ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"23" квітня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2900/18

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

При секретарі судового засідання Кришталь Д.І.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/2900/18

за позовом AMBROSUS ESTONIA Ou (Reg No 14390513 8 LOOTSA Street, 6 floor, office 6, Harju county, Lasnama district, Talinn, 11415, Estonia)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Колібабчука Сергія Васильовича (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1)

про стягнення коштів у розмірі 4080,00 дол. США,

Представники сторін:

Від позивача: Розенбойм Ю.О.;

Від відповідача: Колібабчук С.В. особисто, ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

22.12.2018 компанія AMBROSUS ESTONIA Ou звернулась до господарського суду Одеської області з позовом до фізичної особи-підприємця Колібабчука Сергія Васильовича про стягнення 4080,00 дол. США.

Ухвалою від 27.12.2018 відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 23.01.2019.

Разом з позовом представником позивача подано клопотання про витребування доказів, яке ухвалою від 28.12.2018 задоволено, витребувано у Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» всі наявні письмові дані у передбаченій законодавством Україні формі щодо надходження грошових коштів в іноземній валюті (долари США) на рахунок фізичної особи-підприємця Колібабчука Сергія Васильовича.

21.01.2019 представником позивача подано відзив на позовну заяву. Також, 21.01.2019 подано заяву свідка - Колібабчука Сергія Васильовича; письмове опитування позивача як свідка; клопотання про витребування письмових доказів (витяг з договору про надання правничої допомоги, документ, який підтверджує повноваження особи, яка уклала з адвокатом договір про надання правничої допомоги); клопотання про залишення позову без розгляду.

23.01.2019 представник позивача повідомив, що у наступне засідання надасть витребувані документи. Представником відповідача надано витребувані докази за клопотанням позивача.

08.02.2019 представником позивача подано пояснення щодо письмового опитування, в якому зазначає, що позивач не висловив згоди на його допит в якості свідка, зокрема, шляхом проведення письмового опитування керівника позивача. Крім того, керівник позивача особисто не брав участі у вчиненні дій, вказаних у позовній заяві, а отже, пояснення керівника позивача ґрунтуватимуться на повідомленнях інших осіб. Повідомив про відсутність можливості у керівника позивача з'явитися до суду або взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Зазначає, що наведені обставини наводяться не в розумінні відмови від надання відповіді на поставлені питання, а в якості доводів та міркувань, які виникають під час розгляду і заперечень проти заяв, клопотань, доводів і міркувань.

08.02.2019 представником позивача подано відповідь на відзив.

08.02.2019 від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив.

Також, 08.02.2019 представником відповідача подано клопотання про визнання відсутніми підстав для відмови позивача надати відповідь на письмове опитування та зобов'язання позивача надати відповідь. Вказує, що фактично надані пояснення є відмовою від надання відповіді на поставлені питання, посилається на встановлення обов'язку надати відповідь, на передчасність питання щодо явки керівника до суду у зв'язку з можливою відсутністю підстав для виклику керівника до суду, необхідність встановлення наявності повноважень у ОСОБА_5. Просить зобов'язати позивача надати відповідь на всі питання, зазначені у письмовому опитуванні.

08.02.2019 представником відповідача подано клопотання про розподіл судових витрат між сторонами, де просить у разі відмови у задоволенні позову стягнути з позивача судові витрати на правову допомогу у розмірі 11200,00 грн.

12.02.2019 від представника позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи. Також представником позивача подано клопотання про залучення перекладу раніше поданого доказу на українську мову. Крім того, 12.02.2019 подано посвідчену копію договору про надання правової допомоги від 23.11.2018.

Представником позивача 12.02.2019 подано заперечення на клопотання про визнання відсутніми підстав для відмови позивача надати відповідь на письмове опитування та зобов'язання позивача надати відповідь.

У судовому засіданні 12.02.2019 оголошено протокольну ухвалу про відкладення на 20.02.2019.

20.02.2019 представником відповідача подано клопотання про застосування до представника позивача заходів процесуального примусу.

20.02.2019 оголошено відкладення справи на 26.02.2019.

25.02.2019 представником позивача подано пояснення по справі, а також клопотання про проведення судового засідання за відсутності позивача.

26.02.2019 суд ухвалив розглядати справу за правилами загального позовного провадження за стадії відкриття провадження у справі. Підготовче засідання призначено на 19.03.2019.

14.03.2019 представником відповідача подано додаткові пояснення щодо перерахування грошових коштів.

14.03.2019 представником відповідача також подано додаткове обґрунтування клопотання про застосування до представника позивача заходів процесуального примусу.

18.03.2019 представником позивача подано клопотання про витребування доказів - письмової інформації щодо наявності у відповідача найманих працівників у другому піврічі 2018 року.

18.03.2019 подано заперечення на додаткове обґрунтування клопотання про застосування до представника позивача заходів процесуального примусу.

19.03.2019 у судовому засіданні представник позивача з урахуванням висловленої позиції відповідача вказав, що не наполягає на розгляді клопотання про витребування доказів. У протокольній формі залишено без задоволення клопотання відповідача про застосування заходів процесуального примусу до представника позивача. Також у протокольній формі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 15.04.2019.

12.04.2019 представником позивача подано пояснення по справі.

15.04.2019 оголошено перерву до 23.04.2019.

23.04.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що маючи намір здійснити замовлення поліграфічної продукції в Україні, провів моніторинг пропозиції на вказані послуги в мережі Інтернет, за результатами якого була виявлена сторінка в мережі Інтернет за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1/%D1%81. Відповідно до вказаного на веб-сторінці телефону позивачем була повідомлена інформація щодо бажання замовити 1000 одиниць поліграфічної продукції, а саме - футболок, та у подальшому перерахована сума авансу у розмірі 4080,00 доларів США. Перерахування коштів було здійснено за реквізитами, повідомленими за телефоном, вказаним на веб-сторінці, а саме: (НОМЕР_4, а саме: банківський рахунок №:НОМЕР_2, отримувач Колібабчук Сергій. Вказує, що у подальшому будь-який договір з відповідачем укладений не був, грошові кошти ним на користь позивача перераховані не були, при здійсненні дзвінка на номер телефону, вказаний вище, була отримана усна інформація про те, що вказана особа не має будь-якого відношення до діяльності цієї веб-сторінки та вказаних на ній послуг з виготовлення поліграфічної продукції. Правовим обґрунтуванням вимог позивач вказує ст. 1212, ч.1 ст. 11 ЦК України.

У відзиві відповідач заперечує проти задоволення позову; визнає перерахування позивачем та отримання ним 4060 доларів США «за постачання 1000 футболок (T-shorts)», що підтверджується квитанцією ПАТ «Приватбанк» №LTTRL4144268 від 17.10.2018, відповідно до якої Колібабчук С.В. отримав на платіжну картку НОМЕР_3 іноземну валюту - 4 060 доларів 00 центів із призначенням платежу - « 19494511 [81017ID2635798]#610551 AMBROSUS ESTONIA OULOOTSA TN 8-6 KORR, 6 BUROO HARJUM TALLINN11415 EE//UA2610551 KOLYBABCHUK SERHIJUA INVOICE 1000 T-SHIRTS.

Також зазначає, що з 12.02.2008 відповідач отримав статус фізичної особи-підприємця, види діяльності (КВЕДИ) 46.11. - оптова торгівля текстильними товарами; 47.91 - роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет; 47.99 - інші види роздрібної торгівлі поза магазинами.

При цьому відповідач не визнає твердження позивача про виявлення сторінки в мережі Інтернет за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1/%D1%81, де йому (позивачу) повідомлена інформація щодо бажання замовити 1000 (одну тисячу) одиниць поліграфічної продукції, а саме - футболок, та у подальшому перерахована сума авансу у розмірі 4080.00 (чотири тисячі вісімдесят) доларів США.

Також, не визнає, що перерахування коштів було здійснено за реквізитами, повідомленими за телефоном (НОМЕР_4, а саме: банківський рахунок НОМЕР_6, отримувач Колібабчук Сергій. При цьому відповідач зазначив, що сторінка в мережі Інтернет за вказаною позивачем адресою не відкривається, сторінка за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 відкривається, на ній дійсно зазначено контактний номер телефону (093) 901 30. Також, відповідач зазначив, що він не знає, кому належить вказана сторінка, доменне ім'я та номер телефону, а відповідно до відомостей, зазначених на цій сторінці, особи, які її створили, займаються підприємницькою діяльністю в тому ж сегменті ринку, що і відповідач, тому є конкурентами. При цьому відповідач зазначив, що особи, з якими позивач можливо спілкувався, не мали можливості надати представнику позивача відомості про номер банківської картки, оскільки відповідач такі відомості нікому не надає.

Додатково відповідач вказує, що не здійснює підприємницьку діяльність шляхом використання сторінки в мережі Інтернет за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, з використанням номеру телефону (НОМЕР_4; не надавав особам, які використовують зазначену сторінку та номер телефону, номер своєї банківської картки, однак такі обставини має доводити саме позивач.

Далі, відповідач частково визнав твердження позивача про те, що «вказане перерахування коштів було здійснено без підписання договору із зазначеною особою чи будь-якою особою», зазначивши при цьому, що «договірні відносини між позивачем і відповідачем виникли не на підставі письмового договору, але на підставі господарського договору постачання, з урахуванням всіх особливостей, притаманних для укладання такого договору - шляхом листування та погодження всіх умов договору». Також, відповідач зазначив, що він є власником доменних імен: yamaika.com.ua, та yamaika.od.ua які використовує у підприємницькій діяльності у рекламних цілях. На сайті: ІНФОРМАЦІЯ_3 зазначені всі відомості про його підприємницьку діяльність: адреса за якою здійснює діяльність - м.Одеса, вулиця Бугаївська, б.35, офіс 411; номер телефонів (в тому числі у viber НОМЕР_5 та Telegram НОМЕР_5); адреси електронної пошти - ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказує, що 24.09.2018 з електронної адреси - «Ambrosus Bounty», на електронну адресу «ІНФОРМАЦІЯ_4), вказана як Resource manager Ambrosus, здійснила замовлення та просила розрахувати вартість футболок: «Тираж 1000 шт. З них по розмірам: 100-S, 250-M, 450-L, 200-XL. Якість - бавовна, колір чорний. Вид спереду - нанесення білим кольором». Після тривалої переписки, пов'язаної із технологією нанесення замовлених зображень на футболках, замовником - ЗАТ «AMBROSUS ESTONIA Oь» та постачальником -ФЛП Колібабчук С.В. було узгоджено всі суттєві умови господарського договору - кількість, якість, вартість, строки постачання - протягом двох тижнів після оплати, спосіб постачання - само вивезення. Вартість - при оплаті безготівкою - одна футболка з друкуванням - 112,20 грн/шт.; при оплаті готівкою - 104,85 грн/шт.. Всього 4080 доларів США. Відповідач зазначає, що він надав «ОСОБА_5, Resource manager ЗАТ Ambrosus Estonia ou відомості про свою банківську карту в ПАТ «Приватбанк» НОМЕР_6, і запропонував порахувати на неї 4080 доларів США.

17.10.2018 ОСОБА_5, Resource manager ЗАТ Ambrosus Estonia ou надіслала відповідачу зображення платіжки про перерахування відповідачу 4800 доларів США за замовлення 1000 футболок.

На підтвердження вказаного вище відповідач послався на електронні докази - листування ОСОБА_5, Resource manager ЗАТ Ambrosus Estonia ou із електронної адреси: ambrosus ІНФОРМАЦІЯ_5 на електронну адресу «ІНФОРМАЦІЯ_6. Зазначає, що фактична поставка футболок відбулася 29.10.2018 року шляхом самовивезення їх чоловіком ОСОБА_5, Resource manager ЗАТ Ambrosus Estonia ou - ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_7) власним автомобілем червоного кольору. При цьому відповідач зазначив, що докази цього - первинні бухгалтерські документи (накладні) у відповідача відсутні, однак послався при цьому на визнання ОСОБА_5, Resource manager ЗАТ Ambrosus Estonia ou обставини отримання замовлених футболок, пере направлення їх до Ліссабону, та сповіщення, що 50 відсотків отриманих футболок є бракованими. 06.11.2018 ОСОБА_5, Resource manager ЗАТ Ambrosus Estonia ou надіслала відповідачу повідомлення на viber з номеру, який належить їй НОМЕР_7 на номер, який належить відповідачу НОМЕР_8, який він використовує у підприємницькій діяльності, відповідно до якого, «В Лісабоні 50% футболок нібито з браком». З її слів, отримувачі футболок незадоволені відтінками малюнку на задній частині футболок, на підтвердження чого відповідачу, за його твердженням надіслано зображення бракованої, з її слів, футболки. На це відповідач, як він вказує, відповів, що із фотографії, яка йому надіслана, неможливо зробити висновок, чи дійсно на футболках є поліграфічний брак. В подальшому, як вказує відповідач, листування електронною поштою та Viber завершилось, футболки відповідачу не повернуті, вимог про повернення ним грошових коштів від будь-якої особи компанії ЗАТ Ambrosus Estonia ou не надходило.

Також відповідач посилається на абзац 4 пункту 25-1 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції». Додатково, відповідач не погоджується із застосуванням до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України та наполягає на тому, що між сторонами у справі виникли суто договірні правовідносини, які випливають із господарського зобов'язання, яке виникло на підставі укладеного договору постачання, що не визнано недійсним. При цьому вказує, що в разі встановлення судом, що відповідач отримав від позивача грошові кошти не безпідставно, а в порядку виконання договірного зобов'язання, то відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України. В контексті цього зроблено посилання на правову позицію, висловлену у постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 02.10.2013 (справа №6-88цс13). Виходячи з твердження про виникнення між сторонами у справі договірних правовідносин, відповідач посилається на ч.1 ст. 179, ч.ч. 1-4 ст. 180, ч.1 ст. 181, ч.1 ст. 202, ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 266, ч.ч. 3, 5 та 6 ст. 268 ГК України.

Позивачем було подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що на виконання вимог п.4 ч. 3 ст. 165 та ч.3 ст. 166 ГПК України, позивач вказав на невизнання ним твердження відповідача щодо виникнення договірних правовідносин між сторонами по справі та їх подальшого існування у вигляді обставин, вказаних у відзиві на позов. Було зроблено посилання на ч.1 ст. 92 ЦК України щодо набуття юридичною особою цивільних прав та обов'язків і здійснення їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Також позивач послався на абз.2 ч.2 ст. 207 ЦК України, за яким правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та зазначив, що відповідачем не надано доказів наявності повноважень особи, вказаної ним у відзиві на позов, а саме - ОСОБА_5 - діяти, зокрема - вчиняти будь-які правочини, у тому числі - вести листування, від імені Позивача, а посилання відповідача на дані соціальної мережі Facebooк не є належними доказами в розумінні вимог та положень статтей 73, 76-78 ГПК України, оскільки відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому зроблено посилання на те, що згідно з даними Реєстру мережевого бізнесу (http://ariregister.rik.ee) від імені позивача мають право діяти лише дві особи - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, тому посилання відповідача на листування з ОСОБА_5 не можуть бути належними доказами вчинення будь-яких дій позивачем у справі, а також не можуть бути сприйняті до уваги посилання відповідача на абзац 4 пункту 25.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» - про визнання обставин може свідчити й зміст поданих суду письмових документів: претензій та відповідей на них, листів та інших письмових звернень учасників судового процесу один до одного (наприклад, лист, надісланий у відповідь на претензію, в якому зазначається про повне або часткове визнання заявленої до стягнення заборгованості) - оскільки відповідачем не надано до суду будь-якого листування з позивачем як «учасником судового процесу». Також, позивач не погодився з посиланням відповідача на ч.1 ст. 179 ГК України щодо виникнення між сторонами у справі господарсько-договірних зобов'язань.

При цьому зазначив, що відповідно до абз.2 ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Також вказав, що відповідачем не надано доказів укладання ним договору з Позивачем з огляду на імперативні приписи ч.1 ст. 92 та абз.2 ч.2 ст. 207 ЦК України.

Додатково вказав неможливість сприйняття посилань відповідача на ч.1 ст. 181 ГК України з огляду на те, що позивач у справі не є резидентом України, а отже - до правовідносин між ними підлягають застосуванню норми законодавства України, що регулює зовнішньоекономічну діяльність. При цьому позивач вказав, що відповідно до абз. 12 ст. 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» - зовнішньоекономічна діяльність - діяльність суб'єктів господарської діяльності України та іноземних суб'єктів господарської діяльності, а також діяльність державних замовників з оборонного замовлення у випадках, визначених законами України, побудована на взаємовідносинах між ними, що має місце як на території України, так і за її межами. Згідно з абз. 13 ст. 1 цього закону зовнішньоекономічний договір (контракт) - домовленість двох або більше суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямована на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов'язків у зовнішньоекономічній діяльності.

Отже, як вказує позивач, стверджуючи про наявність договору між сторонами у справі, відповідач мав довести дотримання відповідних умов законодавства України, яке регулює зовнішньоекономічну діяльність. Згідно з ч.2 ст. 6 цього закону зовнішньоекономічний договір (контракт) укладається суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності або його представником у простій письмовій або в електронній формі, якщо інше не передбачено міжнародним договором України чи законом. Як зазначає позивач, аналіз цієї норми з урахуванням приписів ч.2 ст. 92 та абз.2 ч. 2 ст. 207 ЦК України свідчить про можливість укладання зовнішньоекономічного договору лише за умови наявності відповідних повноважень на це у особи, яка такий договір підписує з боку суб'єкту зовнішньоекономічної діяльності. Додатково зроблено посилання на пункт 1 Положення про форму зовнішньоекономічних договорів (контрактів), затвердженого Наказом Міністерства економіки та з питань Європейської інтеграції України №201 від 06.09.2001 - до умов, які повинні бути передбачені в договорі (контракті), якщо сторони такого договору (контракту) не погодилися про інше щодо викладення умов договору і така домовленість не позбавляє договір предмета, об'єкта, мети та інших істотних умов, без погодження яких сторонами договір може вважатися таким, що неукладений, або його може бути визнано недійсним внаслідок недодержання форми згідно з чинним законодавством України, відносяться: назва, номер договору (контракту), дата та місце його укладення; преамбула (у преамбулі зазначається повне найменування сторін - учасників зовнішньоекономічної операції, під якими вони офіційно зареєстровані, із зазначенням країни, скорочене визначення сторін як контрагентів, особа, від імені якої укладається зовнішньоекономічний договір (контракт), та найменування документів, якими керуються контрагенти при укладенні договору (контракту) (установчі документи тощо); базисні умови поставки товарів (приймання-здавання виконаних робіт або послуг) - вид транспорту та базисні умови поставки (відповідно до правил "Інкотермс", які визначають обов'язки контрагентів щодо поставки товару і встановлюють момент переходу ризиків від однієї сторони до іншої, а також конкретний строк поставки товару (окремих партій товару); умови приймання-здавання товару (робіт, послуг) (строки та місце фактичної передачі товару, перелік товаросупровідних документів.); урегулювання спорів у судовому порядку; місцезнаходження (місце проживання), поштові та платіжні реквізити сторін.

Як вказує позивач, відповідачем не надано доказів наявності між ним та позивачем укладеного договору, який містив би зазначені вище умови. Враховуючи це та з огляду на ч.2 ст. 180 ГК України позивач наполягає на помилковості твердження відповідача про те, що «в цій справі господарський договір був укладений шляхом листування електронними листами, та згоди сторін щодо всіх умов договору, перерахування відповідачу грошових коштів, підтвердження факту отримання замовленої поліграфічної продукції.», позивач зазначає, що між сторонами у справі не виникли правовідносини, які б містили правову підставу для утримання Відповідачем спірної суми грошових коштів, а посилання позивача на приписи ст. 1212 ЦК України є обґрунтованими.

Відповідачем були надані до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких він зазначив наступне, що відповідачу не було відомо, які повноваження є у ОСОБА_5, яка представилась як представник позивача. Її дії повністю узгоджуються з діями позивача, саме вона надіслала зображення платіжки про перерахування коштів. Зазначає, що це свідчить про те, що ОСОБА_5 узгодила із посадовими особами позивача всі умови договору, саме внаслідок її дій позивач перерахував узгоджену суму. При цьому зазначає, що представник позивача не зазначив правове становище ОСОБА_5 у взаємовідносинах із позивачем.

Всі умови правочину - договору купівлі-продажу, викладені у електронних листах, підписаних представником позивача, тому цей договір укладено в письмовій формі. Якщо ж навіть і вважати, що цей договір укладено не у письмовій формі, то відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Статтями ГК України, які регулюють порядок укладання договорів купівлі-продажу не передбачена недійсність такого договору, у разі недотримання письмової форми. Щодо визнання правочину неукладеним - правочин, який не вчинено, то такий спосіб захисту не передбачений ані Цивільним, ані Господарським кодексами України. При цьому зроблено посилання на пункт 2.6. Постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11.

Також, відповідач зазначає про безпідставність посилання позивача на пункт 1 Положення про форму зовнішньоекономічних договорів (контрактів) з огляду на те, що сторони погодили ті суттєві умови договору, які визначають його зміст - предмет, об'єкт, ціну, що підтверджується електронними доказами. Відсутність номеру договору, місця його укладення та інших другорядних реквізитів, які не впливають на його сутність і на яких не наполягала жодна із сторін договору, не може бути підставою для визнання його таким, що не укладено. При цьому зроблено посилання на пункт 49 Постанови Великої Палати ВС від 05.06.2018 у справі №338/180/17 у схожих правовідносинах - не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Також зроблено посилання на статтю 11 Конвенції Організації Об'єднаних націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року, яка набрала чинності для України 01 лютого 1991 року - не вимагається щоб договір купівлі-продажу укладався чи підтверджувався в письмовій формі або підпорядковувався іншій вимозі щодо форми. Він може доводитися будь-якими засобами, включаючи свідчення.

Також, позивачем були надані додаткові пояснення щодо обставини перерахування позивачем грошових коштів за замовлення продукції, у яких зазначено, що невідповідність розміру перерахованих (4080 доларів США) та отриманих (4060 доларів США) пояснюється тим, що відповідно до SWIFT-платежу, який отримано відповідачем від позивача (платник - Ambrosus Estonia, отримувач Колібабчук, призначення платежу - замовлення 1000 футболок (T-shorts) «Ambrosus»), початковою сумою платіжного доручення є 4080 доларів США, а сумою міжбанківського розрахунку є 4060 доларів США. Тобто різниця у 20 доларів є банківською комісією.

Позивачем також надані письмові пояснення по справі, в яких він зазначив наступне. Доводячи наявність вказаних договірних правовідносин між сторонами у справі, відповідач посилається на статтю 11 Конвенції Організації Об'єднаних націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року, згідно якої не вимагається, щоб договір купівлі-продажу укладався чи підтверджувався в письмовій формі або підпорядковувався іншій вимозі щодо форми. Він може доводитися будь-якими засобами, включаючи свідчення. При цьому, на думку позивача, має місце вибіркове цитування вказаної Конвенції, оскільки частина ІІ Конвенції містить норми щодо саме укладання договору та передбачає в статті 24, що для цілей частини II цієї Конвенції оферта, заява про акцепт або будь-яке інше висловлення наміру вважаються "одержаними" адресатом, якщо вони повідомлені йому усно чи доставлені будь-яким засобом йому особисто, в його комерційне підприємство чи на його поштову адресу, або, якщо він не має комерційного підприємства чи поштової адреси, на його постійне місце проживання. Матеріалами справи підтверджено та відповідачем не заперечується відсутність відправки ним заяви про акцепт на поштову адресу позивача чи за адресою його постійного місця проживання, також не заперечується відсутність особистого усного спілкування з представниками позивача. Отже, за нормами цитованої відповідачем Конвенції укладання договору між сторонами у справі не відбулось.

Також, позивач висловив незгоду з твердженням відповідача про другорядність реквізитів, які передбачені Положенням про форму зовнішньоекономічних договорів (контрактів), але відсутні в наданих відповідачем електронних доказах - листуваннях.

Позивач вважає недоречними посилання відповідача на пункт 3.4. Постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними №11 від 29.05.2013. Також, позивач висловлює незгоду з посиланнями відповідача на пункт 2.6 вказаної вище Постанови Пленуму, оскільки в ньому йдеться про «наслідки виконання його (договору) сторонами, оскільки, за твердженням позивача, відповідачем не доведено обставин виготовлення товару (футболок), передачі його позивачу, не доведено й складання будь-якого документу щодо передачі товару (видаткова накладна, накладна, акт приймання-передачі, документ про передачу вантажу перевізнику чи іншого документу), не надано навіть доказів відображення господарської операції з отримання від Позивача коштів у книзі обліку доходів та видатків (згідно Наказу Міністерства фінансів України від 19 червня 2015 року №579 «Про затвердження форм книги обліку доходів і книги обліку доходів і витрат та порядків їх ведення»).

Також позивач звертає увагу на те, що з наданої відповідачем роздруківки листування у Viber вбачається, що спілкування йшло між «ОСОБА_5» та «ОСОБА_8», доказів перебування останньої у трудових відносинах з відповідачем матеріали справи не містять. При цьому відповідач наголошує, що з вказаного листування чітко вбачається, що номер НОМЕР_8 знаходився у користуванні не Відповідача, а особи на ім'я «ОСОБА_8». Цей факт чітко вбачається з повідомлень наступного змісту, адресованих користувачу вказаного номера: «Мария, а блокноты вы печатаете на спирали», «Мария, ну что ответил цех» (мовою оригіналу) та інші. З урахуванням викладеного, доводи Відповідача про належність йому вказаного номеру мобільного телефону не відповідають дійсності та спростовані листуванням з використанням цього номеру, що надане Відповідачем.

Аналогічно, вказує позивач, з листування з використанням електронної пошти, що надане Відповідачем, свідчить про те, що повідомлення, які Відповідач вважає надісланими саме ним - надсилалися особою на ім'я «ОСОБА_8». Саме вказана особа зазначена в якості відправника цих повідомлень. Крім того, у повідомленні від 04 жовтня 2018 року зазначено наступне: «в долларах мы не можем выставить счет, я писала, что у нас нет внешнеэкономической деятельности». Виходячи з наведеного позивач не згоден з доводом відповідача, викладеним у «Заяві свідка» (в порядку ст.88 ГПК України). У цьому документі Відповідач зазначає, що «всю переписку електронною поштою із ОСОБА_5 Resource manager ЗАТ «AMBROSUS ESTONIA OU» я проводив особисто. Зазначення у листах «С уважением Мария» є автоматичним при відправленні листа, що пов'язано із попереднім налаштуванням електронної пошти, коли мені допомагала дівчина на ім'я ОСОБА_8». Враховуючи зазначення одного й того самого імені в переписці із використанням месенджеру Viber та у листуванні електронної поштою, вказує позивач, слід вважати, що спілкування мало місце саме з особою на ім'я «ОСОБА_8», а не з відповідачем. Також, позивач посилається на статтю 28 ЦК України щодо складання імені фізичної особи із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. При здійсненні окремих цивільних прав фізична особа відповідно до закону може використовувати псевдонім (вигадане ім'я) або діяти без зазначення імені. З огляду на наведені обставини, позивач вказує, що спілкування у Viber та електронною поштою мало місце між особами, правовий зв'язок яких зі сторонами у справі не встановлений. З огляду на вказану вище відсутність доведення відповідачем обставин виконання ним дій на користь Позивача (виготовлення товару, його передача відповідним особам), відсутні правові підстави для висновку про виникнення договірних правовідносин між сторонами по справі шляхом виконання відповідного договору обома сторонами. Відповідно, доведеним є лише факт отримання грошових коштів від позивача відповідачем.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

З огляду на предмет доказування у справі, вирішальне значення для її розгляду має питання існування чи відсутності між її сторонами договірних правовідносин.

При вирішенні цього питання суд виходить з наступного.

Згідно ч.ч 2 та 4 ст.202 ЦК України, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку

Ч.2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

З огляду на вказані приписи, для укладання двостороннього договору в письмовій формі потрібна узгоджена дія обох його сторін, виражена шляхом підписання цього договору обома його сторонами. Укладання договору шляхом обміну листами, телеграмами за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку можливе в разі, якщо такій обмін мав місце саме між сторонами цього договору.

Відповідач у справі наполягає на тому, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу та з боку відповідача обмін електронними листами та спілкування із використанням месенджеру Viber проводилось ним особисто.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження доводу про укладання між сторонами у справі договору купівлі-продажу, відповідач надав електронні докази, а саме - листування із використанням електронної пошти та месенджеру Viber.

При оцінці вказаних доказів суд виходить з наступного.

Відповідно до змісту листування засобами електронної пошти, спілкування мало місце між «ОСОБА_5 Resource manager Ambrosus» та особою на ім'я «ОСОБА_8». У поданій відповідачем заяві свідка в порядку статті 88 ГПК України зазначено, що «всю переписку електронною поштою із ОСОБА_5 Resource manager ЗАТ Ambrosus Estonia ou» я проводив особисто. Зазначення у листах «С уважением, Мария» є автоматичним при відправленні листа, що пов'язано із попереднім налаштуванням електронної пошти, коли мені допомагала дівчина на ім'я ОСОБА_8». У судових засіданнях адвокат відповідача не підтвердив зв'язку між вказаною особою та відповідачем, заперечував будь-яке її відношення до відповідача, а також не підтвердив її існування взагалі.

Одночасно з цим, з наданого відповідачем листування з використанням месенджеру Viber вбачається, що номер мобільного зв'язку НОМЕР_8 знаходився у користуванні особо на ім'я «ОСОБА_8». Так, користувачу вказаного номеру були адресовані такі повідомлення: «Мария, а блокноты вы печатаете на спирали», «Мария, ну что ответил цех» (мовою оригіналу). На вказані повідомлення користувач номеру відповідав по суті, не заперечуючи такого звернення. Крім того, з листування з використанням електронної пошти, що надане відповідачем, вбачається, що користувачем адреси електронної пошти яМайка ІНФОРМАЦІЯ_2 також була особа на ім'я «ОСОБА_8», що вбачається з її повідомлення, датованого 04.10.2018 - «в доларах мы не можем выставить счет, я писала, что у нас нет внешнеэкономической деятельности» (автором фрази є особа жіночого роду).

Згідно з ч.ч.1-3 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку вказаним вище доказам, суд доходить висновку, що спілкування із використанням номер мобільного зв'язку НОМЕР_8 та адреси електронної пошти яМайка ІНФОРМАЦІЯ_2 велось не відповідачем, а невстановленою особою на ім'я «ОСОБА_8».

Також суд враховує, що відповідач не підтвердив свій правовий зв'язок з вказаною особою як найманим працівником чи перебування у цивільно-правових відносинах з нею, не послався на вчинення цією особою дій від його імені із перевищенням повноважень або їх відсутністю та подальшим схваленням таких дій. Навпаки - заперечував існування цієї особи як суб'єкта цивільно-правових чи господарсько-правових відносин. При цьому суд не сприймає доводів відповідача про те, що він визнає використання ним вказаних вище номеру телефону та адреси електронної пошти, оскільки це суперечить встановленим вище обставинам справи. Відповідно до ч.1 ст.75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Аналогічна за змістом норма міститься у п.п.2.51 п.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» - суд може не прийняти такого визнання, якщо: визнана обставина викликає сумнів у її достовірності, тобто у тому чи відповідає вона дійсності, оскільки не узгоджується з іншими обставинами, вже з'ясованими в тій же справі, або такими, що мають для останньої преюдиціальне значення.

Додатково суд зауважує, що приписи ч.2 ст.63, ч.ч 2 та 4 ст.202, ч.1 ст.207 ЦК України за своїм змістом пов'язують укладання правочину не з належністю засобу зв'язку певній особі, а саме із складанням відповідних документів (листів, заяв, повідомлень) певною особою. Крім того, суд зазначає, що листування із використанням месенджеру Viber та електронної пошти не містить відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису, що за приписами ч.3 ст.207 ЦК України дозволило б достеменно ідентифікувати осіб, які складали відповідні листи та повідомлення (за наявності письмової згоди сторін спілкування на використання таких аналогів).

Зважаючи на викладене, суд не сприймає посилання відповідача на абзац 4 пункту 25-1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» - про визнання обставин може свідчити й зміст поданих суду письмових документів: претензій та відповідей на них, листів та інших письмових звернень учасників судового процесу один до одного (наприклад, лист, надісланий у відповідь на претензію, в якому зазначається про повне або часткове визнання заявленої до стягнення заборгованості).

Також, не може бути застосована у справі правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові судової палати у цивільних та господарських справах ВСУ від 02 жовтня 2013 року, справа №6-88цс13, оскільки в ній йде мова про набуття однією зі сторін зобов'язання за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання. Водночас, встановлені судом обставини свідчать про відсутність між сторонами у справі договірних правовідносин, тобто - справи не є аналогічними. З цих причин не підлягають застосуванню до спірних правовідносин норми ст.179 ГК України щодо визначення господарсько-договірного зобов'язання, оскільки такі зобов'язання за змістом вказаної норми мають виникати «на підставі господарських договорів».

Крім цього, не можна визнати обґрунтованим посилання відповідача на статтю 11 Конвенції Організації Об'єднаних націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року, згідно якої не вимагається, щоб договір купівлі-продажу укладався чи підтверджувався в письмовій формі або підпорядковувався іншій вимозі щодо форми. Він може доводитися будь-якими засобами, включаючи свідчення.

Так, частина ІІ Конвенції містить норми щодо саме укладання договору та передбачає в статті 24, що для цілей частини II цієї Конвенції оферта, заява про акцепт або будь-яке інше висловлення наміру вважаються "одержаними" адресатом, якщо вони повідомлені йому усно чи доставлені будь-яким засобом йому особисто, в його комерційне підприємство чи на його поштову адресу, або, якщо він не має комерційного підприємства чи поштової адреси, на його постійне місце проживання. Вказана норма підлягає застосуванню у сукупності з іншими нормами вказаної Конвенції. Згідно зі ст.15 Конвенції оферта набуває чинності, коли вона одержана адресатом оферти. Відповідно до ст.18 Конвенції - заява чи інша поведінка адресата оферти, що висловлює згоду з офертою, є акцептом. Мовчання чи бездіяльність самі по собі не є акцептом. З огляду на встановлений факт використання мобільного зв'язку НОМЕР_8 та адреси електронної пошти яМайка ІНФОРМАЦІЯ_2 невстановленою особою на ім'я «ОСОБА_8», правовий зв'язок якої з відповідачем останнім не підтверджено, відсутні підстави для висновку про отримання оферти відповідачем та висловлення ним як «адресатом оферти» згоди з цією офертою.

Відповідно до ч.1 ст.181 ГК України, на яку посилається відповідач, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Вказана норма передбачає, що обмін листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо має відбуватись саме між сторонами господарського договору при його укладанні. Крім того, відсутні докази прийняття відповідачем до виконання замовлень, оскільки відсутні складені відповідачем або від його імені листи та/або повідомлення з цього приводу.

З урахуванням зазначеного суд вказує, що у матеріалах справи відсутні фактичні докази виготовлення відповідачем продукції за замовленням позивача або придбання такої продукції з метою поставки позивачу, відсутні також докази поставки (передачі) будь-якого товару від відповідача позивачу.

Щодо правового зв'язку особи на ім'я ОСОБА_5 з позивачем, то суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази наявності повноважень особи, а саме - ОСОБА_5 - діяти, зокрема - вчиняти будь-які правочини, у тому числі - вести листування, від імені позивача, а посилання відповідача на дані соціальної мережі Facebooк не є належними доказами в розумінні вимог та положень статтей 73, 76-78 ГПК України, оскільки відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з даними Реєстру мережевого бізнесу (http://ariregister.rik.ee) від імені позивача мають право діяти лише дві особи - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, тому посилання відповідача на листування з ОСОБА_5 не можуть бути належними доказами вчинення будь-яких дій позивачем у справі, а також не можуть бути сприйняті до уваги посилання відповідача на абзац 4 пункту 25.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» - про визнання обставин може свідчити й зміст поданих суду письмових документів: претензій та відповідей на них, листів та інших письмових звернень учасників судового процесу один до одного (наприклад, лист, надісланий у відповідь на претензію, в якому зазначається про повне або часткове визнання заявленої до стягнення заборгованості) - у матеріалах справи відсутні докази листування з позивачем як «учасником судового процесу».

Крім цього, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №338/180/17 (постанова від 05.06.2018), оскільки у вказаній справі судами встановлено, що між сторонами було проведено переговори, сторони досягли домовленості щодо вартості виготовленого брусу, переліку робіт, що підтверджується планом, який підписаний відповідачем та повноважним представником позивача, при цьому мало місце часткове виконання узгоджених умов обома сторонами договору.

Таким чином, справа №№338/180/17 не є аналогічною даній справі з огляду на відсутність будь-яких доказів виконання будь-яких домовленостей відповідачем.

Зміст листування, наданого відповідачем, не може бути взятий до уваги як доказ з огляду на проведення цього спілкування із невстановленою особою («ОСОБА_8»).

Як визнано відповідачем у відзиві на позовну заяву, в нього відсутні первинні бухгалтерські документи (накладні) на передачу товару, не містять матеріали справи й інших документів, які б відповідали вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Також, у матеріалах справи відсутні докази відображення операцій з виготовлення та/або придбання і подальшої поставки товару позивачу відповідачем у своєму бухгалтерському обліку та фінансовій звітності; фактично відсутні і докази відображення факту отримання коштів від позивача у вказаних обліку та звітності.

У зв'язку з наведеним, суд не сприймає посилання відповідача на абзац 6 п.2.6. Постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 - визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону. Як встановлено вище, виконання договору відповідачем не встановлено, а отже відсутнє й «виконання договору сторонами».

Також, суд вважає необхідним надати оцінку доводам сторін щодо застосування до спірних правовідносин норм Положення про форму зовнішньоекономічних договорів (контрактів). У запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву відповідач вказує на безпідставність посилань позивача на цей нормативно-правовий акт. При цьому відповідач зазначає, що сторони погодили ті суттєві умови договори, які визначають його зміст - предмет, об'єкт, мету, ціну. Ряд інших реквізитів відповідач вважає другорядними.

З огляду на це, суд зазначає наступне.

Положення про форму зовнішньоекономічних договорів (контрактів) затверджено Наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України №201 від 06 вересня 2001 року та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21.09.2001 року. Згідно преамбули Положення, воно розроблено відповідно до статті 6 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" та застосовується при укладанні договорів купівлі/продажу товарів (надання послуг, виконання робіт) та товарообмінних договорів між українськими суб'єктами підприємницької діяльності та іноземними суб'єктами підприємницької діяльності незалежно від форм власності та видів діяльності.

Сторонами у справі не заперечується, що позивач не є резидентом України, а отже - за наявності між ними договірних правовідносин підлягало б застосування вказане Положення. Відповідно до п.1. цього Положення до умов, які повинні бути передбачені в договорі (контракті), якщо сторони такого договору (контракту) не погодилися про інше щодо викладення умов договору і така домовленість не позбавляє договір предмета, об'єкта, мети та інших істотних умов, без погодження яких сторонами договір може вважатися таким, що неукладений, або його може бути визнано недійсним внаслідок недодержання форми згідно з чинним законодавством України, відносяться назва, номер договору (контракту), дата та місце його укладення; преамбула (у преамбулі зазначається повне найменування сторін - учасників зовнішньоекономічної операції, під якими вони офіційно зареєстровані, із зазначенням країни, скорочене визначення сторін як контрагентів ("Продавець", "Покупець", "Замовник", "Постачальник" тощо), особа, від імені якої укладається зовнішньоекономічний договір (контракт), та найменування документів, якими керуються контрагенти при укладенні договору (контракту) (установчі документи тощо); базисні умови поставки товарів (приймання-здавання виконаних робіт або послуг) - вид транспорту та базисні умови поставки (відповідно до правил "Інкотермс", які визначають обов'язки контрагентів щодо поставки товару і встановлюють момент переходу ризиків від однієї сторони до іншої, а також конкретний строк поставки товару (окремих партій товару); умови приймання-здавання товару (робіт, послуг) (строки та місце фактичної передачі товару, перелік товаросупровідних документів.); урегулювання спорів у судовому порядку; місцезнаходження (місце проживання), поштові та платіжні реквізити сторін. Надане відповідачем листування засобами електронної пошти та у месенджері Viber, окрім того, що має місце із невстановленою особою на ім'я «ОСОБА_8», не містить більшості вказаних реквізитів. Доводи відповідача, щодо віднесення частини з цих реквізитів до другорядних не ґрунтується на приписах законодавства України, яке не містить поділу обов'язкових умов договору на першорядні та другорядні.

Враховуючи всі наведені обставини та докази у їх сукупності, суд вбачає відсутність між сторонами у справі будь-яких договірних відносин, у тому числі, укладеного договору купівлі-продажу або поставки, на підставі яких між сторонами могли б виникнути договірні зобов'язання та підстави для утримання відповідачем коштів, які були перераховані йому позивачем.

Згідно з положеннями статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, інші юридичні факти.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Ч.2 даної статті встановлено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та часткове задоволення позову з урахуванням того, що матеріали справи містять докази отримання Колібабчуком С.В. від позивача не 4080,00 доларів США, а 4060,00 доларів США, що підтверджується копією квитанції №LTTRLT4144268 (а.с. 44), а також наданою АТ КБ «Приватбанк» запитуваною інформацією - виписка по картці за 17.10.2018, інформація по свіфт-переказу (а.с.115-117), і не заперечується позивачем.

Отже, стягненню з відповідача підлягає сума у розмірі 4060,00 доларів США.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідачем заявлено понесення судових витрат на правову допомогу у розмірі 11200,00 грн., подано клопотання про розподіл судових витрат між сторонами, детальний опис.

Відповідно до положень ст. 126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч.11 ст. 129 ГПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Також, слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р. (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст.1, 11, 1212 ЦК України, ст.ст.46, 73, 74, 75, 77, 79, 86, 91, 98, 126, 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги AMBROSUS ESTONIA Ou (Reg No 14390513 8 LOOTSA Street, 6 floor, office 6, Harju county, Lasnama district, Talinn, 11415, Estonia) до Фізичної особи-підприємця Колібабчука Сергія Васильовича (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) про стягнення коштів у розмірі 4080,00 доларів США задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Колібабчука Сергія Васильовича (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь AMBROSUS ESTONIA Ou (Reg No 14390513 8 LOOTSA Street, 6 floor, office 6, Harju county, Lasnama district, Talinn, 11415, Estonia) 4060,00 доларів США, 1698,49грн. судових витрат.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 23.04.2019. Повний текст рішення складений та підписаний 03 травня 2019 р.

Суддя Р.В. Волков