РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.04.2019Справа № 910/2200/19

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Корора"
доПублічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра"
за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Закритого акціонерного товариства "Корвет"
за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Шольц-Транс"
провизнання недійсним договору іпотеки
Суддя Бойко Р.В.

Секретар судового засідання Кучерява О.М.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився
від відповідача:Присяжнюк Р.В.
від третьої особи 1:не з'явився
від третьої особи 2:Карапетян А.Р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Корора" (надалі - "ТОВ "Корора") звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" (надалі - "Банк"), в якому просить суд визнати недійсним укладений між сторонами договір іпотеки від 09.10.2013, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазуром Р.Л. та зареєстрований за №1283, з тих підстав, що останній суперечить ч. 4 ст. 6, п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку", оскільки в оскаржуваному договору відсутні відомості про земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки, зокрема, не зазначено кадастрового номеру такої земельної ділянки.

Крім того, позивач вказує, що ним було укладено договір іпотеки від 09.10.2013 під впливом помилки в результати введення його відповідачем в оману, а тому такий договір підлягає визнанню недійсним також на підставі ст.ст. 203, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.02.2019 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/2200/19, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання на 19.03.2019.

18.03.2019 через відділ діловодства суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву, за змістом якого вбачається, що відповідач заперечує проти позовних вимог з тих підстав, що: 1) 04.12.2018 Банком було відчужено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Шольц-Транс" права вимоги до позичальника за кредитною угодою №21/1/2004/840-Е/40 від 12.03.2004 та кредитним договором про надання кредитної лінії з вільним режимом кредитування №25/5/2007/840-К/84 від 15.08.2007, на забезпечення яких було укладено оскаржуваний договір іпотеки, а відтак на даний час стороною договору іпотеки від 09.10.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазуром Р.Л. та зареєстрованого за №1283, є Товариство з обмеженою відповідальністю "Шольц-Транс", про що позивачу було достеменно відомо; 2) позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним договору іпотеки від 09.10.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазуром Р.Л. та зареєстрованого за №1283; 3) земельна ділянка, на якій розташовано предмет іпотеки, не є предметом іпотеки, а тому відсутні законодавці вимоги до її ідентифікації.

19.03.2019 через відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Шольц-Транс" надійшла заява про його залучення до розгляду справи в якості правонаступника відповідача, яка мотивована тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Шольц-Транс" є іпотекодавцем за оспорюваним правочином, оскільки Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра" було відчужено на його користь права вимоги до позичальника за кредитною угодою №21/1/2004/840-Е/40 від 12.03.2004 та кредитним договором про надання кредитної лінії з вільним режимом кредитування №25/5/2007/840-К/84 від 15.08.2007, на забезпечення яких було укладено оспорюваний договір іпотеки.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.03.2019 у справі №910/2200/19 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Шольц-Транс" про залучення його до розгляду справи в якості правонаступника відповідача, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні: позивача - Закрите акціонерне товариство "Корвет" (надалі - "ЗАТ "Корвет"); відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Шольц-Транс" (надалі - "ТОВ "Шольц-Транс"), відкладено підготовче засідання на 04.04.2019.

04.04.2019 через відділ діловодства суду представником третьої особи 2 подано пояснення, у відповідності до якого проти позову заперечував, вказував на те, що: основним об'єктом, що передається в іпотеку за оскаржуваним договором, є приміщення загальною площею 7 400,8 кв.м., а решта об'єктів підпадають під поняття приналежності, тому посилання позивача на невідповідність оскаржуваного договору вимогам ст. 16 Закону України "Про іпотеку" є необґрунтованим; укладення оскаржуваного договору іпотеки на забезпечення виконання зобов'язання, яке вже було порушене, не суперечить будь-якими приписам законодавства України; позивачем було пропущено строк позовної давності на звернення з відповідною вимогою до суду.

Протокольною ухвалою господарського суду міста Києва від 04.04.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу №910/2200/19 до розгляду по суті в судовому засіданні на 18.04.2019.

09.04.2019 через відділ діловодства суду представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до якого зазначав про те, що: спірними правовідносинами за поданим ним позовом є саме відносин між ТОВ "Корора" та Банком, які існували на момент укладення оскаржуваного договору іпотеки, а тому посилання Банку на невірність визначення його відповідачем з огляду на відступлення прав вимог третій особі 2 є безпідставним; відповідачем у поданому до суду відзиві жодним чином не було спростовано аргументів позивача відносно укладення оскаржуваного договору іпотеки на забезпечення зобов'язання, строк виконання якого вже настав на той момент, та введення відповідачем в оману ТОВ "Корора" щодо істотних умов оскаржуваного договору, зокрема, щодо реалізації Банком ще в 2009 році права на дострокове стягнення заборгованості за забезпеченим зобов'язанням; про обставини, які стали підставою звернення з даним позовом до суду позивачу стало відомо вперше при вирішенні спору у справі №911/2392/17 в серпні 2017 року, а тому звертаючись з даним позовом до суду не мало місце фактичного пропуску строку позовної давності.

18.04.2019 через відділ діловодства суду представником позивача (адвокатом ОСОБА_4) було подано заяву про припинення представництва позивача, у відповідності до якої вказував на те, що з 17.04.2019 ним було припинено представництво інтересів ТОВ "Корора" у даній справі, у зв'язку з чим просив відкласти розгляд справи.

В судове засідання 18.04.2019 з'явилися представники відповідача та третьої особи 2, надали пояснення по суті спору, за змістом яких вбачається, що проти позову заперечують та просять в його задоволенні відмовити.

Позивач та третя особа 1, повідомлені про місце, дату і час розгляду справи належним чином у визначеному чинним господарським процесуальним законодавством порядку, своїх повноважних представників в судове засідання не направили ,про поважність причин неявки суд не повідомили.

Протокольною ухвалою господарського суду міста Києва від 18.04.2019 враховано заяву адвоката ОСОБА_4 про припинення представництва інтересів ТОВ "Корора" в межах даної справи та в частині клопотання про відкладення розгляду справи залишено її без розгляду з огляду на її підписання в цій частині не уповноваженим представником (як повідомлено адвокатом його повноваження припинено з 17.04.2019, а відповідна заява, з викладенням в ній клопотання про відкладення підписана та подана ним до суду 18.04.2019, тобто, вже за відсутності необхідного обсягу повноважень на вчинення відповідних дій).

При цьому, суд враховує, що докази припинення повноважень у адвоката ОСОБА_4 на представництво інтересів ТОВ "Корора" в межах даної справи станом на 04.04.2019 (момент проставлення його підпису в якості представника позивача в розписці про закриття підготовчого провадження у справі №910/2200/19 та призначення її до розгляду по суті на 18.04.2019) в матеріалах справи відсутні, а тому відсутні підстави вважати не повідомленим позивача про час і місце розгляду даної справи.

З огляду на належне повідомлення позивача та третьої особи 1 про судове засідання, призначене на 18.04.2019, та відсутність будь-яких повідомлень щодо причин неявки їх повноважних представників, а також, враховуючи викладення позиції позивача щодо суті спору в поданому позові, відповіді на відзив та усних пояснення його представника в попередніх судових засіданнях, суд на підставі п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності таких осіб.

В судовому засіданні 18.04.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

09.10.2013 між ТОВ "Корора" (іпотекодавець) та Банком (іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазуром Р.Л. та зареєстрований в реєстрі за №1283, (надалі - "Договір"), у відповідності до якого іпотекодавцем з метою забезпечення виконання зобов'язання з повернення Банку кредитних коштів, відсотків за користування кредитними коштами, що отримані ЗАТ "Корвет" від Банку за кредитним договором про надання кредитної лінії з вільним режимом кредитування №25/5/2007/840-К/84, який укладено 15.08.2007 між Банком та ЗАТ "Корвет", та кредитною угодою №21/1/2004/840-Е/40, яка укладена 12.03.2004 між Банком та ЗАТ "Корвет", включаючи всі додаткові угоди (додаткові договори) до них, що укладені на дату набуття чинності цим договором та будуть укладені у майбутньому, передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно - майновий комплекс готелю "Алушта", загальною площею 7 400,8 кв.м., розташований за адресою: Україна, Автономна Республіка Крим, м. Алушта, вул. Жовтнева, буд. 50, що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі продажу 75/100 частин майнового комплексу від 05.09.2013 та договору купівлі-продажу 25/100 частин майнового комплексу від 05.09.2013, що розташований на земельній ділянці площею 0,77913 га та складається з таких будівель і споруд: основне, матеріал - керамзитобетон, загальною площею 7 400,8 кв.м., за планом літера А; навіс, матеріал - бет.сст., за планом земельної ділянки, літера а1; ганок (у кількості 4 одиниці); сходи; балкони; склад, матеріал - бет., за планом земельної ділянки літера Б (не прийнятий в експлуатацію).

Спір виник у зв'язку із оспорюванням позивачем законності Договору.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, передбачених законом.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним правочину позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

В даному випадку, як на підставу для визнання недійсним Договору позивачем вказується на те, що він не відповідає: а) ч. 2 ст. 5, ч. 4 ст. 6, п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку" (оскільки предметом іпотеки був об'єкт незавершеного будівництва, то обов'язково в іпотеку мали бути передані права на земельну ділянку); б) ч. 2 ст. 18 Закону України "Про іпотеку" (неправильного відображення строку виконання основного зобов'язання, відсутність вказівок на рішення господарських судів щодо стягнення суми основного зобов'язання); в) ст. 229 Цивільного кодексу України щодо помилки; г) ч.1 ст. 230 Цивільного кодексу України щодо обману.

1. Щодо не передачі прав на земельну ділянку і спірну іпотеку та відсутності відомостей про земельну ділянку в Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про іпотеку" (тут і далі в редакції, чинній на момент укладання договору) передача в іпотеку об'єктів незавершеного будівництва здійснюється шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, об'єктів незавершеного будівництва та майнових прав на них.

Тобто, законодавцем встановлено особливий порядок передачі об'єктів незавершеного будівництва, який полягає в передачі їх спільно із правами на земельну ділянку.

Із системного аналізу положень Закону України "Про іпотеку", ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України такий порядок обумовлений виключно необхідністю захисту прав стягувача у випадку звернення стягнення на такий предмет іпотеки та полегшення реалізації останнім своїх прав. Адже, звернення стягнення на предмет іпотеки (який не є об'єктом незавершеного будівництва) зумовлює автоматичне набуття стягувачем прав на земельну ділянку на якій такий об'єкт знаходиться, в той час як такі права не можуть переходити у випадку звернення стягнення на об'єкт незавершеного будівництва.

Отже, по-перше, зазначена норма закону спрямована на захист прав саме іпотекодержателя, і її недотримання може порушувати саме його права, а тому виключно така особа має право заявляти про такі обставини (не передачу прав на землю при іпотеці об'єкту незавершеного будівництва), оспорюючи дійсність договору іпотеки з цієї підстави; по-друге, наведена норма застосовується до предметів іпотеки, які є об'єктами незавершеного будівництва (тобто, за відсутність зареєстрованого та введеного в експлуатацію нерухомого майна на земельній ділянці).

В даному випадку із п. 1.1 Договору вбачається, що предметом іпотеки є майновий комплекс площею 7 400,8 кв.м., який складається із таких будівель і споруд: основне, площею 7 400,8 кв.м. (літ А), ганок, ганок, ганок, ганок, сходи, балкони, склад (літ Б) (не прийнято в експлуатацію).

При цьому, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що майновий комплекс готелю "Алушта" площею 7 400,8 кв.м. зареєстровано в реєстрі під реєстраційним номером 03.

Тобто, державну реєстрацію предмета іпотеки проведено, а на земельній ділянці знаходиться не тільки майно, не введене в експлуатацію, що виключає можливість застосування до такого договору приписів ч. 2 ст. 16 Закону України "Про іпотеку".

Судом за наслідками співставлення загальної площі майнового комплексу, переданого в іпотеку (7 400,8 кв.м.), та площі його складової частини, яку становить основний корпус (літ. А) (7 400,8 кв.м.) зроблено висновок, що літ. А складає 100% обчислюваної площі предмета іпотеки, державна реєстрація якого проведена належним чином, що виключає твердження про передачу в іпотеку об'єкта незавершеного будівництва, і як наслідок обов'язковості дотримання умови щодо необхідності передачі прав на землю.

2. Щодо неправильного відображення строку виконання основного зобов'язання, відсутності вказівок на рішення господарських судів щодо стягнення суми основного зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку" іпотечний договір повинен містити, зокрема, такі істотні умови, як зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання.

В даному випадку зміст Договору містить посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання - кредитний договір №25/5/2007840-К/84 від 15.08.2007 та кредитна угода №21/1/2004/840-Е/40 від 12.03.2004, укладені між Банком та ЗАТ "Корвет".

Таким чином, посилання позивача про невідповідність умов Договору змісту ст. 18 Закону України "Про іпотеку" не відповідають дійсності.

Посилання позивача на те, що дата та строк повернення, які зазначені в Договорі, не відповідають дійсності, з неврахуванням судових рішень господарського суду АР Крим про стягнення коштів з ЗАТ "Корвет" за вказаним кредитним договором судом відхиляються, оскільки зміст ст. 18 Закону України "Про іпотеку" містить обов'язок зазначення змісту та розміру основного зобов'язання, строку і порядку його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання (ця умова дотримана в Договорі), в той час як з некоректністю або невідповідністю реальним обставинам норми закону не пов'язують недійсність такого правочину.

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 589 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання (частина перша статті 7).

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведених норм права в їх сукупності слід дійти висновку, що за своє правовою природою іпотечний договір у разі невиконання боржником кредитного зобов'язання може призвести до відчуження майна, яке було передано іпотекодавцем в заставу.

Тобто, правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

При цьому, іпотечний договір, як і будь-який інший правочин, укладається між сторонами з урахуванням принципів підприємницької діяльності, зокрема, комерційного розрахунку і власного комерційного ризику, а також свободи договору, унормованого ст. 627 Цивільного кодексу України, а майновий поручитель за іпотечним договором вступає в правовідносини безпосередньо з кредитором, але не від імені боржника, а від власного імені.

Отже, волевиявлення позивача на передачу власного майна в іпотеку за зобов'язаннями третьої особи (майновий поручитель) очевидно обґрунтоване виключно бажанням позивача (не виключено внаслідок домовленостям з позичальником), а тому і будь-які претензії щодо не коректності основного зобов'язання можуть бути пред'явлені безпосередньо до позичальника.

До того ж, судом враховується, що в силу приписів ст. 512 Цивільного кодексу України, ст.ст. 11, 42 Закону України "Про іпотеку" до майнового поручителя, який виконав основне зобов'язання повністю або в частині, переходить право вимоги кредитора до боржника за основним зобов'язання, що свідчить про встановлений законодавцем механізму захисту прав майнового поручителя за наслідками звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення зобов'язань боржника та виключає можливість для висновку про їх порушення загрозою такого звернення стягнення.

3. Щодо посилання на невідповідність ст.ст. 229, 230 Цивільного кодексу України.

Посилання на статті 229, 230 Цивільного кодекс України зумовлює обов'язок позивача довести фактичні обставини, які підтверджують обман (ким, коли, за яких обставин, навмисність, щодо якої з істотних обставин, обман саме іншою стороною правочину, а не позичальником (який стороною договору майнової поруки не є)) або помилки (характер помилки, обставини за яких вона вчинена).

Однак, позовна заява таких обставин не містить, а в цій частині обмежена цитуванням норм Цивільного кодексу України та відповідних роз'яснень щодо застосування таких статей, що свідчить про не доведення позивачем цих обставин та виключає можливість суду визнати оскаржуваний правочин недійсним з таких підстав.

З огляду на викладене, доводи позивача про те, що Договір не відповідає: а) ч. 2 ст. 5, ч. 4 ст. 6, п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку" (оскільки предметом іпотеки був об'єкт незавершеного будівництва, то обов'язково в іпотеку мали бути передані права на земельну ділянку); б) ч. 2 ст. 18 Закону України "Про іпотеку" (неправильного відображення строку виконання основного зобов'язання, відсутність вказівок на рішення господарських судів щодо стягнення суми основного зобов'язання); в) ст. 229 Цивільного кодексу України щодо помилки; г) ч.1 ст. 230 Цивільного кодексу України щодо обману, не ґрунтуються на приписах законодавства України та не містять свого підтвердження належним обґрунтуванням чи поданими доказами.

У відповідності до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

За змістом ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, з якими положення чинного законодавства України передбачають можливість визнання недійсним Договору в силу приписів ст.ст. 215, 229, 230 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову ТОВ "Корора" повністю.

При цьому, суд відзначає, що за системним аналізом інституту позовної давності, закріпленого в положеннях Глави 19 Цивільного кодексу України, відмова в позові з підстави пропуску строку позовної давності на звернення з позовом до суду можлива виключно за наслідками встановлення наявності порушеного права, на захист якого подано такий позов, та обґрунтованості і доведеності позовних вимог.

В той же час, судом не встановлено наявності правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість, а відтак, і можливість застосування до них строків позовної давності відсутня.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 13, 74, 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Корора" (01034, м. Київ, вул. Рейтарська, буд. 35-А; ідентифікаційний код 32828917) до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" (04053, м. Київ, вул. Артема (Січових Стрільців), буд. 15; ідентифікаційний код 20025456) про визнання недійсним договору іпотеки відмовити повністю.

2. Судові витрати, пов'язані із розглядом справи, покласти Товариство з обмеженою відповідальністю "Корора".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.17.5 ч.1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду або через господарський суд міста Києва.

Повний текст рішення складено 25.04.2019.

Суддя Р.В. Бойко