруднюють негайне примусове виконання рішення суду та не залежать від волі ТОВ «Лозівський молочний завод» (торгове ембарго Російської Федерації та заборона транзиту, що призвело до втрати основного ринку збуту товарів ТОВ «Лозівський молочний завод»; збільшення порушень платіжної дисципліни боржниками ТОВ «Лозівський молочний завод»; соціальні та економічні потрясіння в державі; збільшення вартості палива та енергоносіїв; зменшення платоспроможності населення, і як наслідок, значне зменшення внутрішнього попиту на сирну продукцію; накладені арешти на рахунки ТОВ «Лозівський молочний завод», та інше);

-визначений у частині п'ятій статті 331 Господарського процесуального кодексу України річний строк повинен обраховуватися з дня винесення ухвали про надання відстрочки чи розстрочки, а не від дня прийняття рішення по справі.

Місцевий господарський суд, відмовляючи у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду, виходив з того, що боржником не надано належних доказів, які б свідчили про наявність виключних об'єктивних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Згідно статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Положеннями пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статтею 326 Господарського процесуального кодексу України закріплено принцип обов'язковості рішень суду, згідно із яким судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Відповідно до частини другої статті 326 Господарського процесуального кодексу України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 13.12.2012 у справі № 18-рп/2012 вказано на те, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. У рішенні Конституційного Суду України від 25.04.2012 у справі № 11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Далі-Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін ( рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hor№sby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgme№ts a№d Decisio№s 1997-II).

За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V), а існування заборгованості, підтверджене обов'язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року, заява № 3236/03, п. 43).

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції остаточні судові рішення не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати ( рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, рішення від 6 березня 2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви», заява № 41510/98, п. 27).

Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством так і на практиці (рішення від 7.06.2005 року у справі «Фуклев проти України», заява № 71186/01, п. 84).

Саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції.

За матеріалами справи, боржник на підтвердження обставин, викладених у його заяві про відстрочення, в підтвердження вжиття заходів, спрямованих на отримання доходу найближчим часом, надав копії контрактів (укладених з ТОВ «ІР-АГРОТОРГ» та ТОВ «Транзитекспо»), копію Договору б/н від 01.10.2018 (укладено з ТОВ «Альміра»), додаткові угоди про заміну сторони в договорах з ТОВ «Лозівський молочний завод» на ТОВ «Альміра», погодження нових графіків та об'ємів поставок, а також Техніко-економічне обґрунтування операційної діяльності Товариства, згідно якого ТОВ «Лозівський молочний завод» планує накопичити кошти, необхідні для погашення усіх заборгованостей, які знаходяться на виконанні в органах виконавчої служби, та на думку боржника дозволить розблокувати поточні рахунки Товариства.

На противагу цим доводам та доказам стягувачем в обґрунтування заперечень проти задоволення заяви боржника було зазначено, що його підприємство є сільськогосподарським товаровиробником, а отже перебуває під пріоритетним захистом держави, як суб'єкт найменш захищеного аграрного сектору економіки. Пріоритетний захист стягувача з боку держави насамперед забезпечено Законом України «Про пріоритетність соціального розвитку села та агропромислового комплексу в народному господарстві». Відтак, неповернення боржником грошових коштів за судовим рішення у даній справі ускладнить фінансову ситуацію стягувача, а надання в черговий раз боржнику відстрочки виконання рішення призведе до неврахування майнового інтересу обох сторін.

Господарський суд першої інстанції дослідивши подані боржником докази на підтвердження обґрунтованості заяви про надання відстрочки та надані стягувачем заперечення, вірно встановив, що вказані у заяві обставини не можуть бути належними доказами можливості виконання рішення суду через 12 місяців, оскільки боржником не надано суду будь-яких доказів виконання вищезазначених контрактів, тобто здійснення поставки та отримання прибутку станом на час розгляду заяви, а також не доведено реальної можливості виконання рішення по справі № 922/6678/15 за рахунок зазначених контрактів.

В свою чергу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що сплата заборгованості боржником не може залежати від виконання вказаних контрактів, оскільки рішення суду, яке набрало законної сили підлягає обов'язковому виконанню.

Отже, аргументи скаржника щодо надання невірної оцінки господарським судом першої інстанції зазначеним вище доказам колегією суддів відхиляються, як необґрунтовані.

Також, господарським судом першої інстанції проаналізовано посилання боржника на скрутний фінансовий стан, та зазначено, що за змістом статті 331 Господарського процесуального кодексу України тяжкий матеріальний стан ТОВ «Лозівський молочний завод» не є підставою для відстрочки виконання рішення суду, адже не є винятковою і не прогнозованою обставиною в умовах ринкової економіки. Натомість цей стан є одним із можливих ризиків підприємницької діяльності та в умовах фінансової кризи в країні носить загальний характер.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що боржник з 2014 року був обізнаний про ускладнення економічної ситуації та втрату одного із напрямків міжнародного ринку збуту сирної продукції (Російську Федерацію), але незважаючи на такі обставини вступив у договірні відносини із позивачем. Водночас, судом першої інстанції зроблено правомірний висновок про те, що втрата основних ринків збуту в сукупності з соціальними та економічними потрясіннями в державі, збільшенням вартості палива та енергоносіїв, зменшення платоспроможності населення, і, як наслідок значне зменшення внутрішнього попиту на сирну продукцію не має впливати на зобов'язання останнього перед стягувачем та не є безумовною підставою для розстрочки виконання рішення.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити, що негативні наслідки від втрати ринку збуту сусідньої держави настали для більшості підприємств України, господарська діяльність яких була тісно пов'язана із цим міжнародником ринком збуту продукції.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що відсутність станом на даний час грошових коштів, достатніх для виконання рішення господарського суду, тяжке фінансове становище не є тими виключними обставинами, які можуть бути підставою для задоволення заяви про розстрочку виконання рішення у даній справі.

Частина друга статті 218 Господарського кодексу України, частина перша статті 625 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, тобто відсутність у боржника грошових коштів не є обставиною, яка може слугувати підставою для невиконання зобов'язання по оплаті.

Боржник є самостійним господарюючим суб'єктом, який вільний у виборі контрагентів, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, тому грошові зобов'язання виникли внаслідок його власної господарської діяльності.

Ризик несприятливих наслідків ведення господарської діяльності відповідача (боржника) не може бути перекладений на позивача (стягувача).

Отже, надання чергової відстрочки боржнику у даній справі для сплати заборгованості, суттєво зачіпає інтереси стягувача і завдає йому істотної, в тому числі й матеріальної шкоди.

У розумінні статті 42 Господарського кодексу України здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладання на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Оскільки як позивач (стягувач), так і відповідач (боржник) є комерційними підприємствами, тому несуть однакову економічну відповідальність за свої дії та однакові ризики, в зв'язку з чим незадовільний фінансовий стан не є безумовною підставою для розстрочки або відстрочки виконання рішення.

Твердження боржника про те, що його фінансування покращиться та буде здійснюватися без затримки, а результати господарської діяльності будуть позитивними, та що відстрочення наявної у нього заборгованості забезпечить виконання рішення суду і у майбутньому надасть можливість заявнику акумулювати необхідну грошову суму на виконання рішення, спростовується доданим до заяви Економічним аналізом основних показників ліквідності (платоспроможності) та фінансової стійкості ТОВ «Лозівський молочний завод» станом на 21.05.2018, виготовленим ТОВ аудиторська фірма Центр розвитку бізнесу. В цьому аналізі аудитором встановлено, що всі показники фінансового стану Товариства мають незадовільне значення, сума короткострокових зобов'язань перевищує суму оборотних активів, Товариство залежне від залучених коштів, не має чистого оборотного капіталу, не має власних коштів, відсутні ліквідні активи.

За вказаних обставин господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обставини на які посилається боржник у заяві про надання відстрочки є лише його припущеннями, оскільки належних доказів отримання коштів, достатніх для погашення заборгованості у даній справі в разі надання йому відстрочки, а відтак і доказів реального виконання судового рішення через 12 місяців боржником надано не було.

Місцевим господарським судом обґрунтовано прийнято до уваги те, що: заборгованість ТОВ «Лозівський молочний завод» перед Приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірмою «Прогрес» виникла за товар, отриманий ще у 2015 році; боржник за період з 10.11.216 по 17.01.2017 здійснив погашення лише в сумі 140000,00 грн., в той час як сума заборгованості становить 1633201,61 грн.; боржнику у даній справі вже надавалась розстрочка виконання рішення суду на період з 30.11.2016 по 30.07.2017, однак боржник своєчасно не виконував визначений ухвалою суду графік погашення платежів; боржнику також неодноразово надавалася й відстрочка виконання рішення, проте це також не призвело до погашення заборгованості; заявлений боржником термін відстрочки на 12 місяців є надмірно значним і не враховує інфляційних процесів, що може призвести до порушення матеріальних інтересів стягувача і безпосередньо впливає на платоспроможність останнього.

Таким чином, судом першої інстанції враховано не тільки можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення, а й ризики для стягувача при затримці виконання рішення та негативні наслідки для останнього, з чим повністю погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Колегія суддів зазначає, що господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про те, що до заяви про відстрочення виконання рішення суду заявником не додано жодних доказів в підтвердження обставин, з існуванням яких законодавство пов'язує можливість надання відстрочки виконання судового рішення та доказів в підтвердження того, що підприємство буде спроможне виконати рішення після спливу строку, на який заявник просить відстрочити його виконання

Судом апеляційної інстанції встановлено той факт, що підприємство відповідача продовжує свою господарську діяльність, а докази наявності виключних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, відсутні.

А отже, заявником не надано достатніх доказів того, що надання відстрочення сприятиме реальному виконанню судового рішення.

Колегія суддів враховує, що доводи ТОВ «Лозівський молочний завод» про те, що відсутність відстрочки унеможливлює відновлення повноцінної господарської діяльності боржника та робить загрозу неплатоспроможності його підприємства невідворотною, мають характер припущень, оскільки не підтверджені відповідними доказами (ухвала про порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ «Лозівський молочний завод» тощо). Відтак, ці доводи також не можуть бути підставами для надання боржнику чергової відстрочки виконання судового рішення.

Натомість, ТОВ «Лозівський молочний завод» сам підтверджує, що веде активну підприємницьку діяльність та при зверненні із даною заявою про відстрочку виконання рішення навіть зазначив про те, що виконання договорів, з іншими суб'єктами господарювання, надасть йому можливість забезпечити надходження достатніх грошових коштів для того, щоб розрахуватись із ПСП «Агрофірма «Прогрес».

Також, враховуючи майнові інтереси стягувача, який є сільськогосподарським товаровиробником і перебуває під пріоритетним захистом держави, як суб'єкт найменш захищеного аграрного сектору економіки, господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для надання відстрочки ТОВ «Лозівський молочний завод».

У зв'язку з тим, що відстрочка подовжує період порушеного права стягувача, при її наданні суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки виконання судового рішення.

Отже, висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні чергової заяви боржника про надання відстрочки виконання рішення суду у даній справі відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши строк перебування на розгляді суду першої інстанції заяви № 11100 від 27.11.2018 Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» про відстрочку виконання рішення суду у справі № 922/6678/15 строком на 12 місяців з моменту винесення ухвали про відстрочення та зважаючи на норми статті 331 Господарського процесуального кодексу України, частиною 2 якої визначено, що суд розглядає заяву про відстрочення виконання рішення у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, обґрунтовано, з дотриманням визначеного названою статтею Кодексу присічного строку для її розгляду, розглянув вказану заяву у першому судовому засіданні, не вийшовши за межі строку розгляду вказаної заяви.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє аргументи заявника апеляційної скарги про безпідставне вирішення справи судом першої інстанції в першому судовому засіданні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 р.).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Суд першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали надав вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи ТОВ «Лозівський молочний завод», шо викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Аргументи скаржника про те, що ним було надано достатньо доказів на підтвердження тих виключних обставин, які є підставами для відстрочення виконання судового рішення зі справи, спростовуються матеріалами справи та дослідженими судами доказами, яким надано належну правову оцінку.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції у винесенні судового акту порушено приписи статті 86 Господарського процесуального кодексу України, оскільки надано пріоритет доводам стягувача та не надано належної оцінки доводам боржника, спростовується змістом судового акту та врахуванням судом першої інстанції у вирішенні питання про наявність чи відсутність підстав для надання відстрочки виконання судового рішення як матеріальних інтересів боржника, так і матеріальних інтересів стягувача у справі.

Згідно з частиною п'ятою статті 331 Господарського процесуального кодексу України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Оскільки рішення у справі № 922/6678/15 ухвалено ще у 2016 році, а згідно частини п'ятої статті 331 Господарського процесуального кодексу України відстрочення виконання рішення не може перевищувати одного року з дня його ухвалення, тому строк для відстрочення рішення суду сплив ще до моменту подання відповідної заяви, що також є додатковою підставою для відмови в її задоволенні.

Доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, спростовуються вищенаведеними аналізом копій матеріалів справи та нормами процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 р.)

Питання справедливості розгляду не обов'язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 р.)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод», м. Гадяч, Полтавська область залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 06.12.2018 по справі № 922/6678/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08.05.2019

Головуючий суддя С.В. Барбашова

Суддя О.Є. Медуниця

Суддя Н.М. Пелипенко