ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08.05.2019 Справа № 905/423/19 Господарський суд Донецької області у складі судді Огороднік Д.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»

в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»

до Управління соціального захисту населення Слов`янської міської ради

про стягнення заборгованості у розмірі 27740,52 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Предмет та підстави спору.

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» до Управління соціального захисту населення Слов`янської міської ради про стягнення заборгованості у розмірі 27740,52 грн.

Позов обґрунтований тим, що рішенням господарського суду Донецької області від 20.11.2017 у справі №905/2074/17, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 253750,93 грн. Відповідач сплатив заборгованість за вказаним рішенням лише 12.04.2018, у зв`язку із чим позивач керуючись ст. 625 Цивільного кодексу України просить стягнути донараховані на суму основного боргу інфляційні втрати та 3% річних за період з 10.08.2017 по 11.04.2018.

Заперечення учасників процесу.

Відповідач у поданому до суду відзиві на позов за вх. № 6751/19 від 03.04.2019, заперечував проти його задоволення, мотивуючи його тим, що 11.04.2018 управлінням перераховано кошти на рахунок Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» у розмірі 253750,93 грн на виконання рішення господарського суду Донецької області у справі №905/2074/17. Також відповідач зазначає, що ним з Дніпропетровською філією Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» договори про відшкодування пільг з оплати телекомунікаційних послуг на 2016 рік не укладалися, акти звіряння розрахунків за надані населенню послуги електрозв`язку на які надаються пільги між Дніпропетровською філією Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» та розпорядником коштів місцевого бюджету третього ступеня відповідачем за січень-грудень 2016 не підписувалися на час пред`явлення вимоги та на час розгляду справи в суді.

Позивач надав відповідь на відзив за вх. № 6999/19 від 08.04.2019, в якій зазначив, що доводи відповідача щодо відсутності договірних відносин, пріоритету бюджетного законодавства та бюджетного фінансування не стосуються предмету спору та були розглянуті під час розгляду справи №905/2074/17 та згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участі ті самі особи. Позивач зазначає, що ним на адресу відповідача направлена вимога №12С000-11006 від 19.07.2017 про сплату заборгованості за зобов`язаннями січень-грудень 2016, яка отримана останнім 02.08.2017,а отже з урахуванням наведеного позивачем й визначено період нарахування заявлених до стягнення сум 3% річних з 10.08.2017 по 11.04.2017 та інфляційних втрат вересень-березень 2018 року. Відповідач не був позбавлений права у будь який час сплатити позивачу заборгованість у розмірі 253750,93 грн після отримання вимоги, у тому числі під час розгляду справи про стягнення заборгованості судом. Проте, відповідачем заборгованість сплачена лише 12.04.2018. Окрім того, позивач при нарахуванні 3 % річних та інфляційних втрат на суму основного боргу стягнутої рішенням господарського суду Донецької області у справі №905/2074/17 керується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.01.2018 №910/24266/16 та у постанові від 15.05.2018 у справі №921/412/17-г/17.

Заперечення на відповідь на відзив.

Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив за вх. № 7124/19 від 16.04.2019, які за змістом тотожні відзиву на позов за вх. № 6751/19 від 03.04.2019.

Хід розгляду справи та процесуальні дії.

Ухвалою суду від 04.03.2019 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі.

Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та заперечень, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд

ВСТАНОВИВ:

Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин та перевірка їх доказами.

Рішенням господарського суду Донецької області від 20.11.2017 по справі №905/2074/17, яке залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 07.02.2018, позов Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» до Управління соціального захисту населення Слов`янської міської ради про стягнення заборгованості у розмірі 253750,93 грн задоволено у повному обсязі.

Постановою Верховного суду від 04.06.2018 касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Слов`янської міської ради залишено без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 20.11.2017 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 07.02.2018 по справі №905/2074/17 без змін.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду по справі № 905/2074/17 встановлено наступне.

Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» є оператором телекомунікацій і включений до реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації. Позивач надає телекомунікаційні послуги фізичним особам, в тому числі і тим, що мають визначені законодавством пільги з їх оплати.

Позивачем в період часу з січня по грудень 2016 надавалися телекомунікаційні послуги Споживачам, що проживають на території м. Слов`янськ Донецької області, які мають право на відповідні пільги, передбачені чинним законодавством. На підтвердження означеного факту Позивачем протягом зазначеного періоду складалися щомісячні розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг, в яких вміщено переліки споживачів-пільговиків.

Вказані розрахунки видатків (акти форми 2-пільга) за період надання послуг з січня 2016 по грудень 2016 надавалися на адресу Відповідача у відділ персоніфікованого обліку пільговиків Управління соціального захисту населення (до 25 числа місяця, що настає за звітним) на електронних та паперових носіях, що, в свою чергу, не заперечується останнім (Відповідачем).

Листами №05-22/915 від 18.02.2016, №05-22/3184 від 02.07.2016, №05-22/3269 від 14.07.2016, №05-22/3837 від 30.08.2016, №05-22/3908 від 13.09.2016, №05-22/4256 від 18.10.2016, №05-22/4763 від 05.12.2016, №05-22/4939 від 19.12.2016, №05-22/170 від 16.01.2017. Відповідач повідомляв Позивача про відсутність субвенцій з державного бюджету на надання пільг за послуги зв`язку, а тому відшкодування за надані послуги пільговим категоріям громадян не може здійснюватися, що також вбачається з листа №31-09010-16-16/24984 від 31.08.2016 Міністерства фінансів України. 20.07.2017. Позивачем на адресу Відповідача було направлено вимогу №12С000-1106 від 19.07.2017р. про сплату заборгованості за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян за період з січня по грудень 2016 в розмірі 253750,93 грн.

Сутність заявлених позовних вимог полягає у спонуканні Відповідача до примусової компенсації витрат на відшкодування витрат понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за період з січня по грудень 2016 на загальну суму 253750,93грн. При цьому, відсутність укладеного між сторонами договору на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням послуг зв`язку пільговим категоріям громадян, не впливає на обумовленість виникнення означених зобов`язань з положень законів України та відсутністю умови про обовязковість укладення такого договору з положень законодавства, що узгоджується із ч.1 ст.174 Господарського кодексу України та ч.3 ст.11 Цивільного кодексу України та вірно було зазначено Позивачем у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян є обов`язком Позивача. Надання пільг ґрунтується на принципі відшкодування витрат підприємствам, які надають послуги пільговим категоріям громадян. Чинне законодавство передбачає відшкодування витрат за надані послуги пільговим категоріям громадян за рахунок державних коштів. При цьому, зобов`язання сторін виникають безпосередньо із Законів України і не залежать від їх бажання.

Ухилення від відшкодування державою в особі відповідного органу (в розглядуваному випадку Відповідача) витрат, понесених Позивачем у звязку із наданням послуг пільговій категорії споживачів, є фактичним примушенням Позивача всупереч ч.1 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.14 Цивільного кодексу України до безплатного надання таких послуг (фінансування їх за рахунок власних коштів) або до відмови/обмежені у надані таких послуг пільговій категорії населення, що не відповідає ст.3 Конституції України, заважаючи на чинність законів, якими ці пільги запроваджені та гарантуються.

Окрім того, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань в світлі правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішеннях по справам «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 та «Бакалов проти України» від 30.11.2004.

Враховуючи наведене, Відповідач не мав жодних правових підстав для ухилення від виконання обов`язку із здійснення відшкодування витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за період з січня по грудень 2016 в загальній сумі 253750,93 грн, що зумовлює задоволення позову.

Постанова Донецького апеляційного господарського суду по справі № 905/2074/17 станом на день подання позову та на момент вирішення цієї справи є чинною.

З огляду на несплачену Відповідачем - Управлінням соціального захисту населення Словянської міської ради заборгованість в розмірі 253750,93грн. на відшкодування витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за період з січня по грудень 2016, Позивач - Публічне акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» звернувся з позовними вимогами про стягнення 3% річних у розмірі 5109,78 за період з 10.08.2017 по 11.04.2018 та інфляційних втрат за період з вересень 2017 року - березень 2018 року у розмірі 22630,74 грн.

Оцінка аргументів учасників справи та мотиви рішення суду.

Згідно з ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України).

Також підстави припинення зобов`язання визначені статтями 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що приписи ст. 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника боргу фактично не виконано, або виконано несвоєчасно, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом».

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Враховуючи вищевикладене, обставини пов`язані з наданням позивачем як оператором телекомунікаційних послуг протягом 2016 року з 01.01.2016 по 31.12.2016; обставини пов`язані з наявністю грошових зобов`язань відповідача перед позивачем за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 у розмірі заборгованість в розмірі 253750,93грн; обставини пов`язаних з доведеністю факту порушення відповідачем грошових зобов`язань за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 у розмірі заборгованість в розмірі 253750,93грн не доводяться знову, оскільки вже встановлені рішенням суду в господарській справі між тими ж сторонами під час розгляду справи №905/2074/17.

За таких обставин послання відповідача на відсутність договору про відшкодування пільг з оплати телекомунікаційних послуг на 2016 рік та на відсутність погоджених актів звіряння розрахунків за надані населенню послуги електрозв`язку на які надаються пільги між Дніпропетровською філією Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» та розпорядником коштів місцевого бюджету третього ступеня відповідачем за січень-грудень 2016 спростовуються висновками суду по справі № 905/2074/17.

Відповідно до направленої на адресу відповідача на вимоги №12С000-1106 від 19.07.2017 позивач вимагав сплатити суму заборгованості у сумі 253750,93 грн. за зобов`язаннями січня-грудня 2016 року протягом 7 днів з моменту отримання цієї вимоги.

Вказана вимога №12С000-1106 від 19.07.2017 отримана відповідачем 02.08.2017.

Відповідач у запереченнях посилається, на відсутність можливості перерахування позивачу коштів на час пред`явлення вимоги, обґрунтовуючи це тим, що Державним бюджетом України на 2016 рік та міським бюджетом на 2016 рік не передбачені кошти для відшкодування пільг окремим категоріям громадян з послуг зв`язку, про що також було повідомлено позивача.

З цього приводу суд зазначає, що відсутність в Державному бюджеті України на 2016 рік коштів на надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг зв`язку за умови чинності ч. 5 ст. 102 Бюджетного кодексу України до 31.12.2016, не може бути причиною невиконання державою взятих на себе зобов`язань по їх відшкодуванню та свідчить про недобросовісність держави у відносинах виконання цього обов`язку перед підприємствами - надавачами відповідних послуг зв`язку по їх компенсуванню без внесення відповідних змін до закону про Держбюджет в частині виділення додаткових коштів на покриття вказаних витрат.

Суд також вказує на неможливість скасування чи обмеження права юридичної особи на отримання компенсації за надані послуги зв`язку пільговим категоріям осіб, встановлених законом, посилаючись на неспроможність її фінансового забезпечення у 2016 році через відсутність субвенції з Державного бюджету України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом України у постанові від 10.05.2016 по справі № 0870/5751/12.

Відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань в світлі правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішеннях по справам «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 та «Бакалов проти України» від 30.11.2004.

Крім того, відповідно до правової позиції, сформульованої Європейським судом з прав людини в рішенні по справі «Рисовський проти України» від 20.11.2011 щодо принципу «належного урядування», державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Наразі, практика ЄСПЛ є джерелом права для національних судів у відповідності до ст.17 Закону України від 23.02.2006 №3477-ІV.

Таким чином, суд не вбачає належних підстав для звільнення держави в особі відповідача від виконання обов`язків щодо компенсації позивачу його втрат, внаслідок надання послуг пільговій категорії осіб у відповідності до приписів діючого законодавства України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позивач правомірно нараховує на суму грошової заборгованості у розмірі 253750,93 грн. інфляційні втрати та 3% річних за несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань.

Як встановлено судом вище, заборгованість відповідача перед позивачем, яка виникла на підставі закону за послуги надані у 2016 році та розмір якої підтверджений рішенням господарського суду Донецької області від 20.11.2017 №905/2074/17 фактично сплачена була лише 12.04.2018.

Позивач визначив період нарахування заявлених до стягнення сум 3% річних з 10.08.2017 (дата отримання відповідачем вимоги, з урахуванням 7-ми денного терміну на її виконання) по 11.04.2018 (дата що передує даті виконання боргових зобов`язань) та інфляційних втрат за період вересень 2017 року - березень 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем визначено періоди нарахування 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Із наведених підстав, визначення позивачем періодів нарахування 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, не суперечить нормам чинного законодавства.

За змістом позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в загальній сумі 5109,78 грн. та інфляційні втрати в загальній сумі 22630,74 грн.

При цьому, слід врахувати правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 26.04.2017 по справі №918/329/16, прийнятій у зв`язку з неоднаковим застосуванням судами ст.625 Цивільного кодексу України, щодо правової природи нарахувань, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України та обчислення перебігу строку позовної давності в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, зазначено, що правовий аналіз положень ст.ст.526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України дає підстави вважати, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення.

Вказане також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.01.2018 у справі №906/1283/16.

Отже інфляційні втрати та 3% річних не є додатковими вимогами в розумінні ст.266 Цивільного кодексу України, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Перевіривши наведений вище розрахунок, суд дійшов висновку, що позивачем вірно визначений період нарахування 3% річних, та наданий розрахунок є арифметично вірним.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 5109,78 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 24.01.2018 у справі №910/24266/16 вимагати сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений відповідною Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з викладеного слідує, базою для нарахування є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Перевіривши наведений вище розрахунок, суд дійшов висновку, що позивачем вірно визначений період нарахування інфляційних втрат та наданий розрахунок є арифметично вірним.

Отже вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 22630,74 грн, підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.129 Конституції України та ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно ст.ст.73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 130, 231, 234, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р I Ш И В:

1. Позов задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Управління соціального захисту населення Слов`янської міської ради (84116, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Генерала Батюка, 40, з будь якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (01601, м. Київ, бул. Тараса Шевченка, буд. 18, ) в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (49101, м. Дніпро, вул. Херсонська, буд. 26, ) на рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «ПУМБ» м. Київ, МФО 334851, , ІПН 56, інфляційні втрати у розмірі 22630 (двадцять дві тисячі шістсот тридцять) грн 74 коп; 3% річних у розмірі 5109 (п`ять тисяч сто дев`ять) грн. 78 коп та судовий збір у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Донецької області набирає законної сили за правилами, встановленими статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому главою 1 розділу ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення складено та підписано 08 травня 2019.

Суддя Д.М. Огороднік