ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2019

м. Дніпро

Справа № 904/527/19

Суддя Господарського суду Дніпропетровської області Новікова Р.Г. при секретарі судового засідання Мартич А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто", м. Дніпро

про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати в розмірі 205931грн.00коп., інфляційної складової в розмірі 2439грн.80коп., 3% річних в розмірі 1702грн.74коп., пені в розмірі 20413грн.68коп., неустойки в розмірі 1357018грн.86коп., штрафу в розмірі 3747944грн.20коп.

Представники:

від позивача: Опанасик В.В., довіреність №2 від 03.01.2019р., адвокат;

від відповідача: Дорошенко С.О., довіреність №29-03/19 від 29.03.19р.

СУТЬ СПОРУ: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто" з позовом про стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 205931грн.00коп., суми інфляційної складової в розмірі 2439грн.80коп., 3% річних в розмірі 1702грн.74коп.; пені в розмірі 20413грн.68коп., неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю, що складає 1357018грн.86коп. та штрафу у розмірі 50% від розміру місячної орендної плати за кожен день прострочення в розмірі 3747944грн.50коп.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору оренди приміщення від 31.01.2018р.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.02.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2019р. оголошувалась перерва в підготовчому засіданні до 02.04.2019р.

28.03.2019р. на адресу суду від Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" надійшли додаткові пояснення.

На адресу суду надійшла заява Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" від 26.03.2019р. про забезпечення позову шляхом:

- накладення арешту на рухоме майно, належне на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто" м. Дніпро, в межах суми 2667725грн.14коп.;

- накладення арешту на грошові кошти, належні Товариству з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто" м. Дніпро, в межах суми 2667725грн.14коп., що знаходяться на наступних банківських рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто" - №3677 та №2583 у АТ КБ "Приватбанк", МФО 305299; №3323 у АТ "ОТП Банк", МФО 300528.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.04.2019р. відмовлено в задоволенні заяви Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" від 26.03.2019р. про забезпечення позову шляхом: накладення арешту на рухоме майно, належне на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто" м. Дніпро, в межах суми 2667725грн.14коп.; накладення арешту на грошові кошти, належні Товариству з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто" м. Дніпро, в межах суми 2667725грн.14коп., що знаходяться на наступних банківських рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто" - №3677 та №2583 у АТ КБ "Приватбанк", МФО 305299; №3323 у АТ "ОТП Банк", МФО 300528.

На адресу суду 02.04.2019р. надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому зазначено про необгрунтованість та безпідставність позовних вимог.

02.04.2019р. ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та оголошено перерву в підготовчому засіданні.

У судовому засіданні від 15.04.2019р. представник відповідача просив суд долучити до матеріалів справи пояснення по справі №904/527/19, з яких вбачається, що відповідач не згоден з підставами і предметом позову, та вважає позовні вимоги необґрунтованими. Також представник відповідача просив долучити до матеріалів справи докази у паперових належним чином засвідчених копіях.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2019р. оголошувалась перерва у підготовчому засіданні до 24.04.2019р.

16.04.2019р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача вказує, що орендодавець не був зобов'язаний вчиняти будь-яких дій, спрямованих на припинення договору. Повернути об'єкт оренди в день закінчення дії договору - прямий обов'язок орендаря (відповідача). Договором не встановлено обов'язку позивача вчиняти будь-які дії, спрямовані на повернення об'єкту оренди, як і не встановлено жодних прав відповідача на продовження користування об'єктом оренди.

До початку судового засідання від 24.04.2019р. на адресу суду надійшли додаткові пояснення від представника Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк".

Ухвалою від 24.04.2019р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 06.05.2019р.

Відповідач 06.05.2019р. подав до суду заяву (клопотання) про призначення колегіального розгляду справи №904/527/19, яку мотивовано складністю даної справи.

Розглянувши вказану заяву, суд не знайшов підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Частиною першою статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що справи у судах першої інстанції розглядаються суддею одноособово, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Будь-яку справу, що відноситься до підсудності суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку наказного і спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 10 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, якщо справа має розглядатися суддею одноособово, але цим Кодексом передбачена можливість колегіального розгляду такої справи, питання про призначення колегіального розгляду вирішується до закінчення підготовчого засідання у справі (до початку розгляду справи, якщо підготовче засідання не проводиться) суддею, який розглядає справу, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, про що постановляється ухвала.

Згідно з ч. 2 ст. 185 цього Кодексу за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Як вбачається, відповідачем пропущено встановлений Господарським процесуальним кодексом України строк для порушення питання про призначення колегіального розгляду справи, оскільки підготовче провадження у даній справі було закрито ухвалою суду від 24.04.2019р.

Крім того, від відповідача надійшла заява (клопотання) по справі №904/527/19 (в порядку ст.ст. 219, 213 Господарського кодексу України), якою останній просить суд при прийнятті рішення:

-          на підставі ч. 3 ст. 219 Господарського кодексу України звільнити відповідача від відповідальності за договором оренди приміщення б/н і б/д, укладеним між ПАТ КБ "Приватбанк" і ТОВ "Бізнес-Авто" на період з 01.02.2018р. по 31.07.2018р. і відмовити у задоволенні вимог позивача в частині стягнення пені в розмірі 20413грн.68коп., неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю, що складає 1357018грн.86коп., та штрафу у розмірі 50% від розміру місячної орендної плати за кожен день прострочення в розмірі 3747944грн.50коп. або,

-          у випадку, якщо суд не знайде підстав для звільнення відповідача від відповідальності на підставі ч. 3 ст. 219 Господарського кодексу України, зменшити загальний розмір всіх штрафних санкцій, заявлених позивачем до стягнення по справі №904/527/19, до 1% від їх загального розміру, а саме – до 51253,77 грн.

В обґрунтування поданої заяви відповідач посилається на недоведеність позивачем фактів завдання йому збитків внаслідок дій/бездіяльності відповідача, а також на надмірно великий розмір штрафних санкцій у порівнянні із сумою основної заборгованості.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд, встановив.

Між Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" (правонаступником якого є позивач, далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто" (далі – орендар) шляхом накладення електронних цифрових підписів уповноважених представників сторін та електронних печаток їх підприємств 01.02.2018 підписано договір оренди приміщення б/н і б/д (далі - договір).

Матеріали справи свідчать про зміну найменування позивача з ПАТ КБ "Приватбанк" на АТ КБ "Приватбанк". При цьому, ідентифікаційний код юридичної особи залишився незмінним.

Відповідно до пункту 6 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №118 від 22.01.1996р. (із змінами та доповненнями), ідентифікаційний код зберігається за суб'єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним. У разі перетворення юридичної особи, крім центральних органів виконавчої влади, за правонаступником зберігається її ідентифікаційний код. Таким чином, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (ідентифікаційний код 14360570) має право на звернення до господарського суду за захистом своїх прав та законних інтересів у правовідносинах із Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто", що виникли на підставі вищевказаного договору оренди приміщення.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що цей договір вважається укладеним з моменту його підписання шляхом накладення електронно-цифрового підпису усіма його сторонами та діє з "01" лютого 2018 року по "31" липня 2018 року до повного виконання сторонами взятих на себе зобов’язань.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про електронний цифровий підпис" електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки), у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Частиною другою статті 639 Цивільного кодексу України встановлено, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що 01.02.2018 року між позивачем та відповідачем, з огляду на вищенаведені положення чинного законодавства, укладено договір оренди приміщення строком дії до 31.07.2018 року.

Відповідно до п. 1.1. договору, в порядку та на визначених цим договором умовах, орендодавець зобов’язується передати орендарю, а орендар зобов’язується прийняти у тимчасове користування (оренду) приміщення, визначене у договорі, за плату та на обумовлений строк для здійснення господарської діяльності.

Пунктом 1.2. договору визначено, що приміщення, яке передається в оренду за договором (надалі іменується "приміщення"), знаходиться за адресою: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, будинок, 32, має загальну площу 1872,10 квадратних метри та складається з ЛСВ та гаражів і знаходиться у власності орендодавця на підставі договору іпотеки від 01.06.2016 року, що зареєстрований в реєстрі за №4453.

Відновна вартість приміщення, що передається у оренду, становить 26274065,62 гривень без ПДВ (п. 1.3. договору).

За умовами пункту 1.4. договору приміщення передається орендареві для використання його у діяльності орендаря як СТО.

Приміщення є предметом іпотечного договору №46 від 12.03.2009р., укладеного між орендодавцем та Національним банком України (надалі за текстом – іпотекодержатель).

Згідно з пунктом 5.1. договору передача орендодавцем та прийняття орендарем приміщення у оренду надається та засвідчується актом здачі-приймання приміщення у оренду, за умови виконання орендарем своїх зобов’язань по сплаті за перший місяць оренди, та авансового платежу визначеного п. 2.3. договору, у розмірі передбаченому п. 2.2. договору. Повернення приміщення орендодавцю здійснюється за актом здачі-приймання. Обов’язок по складанню акта здачі-приймання покладається на сторону, яка передає приміщення іншій стороні договору.

Умовами пункту 5.2. договору визначено, що приміщення та інше майно вважаються фактично переданими орендодавцю/орендареві з моменту підписання акта здачі-приймання. У момент підписання цього акта орендодавець/орендар передає орендодавцю/орендареві ключі від приміщення.

Оплата оренди орендарем здійснюється по день фактичного звільнення приміщення (п. 5.3. договору).

Відповідно до пункту 2.1. договору приміщення передається орендодавцем і приймається орендарем в оренду на умовах сплати останнім плати за користування приміщенням шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, зазначений орендодавцем.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що орендна плата підлягає сплаті до 20 числа місяця за наступний місяць оренди (розрахунковий), із розрахунку 22.00 грн. за 1 кв.м., в т.ч. ПДВ 3,67 грн., а за всю орендовану площу 41186,20 грн., в т.ч. ПДВ – 6864,37 грн., за перший місяць оренди та починає нараховуватись з моменту підписання акту здачі-приймання приміщення. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць підлягає індексації з коефіцієнтом рівним 1 (одиниці).

У відповідності до умов п. 2.3. договору, на протязі 5 днів з дня підписання цього договору орендар зобов’язується сплатити орендну плату за перший місяць оренди, та з метою забезпечення виконання орендарем своїх зобов’язань по сплаті орендної плати, орендар перераховує на поточний рахунок орендодавця №3817 авансовий платіж у розмірі, передбаченому п. 2.2. договору, який зараховується за останній місяць оренди.

Згідно з п. 2.5 договору орендар доручає орендодавцю у 3-дениий строк після настання строку оплати, встановленого п. 2.2., здійснювати договірне списання коштів з поточного рахунку орендаря в межах сум, що підлягають сплаті орендодавцю, за даним договором, за умови несплати відповідних сум при настанні строку платежу. Договірне списання коштів проводиться орендодавцем у відповідності з установленим законодавством порядком, при цьому оформлюється меморіальний ордер, у реквізитах "призначення платежу" якого указується номер, дата, та посилання на пункт 2.5. даного договору.

В рахунок орендних платежів за договором відповідачем позивачу було сплачено грошові кошти в сумі 82372грн.20коп. за лютий 2018 року та останній місяць оренди, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями платіжних доручень №№ 539, 540 від 09.02.2018р. (а.с. 101, 102). На підставі п. 2.5. договору позивачем з поточного рахунку відповідача також було здійснене договірне списання коштів у розмірі 164744грн.80коп. у межах сум орендних платежів за березень-червень 2018 року, про що свідчать меморіальні ордери №12941802 від 05.03.2018р., № 12441803 від 04.04.2018р., №8651804 від 23.04.2018, №18391805 від 22.05.2018р. (а.с. 103-106).

Згідно з актом приймання-передачі до договору 01.02.2018 року орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нежиле приміщення, визначене у договорі, що розташоване за адресою: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, будинок 32, загальною площею 1872,10 квадратних метри (а.с. 26). Факт передачі майна орендарю сторонами не оспорюється.

В подальшому, листом за №Е.19.0.0.0/4-251245 від 27.06.2018р. (а.с. 29-30) позивач повідомив відповідача про неможливість продовження орендних відносин після завершення строку дії договору, а саме – 31 липня 2018 року, у зв’язку з необхідністю використовувати надані в оренду площі для власних потреб.

Направлення вказаного листа підтверджується наявними у матеріалах справи доказами (а.с. 116). Таким чином, орендодавець завчасно повідомив орендаря про відсутність наміру продовжувати дію договору.

Відповідач у відзиві на позов заперечив проти отримання від позивача листа №Е.19.0.0.0/4-251245 від 27.06.2018р. та наголосив на неодноразовому поновленні строку дії договору на підставі ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України.

Положеннями ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України, які кореспондуються із ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України, визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Пунктом 7.4. договору передбачено, що зміни в цей договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформлюється додатковою угодою сторін. Внесення змін до договору оренди протягом терміну дії іпотечного договору здійснюється лише за попередньою письмовою згодою іпотекодержателя.

Відповідачем належними та допустимими доказами не доведено факту внесення змін до договору в частині продовження строку його дії.

Враховуючи наведене, договір, що є предметом даного позову, слід вважати припиненим за закінченням строку дії з 31.07.2018 року.

Відповідно до умов пунктів 4.2.7., 4.2.15. та 5.3. договору орендар зобов’язаний звільнити приміщення та повернути його орендодавцю у разі закінчення строку дії договору або у разі його дострокового розірвання в останній день дії договору у стані, в якому приміщення було одержане, з урахуванням нормального зносу, а також – своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі відповідно до умов цього договору по день фактичного звільнення приміщення.

Позивач стверджує, що відповідач, у порушення своїх обов’язків, приміщення в день закінчення строку дії договору орендодавцю не передав та станом на дату подання позову його не звільнив, продовжуючи фактичне користування приміщенням без внесення відповідної орендної плати.

У зв’язку з нездійсненням Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто" обов’язку зі сплати орендної плати за час користування своєчасно неповернутим орендованим майном, Акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" заявлено до стягнення: заборгованість з орендної плати за вересень-грудень 2018 року в сумі 205931грн.00коп., пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 20413грн.68коп. (відповідно до п. 6.3. договору), інфляційні нарахування в сумі 2439грн.80коп. та 3% річних у сумі 1702грн.74коп. Крім того, за невиконання обов’язку щодо повернення орендованого приміщення позивач просить стягнути з відповідача 1357018грн.86коп. неустойки в розмірі подвійної плати за користування річчю (на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України) і 3747944грн.20коп. штрафу в розмірі 50% від розміру місячної орендної плати за кожен день прострочення (відповідно до п. 6.5. договору).

Частиною першою статті 283 Господарського кодексу України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України).

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною першою статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов’язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приписи частини 7 статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов’язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов’язковості договору для виконання сторонами.

Позивач звертався до відповідача з претензіями №№ Е.18.0.0.0/4-65030, Е.18.0.0.0/4-650309 від 26.09.2018 та №№ Е.18.0.0.0/4-662810, Е.18.0.0.0/4-662811 від 17.10.2018 з вимогами сплатити заборгованість з орендних платежів за фактичне користування приміщенням, збитки від інфляції та неустойку в розмірі подвійної орендної плати. Про направлення вказаних претензій відповідачу свідчать наявні у матеріалах справи накладні служби кур’єрської доставки №001-0455728 від 26.09.2018р. та №М від 19.10.2018 (а.с. 117).

Враховуючи норми статті 530 Цивільного кодексу України строк виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто" грошових зобов’язань зі сплати орендної плати за серпень-грудень 2018 року в розмірі 205931грн.00коп. (41186грн.20коп. х 5) за фактичне користування орендованим майном, є таким, що настав.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Суд не приймає до уваги доводів відповідача щодо бездіяльності позивача по прийняттю майна з оренди, оскільки умовами пунктів 4.2.15. та 5.1 договору обов’язок по поверненню приміщення орендодавцю у разі закінчення строку дії договору покладено саме на орендаря поряд із обов’язком зі складання акта здачі-приймання приміщення. Однак відповідачем не надано будь-яких доказів вжиття заходів із повернення приміщення позивачеві.

Також не заслуговують на увагу і заперечення відповідача щодо безпідставного припинення позивачем в односторонньому порядку договірного списання коштів за договором з огляду на те, що відповідачем не доведено факту наявності на його поточному рахунку станом на дату настання строку сплати орендних платежів грошових коштів у сумах, що підлягають сплаті за користування приміщенням.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Факт порушення відповідачем своїх зобов'язань із повернення позивачеві майна з оренди та сплаті орендної плати за його фактичне використання підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Частинами 1, 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що законом щодо окремих видів зобов’язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 6.3 договору у випадку заборгованості по виплаті орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірів 0,1 відсотків від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

За приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіркою наданих позивачем розрахунків сум пені в розмірі 20413грн.68коп. і 3% річних у розмірі 1702грн.74коп. за період з 21.08.2018р. по 29.01.2019р. та інфляційних нарахувань у розмірі 2439грн.80коп. за період із серпня по грудень 2018 року судом встановлено їх обґрунтованість та арифметичну правильність.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 1357018грн.86коп. неустойки в розмірі подвійної плати за користування річчю (на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України) та 3747944грн.20коп. штрафу (відповідно до п. 6.5. договору) за невиконання обов’язку щодо повернення орендованого приміщення, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Оскільки строк дії укладеного між сторонами договору, визначений пунктом 7.1., закінчився 31.07.2018 року, то відповідач у відповідності до пунктів 4.2.15, 5.1. цього договору повинен був повернути позивачу орендоване приміщення за актом здачі-приймання в останній день дії договору, тобто 31.07.2018.

Згідно з положеннями частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

На момент розгляду справи доказів своєчасного повернення позивачу орендованого приміщення відповідачем суду не надано. Таким чином, у позивача в силу припису ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України виникло право вимоги від відповідача неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном за весь час прострочення його повернення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок неустойки, судом встановлено його помилковість, а саме – п’ятикратне нарахування неустойки за періоди з 21.08.2018р. по 29.01.2019р., з 21.09.2018р. по 29.01.2019р. і т.д. Тоді як правильним періодом для нарахування неустойки в розмірі подвійної плати за користування річчю в межах визначених позивачем часових меж є період з 21.08.2019 по 29.01.2019 тривалістю 162 календарних дні, а не 163 – як помилково враховано позивачем.

Таким чином, позовна вимога про стягнення неустойки, після здійсненого судом перерахунку, підлягає частковому задоволенню в сумі 444819грн.96коп. (41186грн.20коп./30 х 2 х 162). В задоволенні вимог про стягнення неустойки в розмірі 912207грн.90коп. слід відмовити.

Вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 50% від розміру місячної орендної плати за кожен день прострочення в сумі 3747944грн.20коп. (на підставі п. 6.5 договору) задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Зміст норм Господарського та Цивільного кодексів України дає підстави вважати, що штраф є неустойкою у вигляді одноразового платежу, який обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, в той час як обчислення пені здійснюється за кожен день невиконання/ прострочення виконання зобов’язання.

Відповідно до п. 6.5. договору, у випадку неповернення приміщення орендодавцю у строк, передбачений п. 7.1, а в випадку дострокового розірвання по ініціативі орендодавця – в дату, вказану у повідомленні орендодавця, орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі 50% від розміру місячної орендної плати за кожен день прострочення.

Тобто визначений сторонами у договорі штраф, нарахування якого передбачено за кожен день прострочення повернення приміщення орендодавцю, за своєю правовою природою є пенею. Отже, одночасне стягнення з відповідача пені, яка є різновидом санкцій в межах такого виду майнової відповідальності як неустойка, є покладенням на останнього подвійної відповідальності за одне й те саме порушення (неповернення майна з оренди).

Розглянувши подану відповідачем заяву (клопотання) про звільнення відповідача від відповідальності за договором або зменшення загального розміру всіх штрафних санкцій, заявлених позивачем до стягнення по справі, суд не вбачає підстав для її задоволення, враховуючи наступне.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання встановлені ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, до яких відносяться, зокрема, обставини, що носять надзвичайний і невідворотний характер (випадок, дія непереборної сили і т.і.).

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачені випадки, в яких допускається зменшення розміру штрафних санкцій.

Так, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Як свідчить аналіз вищевикладених правових норм чинного законодавства, при вирішенні питання про зменшення штрафних санкцій, суд, крім розміру збитків, повинен також враховувати: ступінь виконання зобов'язання, майновий стан сторін, не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, тобто суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Більш того, суд також може зменшити розмір штрафних санкцій у разі наявності інших обставин, які мають істотне значення, однак, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов'язком суду, а є його правом і виключно у виняткових випадках.

Тож, зважаючи на обставини справи, суд не вбачає їх винятковими.

Крім того, статтею 169 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань, які подаються в письмовій або усній формі.

Згідно з вимогами ст. 170 цього Кодексу будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити, зокрема перелік документів та інших доказів (за наявності), що додаються до заяви (клопотання, заперечення).

Частиною другою статті 13 Господарського процесуального кодексу України на кожну зі сторін покладено обов’язок доведення обставини, які мають значення для справи і на які вони посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи викладене та те, що відповідачем в обґрунтування своїх вимог та заперечень не надано суду належних доказів як наявності обставин, з якими закон пов’язує можливість звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов’язання, так і поважності причин неналежного виконання зобов'язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру штрафу і неустойки наслідкам порушення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за договором та зменшення розміру штрафних санкцій.

У відповідності до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За приписами чч. 1, 3 ст. 74 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись нормами статей Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 13, 20, 41, 42, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 91, 129, 237, 238, 240, 241, 242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто" про стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 205931грн.00коп., суми інфляційної складової в розмірі 2439грн.80коп., 3% річних в розмірі 1702грн.74коп., пені в розмірі 20413грн.68коп., неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю, що складає 1357018грн.86коп., та штрафу у розмірі 50% від розміру місячної орендної плати за кожен день прострочення в розмірі 3747944грн.50коп. – задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Авто" (; місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Набережна Заводська, 9) на користь Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (; місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) суму боргу з орендної плати в розмірі 205931грн.00коп., суму інфляційної складової в розмірі 2439грн.80коп., 3% річних в розмірі 1702грн.74коп.; пеню в розмірі 20413грн.68коп., неустойку в розмірі подвійної плати за користування річчю, що складає 444810грн.96коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 10129грн.47коп.

Відмовити у задоволенні вимог про стягнення неустойки в розмірі 912207грн.90коп., штрафу у розмірі 50% від розміру місячної орендної плати за кожен день прострочення в розмірі 3747944грн.50коп.

Видати наказ після набрання чинності рішенням.

В судовому засіданні 06.05.2019р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 11.05.2019р.

Суддя                                                                                                     Новікова Р.Г.