ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2019м. ДніпроСправа № 904/648/19
Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Петренко І. В.

за участю секретаря судового засідання Пономарьова Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ДНІПРОВСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД"

до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "АКЦІОНЕРНИЙ БАНК "РАДАБАНК"

про стягнення 137693,17грн.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність від 14.02.2019;

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність №20 від 08.01.2019.

СУТЬ СПОРУ:

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ДНІПРОВСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД" (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "АКЦІОНЕРНИЙ БАНК "РАДАБАНК" (далі - відповідач) в якій просить суд стягнути 137693,17грн.

Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Короткий зміст позовної заяви та узагальнення її доводів.

В рішенні від 13.04.2017 по справі №904/2191/17 Господарський суд Дніпропетровської області (суддя Петренко Н.Е.) встановив, що об'єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці загальною площею 2735,8м2, в межах земельної ділянки з кадастровим номером :07:202:0076 (загальна площа 42,0902га).

Зазначена земельна ділянка на підставі державного акту на право постійного користування землею cepiї АА-ДП №007019, зареєстрованого 15.01.2001 у книзі записів державних актів на право постійного користування за №001194 належить позивачу на пpaвi постійного користування.

З моменту державної pеєcтрації прав на нерухоме майно, а саме з 03.05.2017, земельна ділянка загальною площею 2735,8м2, в межах земельної ділянки з кадастровим номером :07:202:0076 (загальна площа 49,0902га), використовується відповідачем для експлуатації та обслуговування об'єкта нерухомого майна без оформлення документів на право власності / користування цією землею та без державної реєстрації відповідних прав.

Відповідач, як стверджує позивач, уникає з травня 2017 року державної реєстрації права на частину земельної ділянки з кадастровим номером :07:202:0076 під об'єктом нерухомого майна та перерозподілу податкового навантаження зi сплати земельного податку.

В свою чергу, позивач, як документально оформлений у встановленому законом порядку землекористувач продовжує нести податкове навантаження зi сплати земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером :07:202:0076 (загальна площа 49,0902га), у тому числі її частину з площею забудови 2735,8м2, на якій знаходиться об'єкт нерухомого майна відповідача.

Позивач зазначає, що за період з 13.04.2017 по 31.12.2018 останній сплатив до бюджету земельний податок за земельну ділянку загальною площею 2735,8м2, в межах земельної ділянки з кадастровим номером :07:202:0076 (загальна площа 49,0902га), на якій знаходиться об'єкт нерухомого майна відповідача, у poзмipi 137693,17грн.

Досудовий порядок врегулювання спору не дав бажаних результатів.

За вказаних обставин, на думку позивача, відповідач набув майно у вигляді грошових коштів зi сплати земельного податку за земельну ділянку загальною площею 2735,8м2, в межах земельної ділянки з кадастровим номером :07:202:0076 (загальна площа 49,0902га), на якій знаходиться об'єкт нерухомого майна відповідача у poзмipi 137693,17грн., за рахунок позивача без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/648/19 визначено суддю Петренка Ігоря Васильовича, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2019.

Ухвалою від 21.02.2019 позовну заяву залишено без руху.

28.02.2019 виявлені судом недоліки усунуто.

Ухвалою від 05.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Учасників процесу повідомлено, що розгляд справи буде здійснюватися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Сторін повідомлено, що процесуальні дії вчиняються протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі, а саме по 04.04.2019.

27.03.2019 від відповідача надійшов відзив в якому просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Короткий зміст заперечень відповідача та узагальнення його доводів.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.04.2017 по спpaвi №904/2191/17 набрало законної сили 03.05.2017.

Право власності відповідача на нерухоме майно: корпус №40Б літ.П-3 з підвалом, загальною площею 4807,1 кв.м., ганки літ.п1, п2 , що знаходиться за адресою м.Дніпро, вул.Будівельників №34 зареєстровано в Державному peєcтpi речових прав на нерухоме майно 03.05.2017, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.05.2017 індексний номер витягу 86502066.

Отже, відповідач дійшов висновку, що набуття останнім у власність нерухомого майна «корпус №40Б літ.П-3 з підвалом, загальною площею 4807,1кв.м., ганки літ.п1, п2», що знаходиться за адресою м.Дніпро, вул.Будівельників №34 на земельній ділянці площею 2735,8кв.м., є підставою для припинення права користування позивача земельною ділянкою площею 2735,8кв.м. в межах земельної ділянки з кадастровим номером :07:202:0076 загальною площею 420902га.

Відповідач стверджує, що набув право користування земельною ділянкою за існування належних правових підстав, у cпociб, що прямо передбачений цивільним законодавством, з метою використання відповідно до цільового призначення та набув право оформити право користування земельною ділянкою у порядку визначеному законом. Тому, на думку відповідача, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача суми земельного податку в poзмipi 137693,17грн. у в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідач звертає увагу суду, що в наданих позивачем доказах на підтвердження сплати ним земельного податку за період з травня 2017 року по грудень 2018 року, а саме в платіжних дорученнях, зазначено наступні призначення платежу: «сплата суми за податковим боргом по земельному податку згідно судової справи №2а/1977/10/0470 від 24.07.2015», «сплата суми за податковим боргом по земельному податку згідно судової справи №804/3913/13-а», «сплата суми за податковим боргом по земельному податку згідно судової справи №2а/0470/592/11», «сплата суми за податковим боргом по земельному податку згідно судової справи №804/16483/13а від 25.12.2014», «сплата суми за податковим боргом по земельному податку згідно судової справи №2а/1977/10/0470 та графіка погашення боргу від 15.07.2015».

Аналіз судових рішень по справам №2а/1977/10/0470, №804/3913/13-а, №2а/0470/592/11, 804/16483/1, як вважає відповідач, свідчить про те, що позивач постійно протягом тривалого часу не сплачував земельний податок своєчасно, а заборгованість зi сплати земельного податку стягувалась з позивача в судовому порядку.

Відповідач вважає, що надані позивачем платіжні доручення свідчать про оплату податкового боргу із земельному податку, який виник за період до 2015 року та не доводять факт сплати позивачем земельного податку за період з травня 2017 року по грудень 2018 року. Kpiм того, у спірних платіжних дорученнях в призначенні платежу не зазначено за яку саме земельну ділянку сплачувався податковий борг. Відтак, на думку відповідача, позивачем не доведено, що земельний податок ним сплачувався своєчасно та в повному обсязі.

Посилаючись на статтю 334 Цивільного кодексу України, відповідач вказує, що право власності на майно, яке знаходиться на спірній земельній ділянці виникло з 05.05.2017, відтак відсутні підстави для стягнення боргу з 13.04.2017, а отже сума, заявлена до стягнення є необґрунтованою.

Разом з відзивом отримано клопотання від 27.03.2019 за вих.№1676/02-4 в якому відповідач просить суд розгляд справи здійснити в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 28.03.2019 клопотання відповідача задоволено. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті та викликано повноважних представників сторін на 04.04.2019.

04.04.2019 від позивача надійшло клопотання від 04.04.2019 за вих.№92/21 про відкладення розгляду справи. Крім того, 04.04.2019 від відповідача надійшла заява від 04.04.2019 за вих.№б/н в якій просить суд відкласти розгляд справи.

Ухвалою від 04.04.2019 клопотання від 04.04.2019 за вих.№92/21 про відкладення розгляду справи задоволено; заяву від б/д за вих.№б/н про відкладення розгляду справи задоволено. Відкладено судове засідання для розгляду справи по суті та викликано повноважних представників сторін на 25.04.2019.

05.04.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив в якій просить суд позовні вимоги задовольнити.

Доводи позивача на відзив.

Позивач наголошує, що до моменту оформлення відповідачем права власності на земельну ділянку, на якій розташовано його об'єкт нерухомого майна виникають відносини у яких відповідач фактично безоплатно користується земельною ділянкою, а позивач вимушено декларує узгоджені грошові зобов'язання і сплачує обов'язкові платежі у вигляді земельного податку.

Так, за період з 13.04.2017 по 31.12.2018 позивач задекларував та сплатив до бюджету земельний податок за земельну ділянку загальною площею 2735,8 м2 , в межах земельної ділянки за кадастровим номером :07:202:0076 (загальна площа 42,0902га), на якій знаходиться об'єкт нерухомого майна належний відповідачу.

Позивач звертає увагу, що відповідач безпідставно дійшов висновку про недоведеність факту сплати позивачем земельного податку у період з травня 2017 року по грудень 2018 року з огляду на наступне.

Позивач визнав, що у період з 2010 року по 2015 рік утворився податковий борг зі сплати земельного податку, у зв'язку з чим всі поточні платежі зі сплати земельного податку зараховуються контролюючими органами в рахунок погашення саме податкового боргу, а приведене в платіжних дорученнях зі сплати земельного податку призначення платежу лише полегшив податковий та бухгалтерський облік існуючої заборгованості.

Більш того, наявність податкового боргу зі сплати земельного податку не звільняє позивача від обов'язку повернути грошові кошти, як безпідставно набуте майно у вигляді земельного податку сплаченого за рахунок позивача.

11.04.2019 від відповідача надійшли заперечення в яких просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи відповідача щодо незгоди з аргументами позивача викладеними у відповіді на відзив.

Відповідач звертає увагу на суперечливість позиції позивача, з одного боку останній вважає, що відбулося автоматичне припинення права користування ним земельною ділянкою, з іншого боку, він безпідставно продовжує нести тягар сплати земельного податку за земельну ділянку, право користування якою припинилося.

На думку відповідача тільки власник земельної ділянки як орендодавець може стягувати платежі у вигляді орендної плати за землю або отримувати земельний податок.

Суму заявлених вимог відповідач визнає необґрунтованою.

В судовому засіданні, яке відбулося 25.04.2019 здійснено розгляд справи по суті.

Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат (стаття 194 Господарського процесуального кодексу України).

В судовому засіданні оглянуто всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

Господарський суд констатує, що сторони мали реальну можливість надати всі існуючі докази в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень суду першої інстанції .

Судовий процес, на виконання статті 222 Господарського процесуального кодексу України, фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні, яке відбулося 25.04.2019 в порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, беручи до уваги, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а є результатом оцінки належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, надаючи оцінку зібраним у справі доказам в цілому, і кожному доказу окремо, який міститься у справі, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Фактичні обставини, встановлені судом.

Земельна ділянка з кадастровим номером :07:202:0076; загальною площею 42,0902га, яка знаходиться за адресою Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Будівельників №34 на підставі державного акту на право постійного користування землею cepiї ІІ-ДП №007019, зареєстрованого 15.01.2001 у книзі записів державних актів на право постійного користування за №001194 належить позивачу на пpaвi постійного користування, що підтверджується витягом за номером НВ-017 від 29.03.2017 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та ОСОБА_3 на право постійного користування землею ІІ-ДП №007019 від 15.01.2001.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.04.2017 по справі 904/2191/17 звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки (нежитлової нерухомості) №113-213/ЮКР-І-4/02-1 від 02.08.2013, що належить товариству з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОКОТЕДЖ" (49010, м. Дніпро, вул. Погребняка, буд. 25-А, ) шляхом визнання права власності за Публічним акціонерним товариством "Акціонерний банк "РАДАБАНК" (49054, м.Дніпро, пр.Олександра Поля, буд.46, ) на нерухоме майно: корпус № 40Б літ. П-3 з підвалом, загальною площею 4807,1 кв.м., ґанки літ. п1, п2, що знаходиться за адресою: м.Дніпро, вул.Будівельників №34 за ринковою вартістю 2887564,00грн. без ПДВ, в рахунок погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТКРЕДИТ" за кредитним договором №213/ЮКР/0 від 01.07.2013 та заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬЯНС ФІНАНС" за кредитним договором №113/ЮКР/0 від 01.07.2013.

Інформаційною довідкою №156281578 від 14.02.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна підтверджено, що об'єкт нерухомого майна, а саме корпус № 40Б літ. П-3 з підвалом, загальною площею 4807,1 кв.м., ґанки літ. п1, п2, що знаходиться за адресою: м.Дніпро, вул.Будівельників №34 зареєстровано за відповідачем 03.05.2017.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім вказаного, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відтак, приймаючи рішення зі спору у справі №904/648/19 господарський суд взяв до уваги обставини встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.04.2017 по справі 904/2191/17, яка набрала законної сили 03.05.2017, а саме:

"Згідно з п. 1.2 Договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме:

- "корпус № 40Б літ. П-3 з підвалом, загальною площею 4 807,1 кв.м., ганки літ. п1, п2", що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Будівельників, № 34, та розташований на земельній ділянці загальною площею 2735,8кв.м. за кадастровим номером :07:202:0076 (далі Предмет іпотеки). Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 5879. Право власності на предмет іпотеки зареєстроване за іпотекодавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 31 липня 2013 року за реєстраційним номером обєкта нерухомого майна №01, номер запису про право власності №1968780, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7399275. Предмет іпотеки зареєстровано у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі обєкт права власності. Предмет іпотеки передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями."

Приймаючи рішення господарський суд виходив з наступного.

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідач, користуючись земельною ділянкою загальною площею 2735,8кв.м. за кадастровим номером :07:202:0076, мав сплачувати плату за її користування.

Відповідач не надав докази оформлення документів на землекористування.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ щодо правової підстави для стягнення недоотриманої орендної плати (постанова ОСОБА_5 Верховного Суду від 23.05.2018 по справі 629/4628/16-ц).

"68. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

69. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

70. Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

71. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13).

72. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов'язаннях. Натомість, для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

73. Обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

74. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що відповідач є власником вказаного у пункті 2 цієї постанови нерухомого майна, яке розміщене на земельних ділянках, право користування якими припинене рішенням позивача №855 для Підприємства споживчої кооперації «Лозівська торгівельно-виробнича міжрайбаза» у зв'язку з продажем нерухомого майна, зокрема, відповідачеві. Законність рішення № 855 в частині припинення права постійного користування земельними ділянками оскаржувалась вказаним підприємством у судовому порядку, і, як встановив суд першої інстанції, 19 червня 2014 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області ухвалив постанову, що набрала законної сили 25 липня 2014 року, якою у задоволенні позовних вимог відмовив.

75. Перехід прав на земельну ділянку, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 ЗК України).

76. За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.

77. Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов'язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

78. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

79. За змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

80. Відтак, ОСОБА_5 Верховного Суду вважає, що відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок.

81. До моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

82. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №922/207/15)."

Проаналізувавши фактичні обставини справи та беручи до уваги висновки Верховного Суду господарський суд дійшов висновку, що у відповідача по відношенню до позивача виникли кондикційні зобов'язання, характерною особливістю яких є приріст майна у набувача, в даному випадку у відповідача, без достатніх правових підстав.

Відповідачем речові права на спірну земельну ділянку відповідно до вимог чинного законодавства не оформлені, тому ця земля використовується ним без достатніх правових підстав, що відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України надає позивачу законне право на заявлення до стягнення з відповідача понесених витрат зокрема на сплату земельного податку.

Отже, покладаючи в основу рішення прийнятого у справі №904/648/19 висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 23.05.2018 по справі №629/4628/16-ц, господарський суд визнав, що фактичний користувач земельної ділянки, а саме відповідач, який без достатньої правової підстави, зокрема без договору оренди, за рахунок законного користувача цієї ділянки, а саме позивача, зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею зокрема у вигляді земельного податку, зобов'язаний повернути ці кошти підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Господарський суд перевірив розрахунок земельного податку, який позивач просить суд стягнути з відповідача та дійшов висновку, що вимога заявлена правомірно, однак розрахунок здійснено неправильно.

Здійснивши власний перерахунок, господарський суд визнав правильною сумою земельного податку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 03.05.2017 по 31.12.2018 у розмірі 135653,54грн.

Господарський суд відхиляє, як необґрунтовані, доводи позивача та відповідача, що в силу статті 120 Земельного кодексу України після набуття права власності на спірне майно останній в силу закону став користувачем спірної земельної ділянки на тих самих умовах та у тому ж обсязі, що і позивач.

ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ (постанова Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі №922/207/15).

Забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні норм матеріального права, про які йдеться у заяві, Верховний Суд України виходить із такого.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 ЗК.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебувала у власності або у користуванні колишнього власника будівлі."

Господарський суд за результатами аналізу фактичних обставин справи констатує, що позивач не був колишнім власником будівлі, теперішнім власником якої є відповідач. Отже, відповідач не є законним користувачем спірної земельної ділянки, однак є фактичним її користувачем.

Таким чином, виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику.

Обґрунтованою визнається позиція позивача, що новий власник майна, а саме відповідач, не звільняється від обов'язку оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Посилання відповідача на судові рішення по справам №2а/1977/10/0470, №804/3913/13-а, №2а/0470/592/11, 804/16483/1 в частині стягнення з відповідача в примусовому порядку земельного податку в першу чергу свідчать про факт сплати останнім земельного податку за користування земельною ділянкою на якій знаходиться майно саме відповідача.

Питання своєчасності сплати земельного податку позивачем не є предметом дослідження у справі №904/648/19, а відтак залишається поза увагою господарського суду.

Господарський суд встановив, що відповідач правомірно володіючи нерухомим майном: корпус №40Б літ.П-3 з підвалом, загальною площею 4807,1 кв.м., ґанки літ.п1, п2 , що знаходиться за адресою м.Дніпро, вул.Будівельників №34, користується спірною земельною ділянкою. При цьому відповідач не вчинив дій, спрямованих на оформлення права власності або права на постійне землекористування вказаною ділянкою, а тому не є суб'єктом плати за землю у формі земельного податку. В той же час, позивач є постійним землекористувачем в тому числі і земельної ділянки на якій знаходиться майно відповідача, у зв'язку з чим несе тягар податкового навантаження фактично замість відповідача, що є підставою для задоволення позовних вимог.

Господарський суд наголошує, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Проте, враховуючи приписи частини 2 статті 120 Земельного кодексу України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані, однак є підставою задля відшкодування витрат особи, яка має зареєстроване право на спірну земельну ділянку.

Обґрунтованим визнається твердження позивача в частині того, що наявність податкового боргу зі сплати земельного податку не звільняє відповідача від обов'язку повернути грошові кошти, як безпідставно набуте майно у вигляді земельного податку сплаченого за рахунок позивача.

Обґрунтованим визнається зауваження відповідача щодо суперечливості правової позиції позивача згідно якої у позивача відбулося автоматичне припинення права користування земельною ділянкою, при цьому позивач продовжує нести тягар сплати земельного податку за спірну земельну ділянку.

Щодо твердження відповідача в частині того, що тільки власник земельної ділянки як орендодавець може стягувати платежі у вигляді орендної плати за землю або отримувати земельний податок, господарський суд правовою підставою прийнятого рішення визначає частину 1 статті 1212 Цивільного кодексу України за умовами якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відтак, матеріалами справи підтверджено, що позивач у період з 13.04.2017 по 31.12.2018 задекларував земельний податок за користування земельною ділянкою 2735,8м2 , в межах земельної ділянки з кадастровим номером :07:202:0076 (загальною площею 42,0902га), на якій знаходиться об'єкт нерухомості належний відповідачу.

Отже, у відповідача виник обов'язок повернути суму сплаченого позивачем земельного податку саме позивачу, а не власнику землі з огляду на факт фактичного користування спірною земельною ділянкою саме відповідачем.

Щодо судових витрат.

Частиною 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В якості судових витрат позивач вказав 3510,00грн. витрат на правову допомогу та 2065,41грн. судового збору.

Щодо витрат на правову допомогу.

Згідно зі статтею 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України Про адвокатуру. Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

За приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3510,00грн. позивач надав копію договору №11/1 від 11.02.2019 про надання правової допомоги, предметом якого визначено, що адвокат за дорученням клієнта зобов'язується здійснити захист, представництво та надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору; копію порядку обчислення гонорару за договором №11/1 від 11.02.2019 про надання правової допомоги; копію доручення про надання правової допомоги за договором №11/1 від 11.02.2019 про надання правової допомоги; рахунок №11/1-1 від 18.0.22019 на суму 3510,00грн. за послугу підготовки заяви по суті справи (позовної заяви про стягнення з АТ "АБ "РАДАБАНК" грошових коштів у сумі 137693,17грн., Господарський суд Дніпропетровської області); акт виконаних робіт (наданих послуг) за договором №11/1 від 11.02.2019 про надання правової допомоги на суму 3510,00грн.; платіжне доручення №116 від 18.02.2019 на суму 3510,00грн.; заключна виписка за період з 18.02.2019 по 18.02.2019 на суму 3510,00грн.

Враховуючи надані позивачем докази на підтвердження надання правової допомоги господарський суд визнав їх належними та такими, що доводять витрати на правову допомогу по справі №904/648/19 у розмірі 3510,00грн.

Щодо судового збору у розмірі 2065,41грн.

Сплата судового збору у розмірі 2065,41грн. підтверджується платіжним дорученням №1009 від 12.12.2018 на суму 1762,00грн. та платіжним дорученням №55 від 23.01.2019 на суму 303,41грн. Вказані докази господарський суд визнає належними.

Щодо розподілу судових витрат.

З урахуванням положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме судовий збір у розмірі 2034,83грн. та витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 3458,05грн., з урахуванням того, що 98,52% позовних вимог позивача судом задоволено.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 254, 256-257, пунктом 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ДНІПРОВСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД" (49055, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ВУЛИЦЯ БУДІВЕЛЬНИКІВ, будинок 34; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14313332) до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "АКЦІОНЕРНИЙ БАНК "РАДАБАНК" (49069, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ПРОСПЕКТ ОЛЕКСАНДРА ПОЛЯ, будинок 46; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 21322127) про стягнення 137693,17грн. задовольнити частково.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "АКЦІОНЕРНИЙ БАНК "РАДАБАНК" (49069, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ПРОСПЕКТ ОЛЕКСАНДРА ПОЛЯ, будинок 46; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 21322127) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ДНІПРОВСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД" (49055, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ВУЛИЦЯ БУДІВЕЛЬНИКІВ, будинок 34; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14313332) 135653,54грн. (сто тридцять п'ять тисяч шістсот п'ятдесят три грн. 54 коп.) основної заборгованості; 2034,83грн. (дві тисячі тридцять чотири грн. 83 коп.) судового збору; 3458,05грн. (три тисячі чотириста п'ятдесят вісім грн. 05 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

В решті позовних вимог, а саме в частині стягнення з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "АКЦІОНЕРНИЙ БАНК "РАДАБАНК" (49069, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ПРОСПЕКТ ОЛЕКСАНДРА ПОЛЯ, будинок 46; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 21322127) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ДНІПРОВСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД" (49055, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ВУЛИЦЯ БУДІВЕЛЬНИКІВ, будинок 34; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14313332) 2039,63грн. (дві тисячі тридцять дев'ять грн. 63 коп.) основної заборгованості відмовити.

Видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (частини 1,2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України).

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення буде складено протягом пяти днів з дня закінчення розгляду справи.

Дата підписання та складення повного судового рішення - 26.04.2019.

Суддя ОСОБА_6