ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" травня 2019 р. Справа№ 910/15206/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу б/н від 27.02.2019 (вх. №09.1-04.1/2012/19 від 13.03.2019) Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ярило» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019

у справі №910/15206/18 (суддя - Спичак О.М.)

за позовом Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи»

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ярило»

про стягнення 51 611,82 грн

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явились,

від відповідача: Вербицький Я.В., ордер КР №65173 від 08.04.2019

в с т а н о в и в:

Дочірнє підприємство «КиївГазЕнерджи» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ярило» про стягнення 41 806,61 грн основного боргу, 1 426,09 грн інфляційних втрат, 3 602,06 грн пені, 596,40 грн 5% річних, а також 4 180,66 грн штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконані зобов`язання щодо здійснення оплати за договором про реструктуризацію заборгованості, який був укладений на підставі договору про постачання природного газу. У зв`язку з цим позивачем на підставі умов договору нараховано пеню, штраф, інфляційні втрати та 5% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ярило» на користь Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» основний борг у сумі 41 806,61 грн, пеню в сумі 3 559,41 грн, 5 % річних в сумі 588,77 грн, 1 426,09 грн інфляційних втрат, 4 180,66 грн штрафу та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 760,28 грн. В задоволенні інших вимог відмовлено.

14.02.2019 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 у справі №910/15206/18 видано наказ.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, встановивши факт допущення відповідачем прострочення виконання грошового зобов`язання, посилаючись на приписи ст.ст. 610, 612, 629 ЦК України, ст. 193 ГК України, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Разом з тим, здійснивши перерахунок штрафних санкцій, дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ярило», 01.03.2019 подав апеляційну скаргу б/н від 27.02.2019 (вх. №09.1-04.1/2012/19 від 13.03.2019), в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 у справі №910/15206/18 скасувати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи. Апелянт вважає, що його було неналежним чином повідомлено про розгляд справи судом, та у зв`язку з тим, що справа розглядалася в порядку спрощеного провадження, його позбавлено права на захист своїх прав у суді. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції застосовано штрафні санкції з порушенням строків позовної давності. Також, відповідач стверджує, що судом не враховано складного фінансового становища відповідача та неправомірно покладено на відповідача штрафні санкції у повному обсязі.

Крім того, на переконання відповідача, застосування одночасно пені та штрафу за одне і те саме правопорушення свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме правопорушення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 апеляційну скаргу б/н від 27.02.2019 (вх. №09.1-04.1/2012/19 від 13.03.2019) Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ярило» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 залишено без руху на підставі ст.ст. 174, 260 ГПК України у зв`язку з недоплатою суми судового збору, встановлено скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

01.04.2019, з урахуванням встановленого судом процесуального строку, скаржник надав суду докази сплати судового збору (квитанція №0.7.1 від 28.03.2019).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою б/н від 27.02.2019 (вх. №09.1-04.1/2012/19 від 13.03.2019) Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ярило» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019, встановлено позивачу процесуальний строк для надання відзиву на апеляційну скаргу, а також встановлено учасникам справи процесуальний строк для подання заяв, клопотань, пояснень. Розгляд справи призначено на 08.05.2019.

25.04.2019 від Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалося судом першої інстанції у відповідності до вимог процесуального законодавства.

Представник позивача в судове засідання 08.05.2019 не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення установи поштового зв`язку за кодом 404 про вручення рекомендованого поштового відправлення позивачу 09.04.2019 (вх. №09.2-04/42047/19).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

У відповідності до п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Згідно ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників учасників справи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача, який належним чином повідомлений про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом.

Представник відповідача у судовому засіданні 08.05.2019 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив оскаржуване рішення скасувати.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Частиною 10 статті 270 ГПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Абзацом 2 частини 10 статті 270 ГПК України передбачено, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутнього представника відповідача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.07.2015 між Дочірнім підприємством «КиївГазЕнерджи» (постачальник, позивач у справі), Публічним акціонерним товариством «Київгаз» (газорозподільне підприємство) та Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Ярило» (балансоутримувач, відповідач у справі) був укладений договір про умови поставки газу балансоутримувачам №97.

Згідно з п. 1.1. договору постачальник зобов`язався постачати в інтересах балансоутримувача природний газ для побутового споживання, в якості комунальної послуги населенню - наймачам (орендарям, власникам) квартир, іншим особам, які зареєстровані в житловому приміщенні. Балансоутримувач зобов`язався своєчасно здійснити оплату постачальнику вартості спожитого мешканцями газу в термін і на умовах, передбачених цим договором.

25.07.2017 у зв`язку з наявністю заборгованості за договором поставки газу №97 від 01.07.2015, між Дочірнім підприємством «КиївГазЕнерджи» (кредитор за договором) та Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Ярило» (боржник за договором) був укладений договір №7 про погашення заборгованості, за умовами п. 1.1 якого боржник зобов`язався погасити заборгованість перед кредитором в розмірі 41 806, 61 грн, що утворилася станом на 30.06.2017 по діючому договору на постачання природного газу №97 від 01.07.2015 до 31.01.2018 в порядку передбаченому графіком платежів, а саме: жовтень 2017 - 14 000,00 грн; листопад 2017 - 14 000,00 грн, грудень 2017 - 13 806,61 грн.

Відповідно до п. 1.2. договору у випадку непогашення або неповного погашення боржником своєї заборгованості по договору у встановлений строк, кредитор має право вимагати погашення вказаної заборгованості від боржника, або здійснити у встановленому порядку примусове стягнення боргу боржника, в тому числі і в порядку, про який сторони домовились в договорі.

Пунктом 3.1. договору сторони передбачили, що у разі прострочення боржником виконання грошових зобов`язань, що випливають з п. 1.1., 1.2. договору, боржник сплачує на користь кредитора крім суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та 5% річних за весь час прострочення, пеню у розмірі подвійної облікової ставки, встановленої НБУ на період прострочення, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад п`ятнадцять календарних днів додатково сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Місцевим господарським судом встановлено, що відповідач всупереч умовам договору свого зобов`язання з погашення наявної заборгованості не виконав, у зв`язку з чим за відповідачем рахується заборгованість у сумі 41 806,61 грн. Доказів в спростування обставин наявної заборгованості в сумі 41 806,61 грн відповідачем ні в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи не надано, а відтак судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову в цій частині.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач стверджує, що його було повідомлено про розгляд справи судом неналежним чином, оскільки ухвалу про відкриття провадження у справі він не отримував. Однак, зазначені твердження колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що ухвала суду про відкриття провадження у справі від 19.11.2018 була направлена судом відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та вказаною позивачем у позовній заяві, а саме: 01034, м. Київ, вул. Ярославів Вал, 21-а. Проте, конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі був повернутий до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Відповідно до ч. 5 ст. 176 ГПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Частиною 7 статті 120 ГПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і не вручена підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення, інші причини, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Тобто неотримання відповідачем поштової кореспонденції, надісланої судом за належною адресою, залежало виключно від суб`єктивної поведінки сторони.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що господарським судом першої інстанції було надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі з дотриманням норм процесуального законодавства, а доводи скаржника про неналежне повідомлення його про розгляд справи судом колегією суддів Північного апеляційного господарського суду відхиляються з мотивів їх безпідставності.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду звертає також увагу на те, що адреса 01034, м. Київ, вул. Ярославів Вал, 21-а вказана скаржником в апеляційній скарзі, також відповідач отримував копії процесуальних документів, надісланих апеляційним господарським судом на цю адресу, що підтверджується, зокрема, повідомленням установи поштового зв`язку за кодом 382 про вручення рекомендованого відправлення Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Ярило» 10.04.2019 копії ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Частиною 4 статті 247 ГПК України встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи: про банкрутство; за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство; у спорах, які виникають з корпоративних відносин, та спорах з правочинів щодо корпоративних прав (акцій); у спорах щодо захисту прав інтелектуальної власності, крім справ про стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції; у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних такою посадовою особою юридичній особі її діями (бездіяльністю); у спорах щодо приватизації державного чи комунального майна; в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 3-8 цієї частини.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дана справа підлягала розгляду в суді першої інстанції за правилами спрощеного провадження, про що місцевий господарський суд зазначив в ухвалі про відкриття провадження у справі від 19.11.2018, а тому доводи скаржника про необхідність розгляду справи в загальному провадженні апеляційним судом не приймаються. До того ж, у відповідності до ч. 4 ст. 250 ГПК України буд-яких заяв чи клопотань із запереченнями про розгляд справи в спрощеному позовному провадженні від сторони не надходило.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до приписів ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Оскільки відповідач у встановлений умовами договору строк обов`язку по оплаті вартості отриманого газу не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, то дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), а відтак є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

За приписами ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України унормовано, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В пункті 3.1. договору сторонами узгоджено, що у разі прострочення боржником виконання грошових зобов`язань, що випливають з п. 1.1., 1.2. договору, боржник сплачує на користь кредитора крім суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та 5% річних за весь час прострочення, пеню у розмірі подвійної облікової ставки, встановленої НБУ на період прострочення, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад п`ятнадцять календарних днів додатково сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Перевіривши правильність нарахування відповідачем штрафних санкцій, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог у зв`язку з неправильним розрахунком пені та 5% річних. Так, позивачем в розрахунку штрафних санкцій невірно вказано перший день прострочення платежу, оскільки ним є перше число місяця наступного за місяцем, в якому мало бути виконано зобов`язання з оплати (з урахуванням святкових та вихідних днів), а не останній день місяця, в якому боржник зобов`язаний був здійснити платіж, як помилково зазначено позивачем.

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що судом першої інстанції застосовано штрафні санкції з порушенням строків позовної давності.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

При цьому частиною 3 цієї статті встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Таким чином, суд не вправі за своєю ініціативою застосовувати наслідки спливу строку позовної давності, а тому доводи про незастосування судом першої інстанції приписів ст. 267 ЦК України судовою колегією відхиляються. Разом з тим, колегія суддів зауважує, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач не скористався правом заявити про сплив строку позовної давності з обґрунтуванням поважності причин неможливості подання такої заяви у суді першої інстанції.

Твердження апелянта про те, що застосування одночасно штрафу та пені в даних правовідносинах є подвійною відповідальністю за одне і те саме правопорушення, а отже порушенням ст. 61 Конституції України, судовою колегією не приймається, виходячи з наступного.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Згідно зі ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частин 1, 4 статті 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Матеріалами справи підтверджується, що сторони у п. 3.1. договору про погашення заборгованості №7 від 25.07.2017 погодили, що у разі прострочення боржником виконання грошових зобов`язань, що випливають з п. 1.1., 1.2. договору, боржник сплачує на користь кредитора крім суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та 5% річних за весь час прострочення, пеню у розмірі подвійної облікової ставки, встановленої НБУ на період прострочення, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад п`ятнадцять календарних днів додатково сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України.

При цьому, в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із принципом свободи договору, встановленим статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а в силу статей 217, 230 ГК України штраф та пеня визначені як види штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Відтак, в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 22.03.2018 у справі №911/1351/17 , від 17.05.2018 у справі №910/6046/16, від 11.10.2018 у справі №908/3327/16, від 23.04.2019 у справі №904/3565/18.

Крім того, судова колегія звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судова колегія зауважує, що відповідач не був позбавлений права надати під час розгляду справи в апеляційній інстанції контррозрахунок стягуваної суми, відзив на позов, докази тяжкого фінансового становища, а також інші докази, які, на думку відповідача, обґрунтовують його правову позицію, шляхом подання відповідного клопотання із зазначенням причин, що зумовили неможливість їх подання в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм права, слід дійти висновку, що за змістом вказаних статей зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а не обов`язком. Крім того, за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17.

При цьому, стягнення з боржника штрафних санкцій спрямоване на дотримання договірної дисципліни і має штрафний характер, проте не є і не може бути джерелом збагачення кредитора у випадку надмірно великих санкцій.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013.

Приймаючи до уваги те, що норми чинного законодавства про зменшення розміру пені не є імперативними та застосовуються за визначених вище умов на розсуд суду, судова колегія вважає, що доводи апелянта в частині незастосування місцевим господарським судом норм матеріального права (ч. 1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України) не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення в контексті приписів ст. 277 ГПК України на чому наполягає апелянт.

Таким чином, порушення місцевим господарським судом норм матеріального права при постановлені оскаржуваного судового рішення не знайшло свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку Північним апеляційним господарським судом. Підстав для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги судовою колегією не встановлено.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 у справі № 910/15206/18 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ярило» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 у справі №910/15206/18 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 16.01.2019 у справі №910/15206/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 у справі №910/15206/18.

4. Справу №910/15206/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська

Повний текст постанови складено 14.05.2019