ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"06" травня 2019 р. м. Київ Справа № 911/1193/18
За скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" №63 від 17.04.2019 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича у справі № 911/1193/18
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача
про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №44 від 12.03.2009 в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором №19 від 03.03.2009
суддя Шевчук Н.Г.
секретар судового засідання Матраєва Н.С.
за участю представників:
від стягувача (позивача): не з'явився;
від скаржника (боржник): Колосовський Ю.О. (дов. №28 від 21.12.2018, свідоцтво №3216/10 від 25.01.2007);
від третьої особи: не з'явився;
від органу ДВС: не з'явився.
Рішенням Господарського суду Київської області від 13.09.2018 по справі №911/1193/18 з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 05.11.2018 позовні вимоги Національного банку України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" задоволено повністю, а саме вирішено:

- в рахунок погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" за кредитним договором №19 від 03.03.2009 (з усіма змінами та доповненнями до нього) перед Національним банком України в сумі 2 674 478 038 (два мільярди шістсот сімдесят чотири мільйони чотириста сімдесят вісім тисяч тридцять вісім) гривень 00 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором №44 від 12.03.2009, укладеним між Національним банком України та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. та зареєстрованим в реєстрі за №421, а саме на нежилі приміщення №1 та №5, балкон на третьому поверсі, площею 995,7 кв.м., що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Петропавлівська, будинок 12, що належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" на підставі Договору купівлі-продажу від 26.12.2014, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. за реєстраційним номером №1351, за початковою ціною, визначеною іпотечним договором, а саме: 17 816 817, 70 грн. (сімнадцять мільйонів вісімсот шістнадцять тисяч вісімсот сімнадцять гривень 70 копійок) без ПДВ на користь Національного банку України;

- встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", за початковою ціною 17 816 817, 70 грн. (сімнадцять мільйонів вісімсот шістнадцять тисяч вісімсот сімнадцять гривень 70 копійок) без ПДВ;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" на користь Національного банку України 267 252 (двісті шістдесят сім тисяч двісті пятдесят дві) грн. 27 коп. судового збору.

На виконання вказаного рішення господарським судом 19.10.2018 видано відповідні накази, які передані на виконання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

В подальшому до Господарського суду Київської області 29.01.2019 та 11.04.2019 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" надійшли скарги №9 від 25.01.2019 та №41 від 08.04.2019 на дії державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Дмитра Євгенійовича та Мазура Геннадія Івановича, в яких скаржник просив визнати неправомірними та скасувати постанови про арешт майна боржника, посилаючись на те, що державними виконавцями невірно визначено загальну суму заборгованості, в межах якої накладено арешт на майно боржника.

Вищевказані скарги обґрунтовані аналогічними підставами, а саме державними виконавцями в постановах про арешт майна боржника неправомірно встановлено суму стягнення у розмірі 2 674 478 038,00 грн, оскільки вказана сума є заборгованістю Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" за кредитним договором №19 від 03.03.2009 перед Національним банком України, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" виступає поручителем за даним кредитним договором згідно іпотечного договору №44 від 12.03.2009 та несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, початкова ціна продажу якого встановлена у розмірі 17 816 817,70грн.

Ухвалами суду від 18.02.2019 та 15.04.2019 скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" № 41 від 08.04.2019 та №9 від 25.01.2019 задоволено в частині визнання неправомірними постанов про арешт майна боржника головних державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазура Геннадія Івановича від 14.03.2019 у виконавчому провадженні №58599190 та Нідченко Дмитра Євгенійовича від 06.12.2018 у виконавчому провадженні №57859761 стосовно визначення суми заборгованості та зобов'язано державних виконавців усунути допущені порушення (поновити порушені права заявника) та провести виконавчі заходи у виконавчих провадженнях у встановленому Законом України "Про виконавче провадження" порядку.

Проте, 19.04.2019 до Господарського суду Київської області від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" надійшла аналогічна скарга №63 від 17.04.2019 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича по справі №911/1193/18 за позовом Національного банку України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №44 від 12.03.2009 в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором №19 від 03.03.2009, обґрунтована такими ж підставами, що і скарги № 41 від 08.04.2019 та №9 від 25.01.2019.

Частинами першою - другою статті 246 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов'язків, неналежного виконання професійних обов'язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

Відповідно до частин п'ятої - сьомої статті 246 Господарського процесуального кодексу України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження є завершальному стадією судового провадження.

Згідно вимог частини першої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, зважаючи на положення статті 19 Конституції України та статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець повинен вчиняти виконавчі дії не лише із дотриманням Закону України "Про виконавче провадження", а й відповідно до інших законів, додержання яких є обов'язковим при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов'язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частин другої, третьої, четвертої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно із частинами першою та другою статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Варто зазначити, що наведені приписи були розглянуті Конституційним Судом України у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012, в якому вказано, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу №5-рп/2013 Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

З наведених приписів Конституції України та рішень Конституційного Суду України вбачається декларування нашою державою права кожного, на чию користь ухвалено судове рішення, на його виконання.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - "Конвенція") та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як вбачається із практики Європейського суду з прав людини, право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони, яка поважає верховенство права, дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справах "Горнсбі проти Греції", "Бурдов проти Росії", "Ясіун'єне проти Литви", "Руйану проти Румунії", "Совтрансавто-Холдинг" проти України", "Шмалько проти України").

У рішенні у справі "Ромашов проти України" Європейський суд вказував, що важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "суду" (рішення у справі "Горнсбі проти Греції").

А у справі "Михайленки проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що відмовою протягом декількох років вжити необхідних заходів для виконання остаточних рішень у цій справі державні органи України позбавили положення пункту 1 статті 6 Конвенції усього її практичного значення.

Тому було б легковажним припустити, що наша держава, яка взяла на себе зобов'язання із забезпечення виконання своїх судових рішень, могла б допустити ситуацію, за якою передбачалась можливість постановлення судового рішення, проте не визначалась процедура (механізм) (або неналежним чином визначалась) виконання такого судового рішення, що нівелює ефективність судового захисту в цілому, оскільки в такому випадку мало б місце порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, при розгляді скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" № 63 від 17.04.2019 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича зважаючи на винесення судом ухвал від 18.02.2019 та 15.04.2019, якими скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" № 41 від 08.04.2019 та №9 від 25.01.2019 задоволено, судом було встановлено, що аналогічні порушення з боку державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є системними.

Таким чином, при розгляді даної скарги суд прийшов до висновку про грубе порушення державними виконавцями Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України норм Господарського процесуального кодексу України та Конституції України в частині обов'язковості виконання судових рішень, зокрема, винесення державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком Владиславом Андрійовичем постанови про арешт коштів боржника від 28.01.2019 у виконавчому провадженні №58205049 з порушеннями в частині визначення суми заборгованості, які є аналогічними порушенням, допущеним державними виконавцями того самого відділу Мазуром Геннадієм Івановичем від 14.03.2019 у виконавчому провадженні №58599190 та Нідченком Дмитром Євгенійовичем від 06.12.2018 у виконавчому провадженні №57859761.

Частиною третьою статті 246 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких входить притягнення вказаних осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність у діях (бездіяльності) таких осіб ознак кримінального правопорушення.

Викладене свідчить про свідоме порушення державними виконавцями Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком Владиславом Андрійовичем, Мазуром Геннадієм Івановичем та Нідченком Дмитром Євгенійовичем положень Конституції України, Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною шостою статті 246 Господарського процесуального кодексу України окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню.

Оскільки судом було виявлено наведені порушення у діяльності державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, то суд вбачає за необхідне направити дану окрему ухвалу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання (частина 7 статті 246 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин, суд виносить окрему ухвалу про необхідність усунення допущених державними виконавцями Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком Владиславом Андрійовичем, Мазуром Геннадієм Івановичем та Нідченком Дмитром Євгенійовичем порушень норм Господарського процесуального кодексу та Конституції України в частині обов'язковості виконання судових рішень, зокрема неодноразового винесення неправомірних постанов про арешт коштів боржника з порушеннями в частині визначення суми заборгованості, та вважає, що достатнім та обґрунтованим строком для надання ними відповіді є - чотирнадцять днів з моменту одержання окремої ухвали.

Керуючись статтями 234, 246 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ухвалив:

1. Винести окрему ухвалу про порушення державними виконавцями Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком Владиславом Андрійовичем, Мазуром Геннадієм Івановичем та Нідченком Дмитром Євгенійовичем норм Господарського процесуального кодексу України та Конституції України.

2. Окрему ухвалу довести до відома та належного реагування керівництва Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з метою дослідження обставин, наведених в окремій ухвалі, вирішення питання про відповідальність винних в допущених порушеннях працівниками державної виконавчої служби вимог чинного законодавства України та вжиття заходів для недопущення порушень при виконанні судових рішень у подібних випадках.

3. Про результати розгляду окремої ухвали повідомити Господарський суд Київської області.

4. Копію ухвали до відома направити Міністерству юстиції України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та підлягає оскарженню окремо від рішення суду в порядку передбаченому частинами 1, 2 статті 255 Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.Г. Шевчук

Окрему ухвалу підписано 08.05.2019.