ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 9/189/2011/5003

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Генеральної прокуратури України - Збариха С.М.,

Фонду державного майна України - Ізвекова К.В.,

Немирівської міської ради Вінницької області - не з'явився,

Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих

закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" - Рябка Є.О.,

Фізичної особи-підприємця Качур Ірини Анатоліївни - не з'явився,

Дочірнього підприємства "Клінічний санаторій "Авангард"

Закритого акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця" - Бондаренка С.А.,

Федерації професійних спілок України - Богатченка Ю.В., Чугаєнко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 (у складі колегії суддів: Олексюк Г.Є. (головуючий), Петухов М.Г., Розізнана І.В.)

та ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 19.09.2018(у складі колегії суддів: Розізнана І.В. (головуючий), Василишин А.Р., Філіпова Т.Л.)

у справі № 9/189/2011/5003

за позовом Заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до Немирівської міської ради Вінницької області, Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця",

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця": Фізичної особи-підприємця Качур Ірини Анатоліївни, Федерації професійних спілок України,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Дочірнього підприємства "Клінічний санаторій "Авангард" Закритого акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця",

про визнання недійсними рішень, скасування свідоцтв про право власності та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2011 року Заступник прокурора Вінницької області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Немирівської міської ради Вінницької області та Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (далі - ПрАТ "Укрпрофоздоровниця"), в якому просив визнати недійсними рішення виконавчого комітету Немирівської міської ради від 20.07.1999 № 117, від 21.07.2009 № 126 та від 19.10.2010 № 175, скасувати свідоцтва про право власності від 28.07.1999, від 21.08.2009, 02.11.2010 на майновий комплекс клінічного санаторію "Авангард" та визнати право власності на нього за державою. Також прокурор просив поновити строк позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 25.01.2012, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.08.2012 і постановою Вищого господарського суду України від 17.12.2013, позовні вимоги прокурора задоволено частково та визнано недійсними рішення виконавчого комітету Немирівської міської ради № від 20.07.1999 № 117, від 21.07.2009 № 126 та від 19.10.2010 № 175, визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на майновий комплекс клінічного санаторію "Авангард". У решті вимог провадження у справі припинено.

Судові рішення мотивовано тим, що виконавчий комітет ради, перевищив надані йому повноваження та без достатніх правових підстав прийняв рішення про оформлення за ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" права приватної власності на комплексу будівель і споруд санаторію "Авангард", яке є державною власністю. Також, суд припинив провадження у справі в частині скасування свідоцтв про право власності на майновий комплекс в цілому, які видані ПрАТ "Укрпрофоздоровниця", на підставі пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017; далі - ГПК), оскільки спори про скасування свідоцтв про право власності не підвідомчі господарському суду.

У серпні 2018 року Федерація професійних спілок України в порядку, передбаченому частиною 1 статті 254 ГПК, звернулася до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила, зокрема, прийняти скаргу до провадження, скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити. Одночасно скаржником подано до суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду з посиланням на те, що скаржнику стало відомо про оскаржене рішення лише під час засідання робочої групи за участю Фонду державного майна України, утвореної на виконання протоколу Урядового комітету. Також Федерація професійних спілок України зазначила, що є акціонером ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" з часткою в статутному капіталі цього товариства у розмірі 92,92 %; за результатами вирішення цієї справи ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" було позбавлено права власності на майно, що впливає на розмір відрахувань на користь ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" та відповідно зменшення розміру дивідендів на користь Федерації професійних спілок України, чим порушено права та інтереси останньої.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 19.09.2018, зокрема, поновлено Федерації професійних спілок України пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Вінницької області від 25.01.2012 у справі № 9/189/2011/5003; відкрито апеляційне провадження у справі та призначено розгляд скарги.

Ухвалу мотивовано тим, що Федерація професійних спілок України не була стороною у справі, а відтак не була повідомлена про розгляд справи та не залучалася до участі в ній, тому апеляційний суд, розглянувши заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду у цій справі, з метою забезпечення конституційного права особи на доступ до суду, вважав за необхідне задовольнити цю заяву.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 апеляційну скаргу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні другого відповідача - Федерації професійних спілок України задоволено. Рішення Господарського суду Вінницької області від 25.01.2012 і постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 22.08.2012 скасовано; ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з мотивів, зокрема, пропуску позивачем строку позовної давності.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у лютому 2019 року Заступник прокурора Рівненської області подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2019, а рішення Господарського суду Вінницької області від 25.01.2012 залишити в силі.

Касаційну скаргу прокурор обґрунтовує, зокрема, порушенням судом апеляційної інстанції положень статей 257, 261, 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статті 91 ГПК (у редакції, чинній до 15.12.2017), статей 86, 236, 261, 272 ГПК у чинній редакції та пункту 13 Перехідних положень ГПК.

У відзиві на касаційну скаргу Фонд державного майна України підтримав доводи прокурора і просив задовольнити касаційну скаргу, скасувати ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2019, а рішення Господарського суду Вінницької області від 25.01.2012 залишити в силі.

У відзивах на касаційну скаргу ПрАТ "Укрпрофоздоровниця", Федерація професійних спілок України та Дочірнє підприємство "Клінічний санаторій "Авангард" Закритого акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця" зазначають про правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи, тому просять залишити оскаржені судові рішення без змін.

Немирівська міська рада, ФОП Качур І.А. у судове засідання своїх представників не направили, хоча були повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Ураховуючи наведене, те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов'язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Верховний Суд у складі колегії дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначеного представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 254 ГПК учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Отже, зазначена норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на учасників справи, а також осіб, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов'язків. При цьому на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв'язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов'язок і такий зв'язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Верховний Суд наголошує на тому, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків. Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з'ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов'язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі пункту 4 частини 3 статті 277 ГПК, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо господарський суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 264 ГПК, оскільки у такому випадку не існує правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі, у зв'язку з чим відсутній суб'єкт апеляційного оскарження.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з'ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов'язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про залучення такої особи як третьої особи та про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права цієї особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов'язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 261 ГПК суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо: апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню; є ухвала про закриття провадження у зв'язку з відмовою від раніше поданої апеляційної скарги цієї ж особи на це саме судове рішення; є постанова про залишення апеляційної скарги цієї ж особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення; скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Частиною 3 статті 256 ГПК передбачено, що строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині 2 статті 261 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 261 ГПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов'язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

У справі, яка розглядається, предметом спору, який вирішувався судами, є правомірність прийняття виконавчим комітетом Немирівської міської ради рішень від 20.07.1999 № 117, від 21.07.2009 № 126 та від 19.10.2010 № 175 щодо оформлення права власності АТ "Укрпрофоздоровниця" на майновий комплекс санаторію "Авангард", скасування свідоцтв про право власності від 28.07.1999, від 21.08.2009, 02.11.2010 на майновий комплекс клінічного санаторію "Авангард" та визнання права власності на нього за державою.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції Федерація професійних спілок України, особа яка не була учасником справи при її розгляді судом першої інстанції, наполягала на порушенні оскаржуваним рішенням її прав та інтересів як акціонера ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" з часткою в статутному капіталі цього товариства у розмірі 92,92 %, оскільки позбавлення зазначеного товариства права власності на майновий комплекс санаторію, впливає на розмір відрахувань на користь ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" та, відповідно, зменшення розміру дивідендів на користь Федерації професійних спілок України.

Апеляційний суд погодився з такими доводами Федерації професійних спілок України та зазначив, що апелянт не був стороною у справі, а відтак не був повідомлений про розгляд справи та не залучався до участі у ній, тому з метою забезпечення конституційного права особи на доступ до суду, вважав за необхідне поновити скаржнику пропущений строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та розглянути справу по суті.

Будь-яких інших обставин, які б давали підстави для висновку, що оскаржене судове рішення місцевого господарського суду ухвалено про права, інтереси та (або) обов'язки Федерації професійних спілок України апеляційним судом взагалі наведено не було, як і не встановлено, чи містяться у оскарженому рішенні суду першої інстанції судження та висновки саме про права та обов'язки Федерації професійних спілок України.

Отже, суд апеляційної інстанції мав першочергово з'ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов'язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про залучення такої особи як третьої особи та про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права цієї особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов'язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 3/364, від 10.05.2018 у справі № 910/22ц354/15, від 19.06.2018 у справі № 910/18705/17, від 11.07.2018 у справі № 911/2635/17, від 06.12.2018 у справі № 910/22354/15, від 21.02.2019 у справі № 908/1141/15-г.

Разом із тим у контексті доводів Федерації професійних спілок України стосовно порушення її прав і законних інтересів як акціонера ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" слід зауважити, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.02.2019 у справі № 826/2184/17 наведено наступний правовий висновок: " у рішенні Європейського суду з прав людини від 21.12.2017 у справі "Фельдман та банк "Слов'янський" проти України", Суд підкреслив що "за загальним правилом акціонер компанії не може стверджувати, що він є жертвою стверджуваного порушення прав компанії за Конвенцією (див. рішення у справі "Агротексім та інші проти Греції" від 24.10.1995, п. 59-72). Проникнення за "корпоративну завісу" або нехтування правосуб'єктністю компанії може буде виправданим лише за виключних обставин, зокрема, якщо точно встановлено, що компанія не може звернутися до конвенційних установ через органи, утворені згідно з її статутом, або, у випадку ліквідації, через її ліквідаторів (там само, п. 66)". Таким чином, ЄСПЛ дійшов висновку, що за звичайних обставин акціонер (навіть мажоритарний) не може звертатися до суду в інтересах банку.

Водночас у контексті згаданої справи "Фельдман та банк "Слов'янський" проти України" ЄСПЛ зазначив таке: "подаючи скарги в інтересах банку-заявника, перший заявник діяв як мажоритарний акціонер та віце-президент банку. На момент подання заяви акціонери та виконавчі органи банку-заявника були позбавлені своїх повноважень щодо управління діяльністю банку-заявника. Банк перебував під контролем ліквідаційної комісії, що складалася з посадових осіб територіальних управлінь НБУ, які становили більшість, та працівниками місцевої податкової інспекції (п. 12). Таким чином, з огляду на ситуацію банку-заявника та характер цих скарг Суд доходить висновку, що існували виключні обставини, які надали першому заявнику право подати цю заяву в інтересах банку-заявника (див. згадане рішення у справі "Кредитний та індустріальний банк проти Чеської Республіки", п. 46-52, та ухвалу щодо прийнятності у справі "Капітал банк АД проти Болгарії" від 09.09.2004)».

При цьому ЄСПЛ зазначив, що скарги, подані першим заявником (Фельдманом) як мажоритарним акціонером, є несумісними за критерієм ratione personae із положеннями Конвенції у розумінні підп. "a" п. 3 ст. 35 Конвенції, а тому Фельдман як акціонер банку не вправі звертатись до суду у власних інтересах, і за звичайних обставин (зокрема за наявності уповноважених органів банку) не вправі звертатись до суду й в інтересах банку. Водночас, ураховуючи, що виконавчі органи банку-заявника були позбавлені своїх повноважень, з огляду на ситуацію банку та характер цих скарг ЄСПЛ доходить висновку, що існували виключні обставини, які надали акціонеру право подати цю заяву в інтересах банку-заявника. Таким чином, стороною у справі був не акціонер банку, а сам банк, оскільки з огляду на виключні обставини від імені банку діяв контролюючий акціонер банку, який за звичайних обставин не вправі представляти банк."

Ураховуючи викладене, всупереч наведених вище приписів чинного законодавства, апеляційний господарський суд, не з'ясувавши, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов'язки Федерації професійних спілок України, передчасно залучив скаржника у якості третьої особи та здійснив апеляційний перегляд справи по суті.

З огляду на наведене, доводи касаційної скарги стосовно недотримання апеляційним господарським судом норм процесуального права визнаються судом частково обґрунтованими.

Водночас колегія суддів зазначає, що враховуючи встановлені наведені вище процесуальні порушення, інші аргументи скаржника, які стосуються суті спору не можуть бути оцінені касаційним господарським судом.

У силу приписів пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтями 300, 310 ГПК, постанова та ухвала апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, у зв'язку з чим касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Під час нового розгляду справи апеляційному господарському суду слід врахувати викладене в даній постанові, належним чином дослідити та встановити чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов'язки Федерації професійних спілок України, яка подала апеляційну скаргу, конкретно визначити обсяг таких прав, інтересів та (або) обов'язків, а також встановити безпосередній правовий зв'язок між останніми та оскаржуваним судовим рішенням, та, виходячи із встановленого, вирішити справу з дотриманням норм чинного законодавства.

Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області задовольнити частково.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 та ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 у справі № 9/189/2011/5003 скасувати.

3. Справу № 9/189/2011/5003 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. С. Берднік

Судді: І. С. Міщенко

В. Г. Суховий