СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2019 р.                                                                         Справа № 922/3686/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя                Бородіна Л.І., суддя  Мартюхіна Н.О.,

без повідомлення учасників справи,

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради (вх.№952Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 26.02.2019, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Жельне С.Ч., час проголошення рішення - 12:07год., дата складання повного тексту рішення - 04.03.2019, у справі №922/3686/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут", м. Харків,

до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради, м. Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі Харківської області, м. Харків,

про стягнення коштів у розмірі 5 478, 80грн

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради про стягнення 1 105, 85грн 3% річних та 4 372, 95грн інфляційних за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетом на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), управління багатоквартирним будинком, вивезення побутового сміття та рідких нечистот.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 26.02.2019 стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" 1 105, 85грн 3% річних та 4 372, 95грн інфляційних за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетом на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), управління багатоквартирним будинком, вивезення побутового сміття та рідких нечистот, а також 1 762, 00грн витрат зі сплати судового збору.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що між сторонами виникли правовідносини з постачання природного газу окремим категоріям населення на пільговій основі, у яких відповідач як розпорядник відповідних коштів зобов'язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги.  Факт належного виконання позивачем своїх зобов'язань щодо постачання природного газу пільговим категоріям населення у 2015 році підтверджується оформленим сторонами актами звіряння розрахунків за надані населенню послуги за формою "3-пільга", які підписані та скріплені печатками сторін. Позивач, направляючи документи за формою "3-пільга" відповідачу, щомісячно засвідчив факт надання послуг та вказав суму, яка підлягає відшкодуванню, що є письмовою вимогою про оплату та підставою для виконання зобов'язання в розумінні статті 530 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що  управління виконує функції головного розпорядника коштів місцевих бюджетів при фінансуванні видатків на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету; вважає, що відносини, які склались між позивачем і відповідачем регулюються бюджетним законодавством, і не є відносинами, що виникають із зобов’язального права. Апелянт вважає, він не є боржником у розумінні статті 510 Цивільного кодексу України, так як не мав грошових зобов’язань перед позивачем.

На думку апелянта, якщо відповідач не проводив розрахунки з позивачем, не можуть бути порушені і строки перерахування коштів; вважає, що суд не вірно застосував положення статті 530 Цивільного кодексу України у спірних правовідносинах, оскільки кошти перераховувались Департаментом фінансів ХОДА при надходженні субвенцій з державного бюджету, як це передбачено умовами договору. Апелянт також зазначає, що позивач у спірний період був учасником взаєморозрахунків у відповідності до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.05.2005 (надалі – Порядок №20), яка була чинна до 01.01.2018, на підставі спільних протокольних рішень.

Апелянт вказує, що місцевий господарський суд безпідставно відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про витребування документів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом спору у даній справі є стягнення 5 478, 80грн інфляційних та 3% річних.

Відповідно до частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 7 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" (у редакції, що діяла станом на дату звернення позивача з позовом), прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2018 року становив 1   762, 00грн.

Враховуючи, що у даному випадку апелянтом було подано апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму, що становить для працездатних осіб, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Крім того, дана справа не відноситься до категорії справ, зазначених у частині 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України, що не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного провадження.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради на рішення Господарського суду Харківської області від 26.02.2019 у справі №922/3686/18 та постановлено здійснити її розгляд у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи; встановлено позивачу та третій особі строк до 22.04.2019 для подання відзиву на апеляційну скаргу з  доказами  його надсилання відповідачу; встановлено учасникам справи строк до 22.04.2019 для подання заяв і клопотань

Згідно матеріалів справи, ухвала суду про відкриття апеляційного провадження була отримана учасниками справи, про що свідчать поштові повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.153-155).

15.04.2019 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3807), зазначає, що у відносинах щодо розрахунків з постачальниками послуг особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, головні розпорядники бюджетних коштів на фінансування соціальних програм виступають не як суб’єкти владних повноважень, а як боржники у зобов’язальних правовідносинах; нормами чинного законодавства на головних розпорядників коштів покладено обов’язки щодо вчасного та у повному обсязі здійснення нарахування відповідних компенсацій, здійснення розрахунків з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг.

Позивач також зазначає, що спільні протокольні рішення не мають місце у відношеннях постачальника та головного розпорядника місцевого бюджету, оскільки не змінюють визначений державний механізм фінансування та перерахування субвенції для відшкодування витрат постачальниками комунальних послуг. На думку позивача, узгоджуючи відповідний акт звірки ("форма №3-пільга"), який вважає письмовою вимогою про оплату та підставою для виконання зобов’язання у розумінні статті 530 Цивільного кодексу України, відповідач тим самим визначив та погодився з кожним періодом прострочення відшкодування пільг, сумою заборгованості та періодом її виникнення.

За таких обставин, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 26.02.2019 залишити без змін.

16.04.2019 від апелянта надійшло клопотання (вх.№3906), в якому апелянт просить розглянути питання щодо здійснення апеляційного розгляду справи за участі відповідача.

Розглянувши клопотання апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає, що з підстав, наведених судом вище, дана справа в силу положень господарського процесуального законодавства розглядається судом у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Разом з тим, частина 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням  учасника справи чи з власної ініціативи  може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Проте, у клопотанні апелянт не навів суду жодної конкретної обставини справи, за якої апеляційна скарга має розглядатись у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи, а із матеріалів справи обставин, що унеможливлюють розглянути справу без повідомлення учасників справи, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Відповідно до частини 2 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п’ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.05.2019, у зв'язку з відпусткою судді Лакізи В.В., для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Бородіна Л.І., суддя Мартюхіна Н.О.

Дослідивши матеріали справи, які суд визнає достатніми для розгляду апеляційної скарги у спрощеному провадженні, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта і заперечення позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено місцевим господарським судом, 13.08.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" і Управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Дзержинського (у подальшому – Шевченківського) району Харківської міської ради був укладений договір №02-42/38 про взаємне співробітництво (надалі - Договір), предметом якого є відносини сторін щодо взаємного співробітництва по здійсненню управлінням відшкодувань по витратам постачальника в частині надання пільговим категоріям громадян пільг по сплаті за користування послугою газопостачання та надання населенню субсидій (пункт 1.1. Договору).

Відповідно до пункту 2.1.1. Договору, постачальник (позивач) зобов'язався постачати в 2015 році газ населенню, яке отримує субсидії та має пільги.

Згідно з пунктом 2.2.1. Договору, управління зобов'язалося при надходженні субвенцій з державного бюджету та в межах затвердженого кошторису відшкодовувати постачальнику витрати, по послугам, наданим пільговикам та отримувачам субсидій, на підставі затверджених актів звірки.

За порушення зобов'язань сторони несуть відповідальність згідно діючому законодавству та цьому договору (пункт 3.1. Договору).

Договір набирає чинності з 01 липня 2015 року відповідно до частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України і діє до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання (пункт 7.1 договору).

У період липня-грудня 2015 року позивачем здійснено постачання природного газу пільговій категорії населення, які підпадають під дію норм Законів України "Про жертви нацистських переслідувань", Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Закону України "Про охорону дитинства" тощо.

Факт належного виконання позивачем своїх зобов'язань щодо постачання природного газу пільговим категоріям населення у 2015 році підтверджується оформленими сторонами актами звіряння розрахунків за надані населенню послуги за формою "3-пільга", які підписані та скріплені печатками сторін.

Вартість наданих позивачем послуг у вказаний період становила                                              1 842 748, 05грн, проте, відповідачем несвоєчасно проводилися розрахунки за надані послуги з газопостачання пільговій категорії населення. Зокрема, з доданих актів звіряння розрахунків (форма №3-пільга) за надані послуги, на які надаються пільги (по окремим відповідним пільговим категоріям), станом на жовтень-грудень 2015 вбачається (7 стовбчик таблиці друга строка (дані УПСЗН), яка саме існувала заборгованість у відповідача станом на відповідний місяць року.

Як вказує позивач у позовній заяві, узгоджуючи відповідний акт звірки заборгованості (“форма №3-пільга”) відповідач тим самим визначив та погодився з кожним відповідним періодом прострочення відшкодування пільг, сумою заборгованості та періодом її виникнення.

Такі обставини стали підставою для звернення з даним позов до суду про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних.

Апеляційним господарським судом встановлено, що відповідно до пункту 2.1.2 договору, постачальник зобов’язався щомісяця до 25-го числа місяця, що слідує за звітним, складати згідно затвердженої форми та надавати Управлінню розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов’язаних з наданням пільг, що виникли в межах поточного бюджетного року, що здійснювалось позивачем.

Згідно з пунктом 2.1.3 договору, постачальник зобов’язується за вимогою Управління у 5-денний термін надавати інформацію в електронному та паперовому вигляді про послуги, якими користується особа, фактичне споживання та розмір платежів та інші дані, що потребують внесення до єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають права на пільги та зобов’язуються надавати всі необхідні документи, що стосуються надання субсидій та пільг, для здійснення перевірки згідно діючого законодавства.

Пунктом 2.3. договору передбачено, що сторони зобов’язуються щомісячно, не пізніш 8 календарних днів після закінчення звітного місяця, складати акти звіряння розрахунків за наданими субсидіями та пільгами за користування населенням послугою газопостачання.

Відповідно до пункту 7.2. договору, якщо за місяць до закінчення строку дії договору від однієї з сторін не надійде письмове повідомлення про відмову від договору, договір вважається пролонгованим на наступний рік і на тих же умовах.

Апелянт не спростовує підписання актів звірки з позивачем (“форма №3-пільга”), оскільки порядок їх підписання передбачений умовами договору, однак, при цьому, наголошує на тому, що розрахунки за підписаними актами звірки проводились Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації на виконання спільних протокольних рішень при надходженні субвенцій з державного бюджету та в межах затвердженого кошторису, як це передбачено умовами договору (пунктом 2.2.1 договору).

Згідно матеріалів справи, 21.01.2016 між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Харківській області, Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації, Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" і Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", з метою погашення взаємної заборгованості укладено спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання №209 за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, відповідно до умов якого позивачу підлягали перерахуванню 32   532   727, 00грн за пільги та субсидії за грудень 2015 року.

28.01.2016 грошові кошти на виконання спільного протокольного рішення були перераховані позивачу, про що свідчить надана відповідачем виписка по рахунку.

Крім того, із наданої відповідачем іншої виписки по рахунку за 27.07.2016 вбачається, що позивачу Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації були перераховані грошові кошти у розмірі 58   387   784, 00грн з призначенням платежу "за травень 2016 року, №20 СПР 2015 від 22.07.2016" і 100   295   850, 00грн з призначенням платежу "за лютий-березень 2016 року, №20 СПР 2012 від 22.07.2016".

Із наданого позивачем розрахунку інфляційних та 3% річних вбачається, що періодом нарахування 3% річних є 01.12.2015 – 26.07.2016, а періодом нарахування інфляційних – січень – липень 2016 року; позивачем враховані грошові кошти, що були перераховані Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації на виконання спільних протокольних рішень.

В обох випадках розрахунок здійснено до 26.07.2016 (включно), тобто, до повного погашення заборгованості з урахуванням грошових коштів, сплачених на виконання спільного протокольного рішення від 22.07.2016; із розрахунку вбачається, що позивачем також нараховано 3% річних та інфляційні за період, що охоплюється спільними протокольними рішеннями.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Пунктами 1, 6   статті 92 Конституції України   встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту тощо.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених   Конституцією України   та законами України основних соціальних гарантій, визначено   Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Статтею 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії"   встановлено, що виключно законами України визначаються, зокрема, пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"   (статті 12-15), "Про жертви нацистських переслідувань" (статті 6-1 - 6-4), "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (статті 20, 30), "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" (стаття 6), "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (стаття 12), "Про охорону дитинства" (стаття 13) передбачено соціальні пільги, зокрема, з оплати послуг з газопостачання для окремих категорій громадян.

Відповідно до наведених законодавчих актів України надання послуг пільговій категорії громадян є обов'язком позивача. При цьому в силу положень   Конституції України   та законів України, якими встановлені пільги окремим категоріям громадян, держава взяла на себе обов'язок відшкодовувати витрати підприємств, що такі пільги надають.

Таким чином, надання пільг ґрунтується на принципі відшкодування витрат підприємствам, які надають послуги пільговим категоріям громадян.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначені   Законом України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до пункту 6 частини 1 статті 21 якого, виконавець має право отримувати компенсацію за надані відповідно до закону окремим категоріям громадян пільги та нараховані субсидії з оплати житлово-комунальних послуг і повертати їх у разі ненадання таких послуг чи пільг.

Відповідно до частини 6   статті 48 Бюджетного кодексу України,   бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень

Згідно з підпунктом "б" пункту 4 частини 1 статті   89   та статтею   102 Бюджетного кодексу України   видатки на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню) здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256   затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (далі - Порядок № 256), яким встановлено механізм фінансування видатків з місцевих бюджетів щодо надання житлових субсидій населенню на оплату природного газу за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Відповідно до пункту 3 Порядку №256 головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, об'єднаних територіальних громад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Головним розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг у спірних правовідносинах є Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради, про що зазначає і сам апелянт в апеляційній скарзі.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що між сторонами виникли правовідносини з постачання позивачем природного газу окремим категоріям населення на пільговій основі, у яких відповідач як розпорядник відповідних коштів зобов'язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги.

За умовами укладеного між сторонами договору про взаємне співробітництво відповідач зобов’язався  при надходженні субвенцій з державного бюджету та в межах затвердженого кошторису відшкодовувати позивачу витрати по послугам, наданим пільговикам та утримувачам субсидій на підставі затверджених актів звірки, які наявні у матеріалах справи за спірний період, підписані та скріплені печатками сторін.

Таким чином, у відносинах щодо розрахунків з постачальниками послуг особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, головні розпорядники бюджетних коштів на фінансування соціальних програм виступають не лише як суб'єкти владних повноважень, а і як боржники у зобов'язальних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта, що відносини, які склались між позивачем і відповідачем регулюються виключно бюджетним законодавством, і не є відносинами, що виникають із зобов’язального права, оскільки такі доводи апелянта є довільним тлумаченням норм матеріального права.

Згідно з частиною 3 та 4 статті   11, частин 1 та 2 статті   509 Цивільного кодексу України   зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених   статтею 11 цього Кодексу; цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

З огляду на вказані норми законодавства у позивача виникло цивільне право на відшкодування йому вартості послуг постачання газу, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у відповідача, як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, - цивільний обов'язок при надходженні субвенцій з державного бюджету та в межах затвердженого кошторису здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша   статті 167 Цивільного кодексу України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 Цивільного кодексу України).

Юридично неспроможними є доводи апелянта щодо некоректності застосування до нього поняття боржник, оскільки таке поняття визначено нормами цивільного законодавства і у спірних правовідносинах в силу статті 509 Цивільного кодексу України відповідач виступає у тому числі і боржником.

Поряд з цим, як вбачається із матеріалів справи і не спростовується позивачем, він у спірний період був учасником взаєморозрахунків на підставі спільних протокольних рішень.

Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 (далі - Порядок № 20).

Відповідно до пункту 6 Порядку № 20 органи Казначейства на підставі платіжних доручень головних розпорядників коштів місцевих бюджетів перераховують кошти на рахунки постачальників ресурсів (товарів, послуг).

Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків (пункт 7 Порядку № 20); як вказує апелянт він не був учасником розрахунків за спільними протокольними рішеннями, обов'язок щодо відшкодування по витратам позивача в частині надання пільговим категоріям громадян пільг по сплаті за користування послугою газопостачання та надання населенню субсидій за умовами спільних протокольних рішень було покладено на Департамент фінансів ХОДА.

При цьому, порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію затверджений наказом Міненерговугілля України від 03.08.2015 №493/688 (далі - Порядок № 493).

Згідно з пунктом 2.3 Порядку №493, відповідні департаменти фінансів узагальнюють отримані дані та подають їх щомісяця до 20 числа Державній казначейській службі України (далі - Казначейство) та відповідним головним управлінням Державної казначейської служби України в областях, місті Києві (далі - головні управління Казначейства) у формі узгоджених з постачальниками та/або транспортувальниками ресурсів (товарів, послуг) спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків разом з відповідними зведеними реєстрами актів звіряння, або реєстрами договорів за підписами керівників відповідних департаментів фінансів, постачальників га/або транспортувальників ресурсів (товарів, послуг).

Не пізніше наступного дня після підписання останнім учасником розрахунків спільного протокольного рішення (з присвоєнням номера та дати) усі учасники розрахунків, які підписали спільні протокольні рішення, подають до Казначейства та органів Казначейства, у яких відкрито їх рахунки, платіжні доручення на перерахування коштів відповідно до узгодженого спільного протокольного рішення.

Виділення коштів здійснюється лише за наявності платіжних доручень, наданих усіма учасниками розрахунків до Казначейства та органів Казначейства (пункт 2.5 Порядку № 493).

За умовами укладеного між сторонами договору, відповідач зобов’язався при надходженні субвенцій з державного бюджету та в межах затвердженого кошторису відшкодовувати постачальнику витрати, по послугам, наданим пільговикам та отримувачам субсидій, на підставі затверджених актів звірки.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта, що позивач підписуючи договір тим самим погодився з його умовами.

Із матеріалів справи і безпосередньо розрахунку позивача вбачається, що Департаментом фінансів ХОДА на виконання спільних протокольних рішень, тобто, при надходженні субвенцій з державного бюджету та в межах затвердженого кошторису, перераховував грошові кошти позивачу для здійснення відшкодувань по витратам постачальника в частині надання пільговим категоріям громадян пільг по сплаті за користування послугою газопостачання та надання населенню субсидій.

Проте, матеріалами справи не підтверджується, і позивачем суду доказів порушення відповідачем умов договору в частині строку перерахування грошових коштів при надходженні субвенцій з державного бюджету, що надавали б підстави для застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України, не надав.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов’язаних з вчиненням чи невчинення нею процесуальних дій.

Відтак, саме позивач звертаючись до суду з позовною заявою із викладеними у ній вимогами до відповідача про стягнення 3% річних і інфляційних на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України, якою передбачені наслідки порушення виконання грошового зобов'язання, мав у відповідності до положень чинного господарського процесуального законодавства підготувати позовну заяву, обґрунтувати її належним чином і на підтвердження своїх доводів і вимог довести суду порушення відповідачем умов договору в частині строку перерахування грошових коштів при надходженні субвенцій з державного бюджету і надати суду у передбаченому законом порядку усі належні і допустимі докази.

Проте, позивачем таких доказів до позовної заяви надано не було.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта, що місцевий господарський суд у спірних правовідносинах не вірно застосував положення статті 530 Цивільного кодексу України, виходячи з такого.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Дійсно, позивач, направляючи документи за формою "3-пільга" відповідачу, щомісячно засвідчував факт надання послуг та відповідач тим самим погодився із сумою, яка підлягає відшкодування.

Порядком №256 встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними місячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

У спірних правовідносинах умовами договору було визначено строк відшкодування постачальнику витрат по послугам, наданим пільговикам та отримувачам субсидій на підставі затверджених актів звірки - при надходженні субвенцій з державного бюджету та в межах затвердженого кошторису.

Тобто, у спірних правовідносинах позивач мав довести суду саме порушення строків перерахування позивачу як постачальнику грошових коштів на відшкодування по витратам постачальника за їх наявності внаслідок надходження субвенцій з державного бюджету, але безпідставного їх утримання (не перерахування) позивачу.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог і не вбачає правових підстав для їх задоволення, оскільки положення статті 625 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню у випадку прострочення грошового зобов’язання, проте, у спірних правовідносинах позивач не довів суду наявність прострочення відповідачем строку виконання зобов’язання за умовами договору.

Щодо доводів апелянта, що місцевий господарський суд безпідставно відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про витребування документів, судова колегія зазначає таке.

Згідно з частиною 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Тобто, за загальним правилом Господарського процесуального кодексу України, усі докази мають бути додані сторонами до позовної заяви і відзиву на позовну заяву у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі строк; докази, не подані у встановлений в ухвалі строк не приймаються судом.

Виняток із цього правила становить об'єктивна неможливість учасником справи самостійно подати докази в обґрунтування своїх доводів.

Так, відповідно до частини 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу (тобто, разом з поданням відзиву на позовну заяву у даному випадку). Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

17.01.2019 відповідач подав до місцевого господарського суду відзив на позовну заяву в якому виклав заперечення щодо позову.

Проте, клопотання про витребування доказів було подано відповідачем не разом з відзивом на позовну заяву, як того вимагають положення чинного процесуального законодавства, а з пропуском встановленого строку, що має наслідком залишення його без задоволення.

При цьому, у клопотанні про витребування доказів відповідач не наводить суду жодних об'єктивних причин, що унеможливили звернутись із такою вимогою до суду у встановлений строк з причин, що не залежали від нього.

Відтак, суд першої інстанції у відповідності до положень Господарського процесуального кодексу залишив клопотання відповідача про витребування доказів без задоволення.

Проте, з огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об’єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та не дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а доводи апелянта щодо невірного застосування місцевим господарським судом норм матеріального права підтверджуються матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 26.02.2019 у справі №922/3686/18 слід скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового про відмову у задоволення позовних вимог, витрати апелянта зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 4 ч. 1 ст. 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 26.02.2019 у справі №922/3686/18 скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (61004, Харківська обл., м. Харків, вул. Москалівська, буд. 57/59, ) на користь Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради (61166, Харківська обл., м. Харків, просп. Науки, 17-А, ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 2   643, 00грн.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і не підлягає оскарженню

Головуючий суддя                                                                    Л.М. Здоровко

Суддя                                                                                           Л.І. Бородіна

Суддя                                                                                           Н.О. Мартюхіна