ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2019 р. Справа№ 910/12797/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Добрицька В.С.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.12.2018 (повний текст рішення складено 20.12.2018)

у справі № 910/12797/18 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго»

до Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

про стягнення 6 286,77 грн.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго» (далі - ПАТ «Полтаваобленерго», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», організаційно-правову форму якого змінено на Акціонерне товариство (далі - АТ «Укргазвидобування», відповідач) про стягнення 6 286,77 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором постачання № 72 від 06.02.2009 в частині оплати вартості отриманої електричної енергії в обумовлені договором строки, відтак просило стягнути з відповідача 6 286, 77 грн. пені.

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що за результатами виконаних сторонами зобов'язань за Договором постачання № 72 від 06.02.2009 між сторонами підписано акт звірки взаєморозрахунків, у якому сторони не погодили нарахування пені, а наданий позивачем розрахунок є необґрунтованим, відтак просив відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі № 910/12797/18 позов задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» пеню за фактично спожиту активну електроенергію у сумі 6 286, 77 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1 762, 00 грн.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Акціонерне товариство «Укргазвидобування» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального (ст. ст. 626, 627, 628 ЦК України) та процесуального права (ст. 7 ГПК України, ст. 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення»). Апелянт не погоджується із доводами позивача, що Договір про постачання електричної енергії № 72 від 06.02.2009 переукладено з 12.02.2018 в новій редакції без змін, адже п. 9.4 передбачає, що з дати набрання чинності Договором, Договір від 06.02.2009 року № 72 припиняє свою дію, в частині виконання грошових зобов'язань діє до їх повного виконання, дані договори не є ідентичними та за своєю правовою природою не можуть розглядатися як єдиний правочин. Крім цього, Договір № 72 від 06.02.2009 на підставі п.9.4 набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2009. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. Договір може бути розірвано і в інший термін за ініціативою будь-якої із сторін у визначеному законодавством України порядку. Відтак, апелянт вважав, що твердження позивача про наявність умов договору, які слугували підставою для звернення із позовною заявою до суду є такими, що не відповідають дійсності. Апелянт стверджував, що суд першої інстанції не надав належної оцінки аргументам з цього аспекту спору та врахував виключно позицію позивача, що в свою чергу суперечить вимогам ст. 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення». Судом першої інстанції також не враховані доводи відповідача, що наданий позивачем розрахунок штрафних санкцій не містить граничних термінів оплати за кожний період, періодів нарахування штрафних санкцій та не простежується співвідношення проплаченої суми із сумою за фактично спожиті послуги, що в свою чергу унеможливлює належне сприйняття правомірності самого факту нарахування пені тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив про безпідставність тверджень апелянта, що Договір про постачання електричної енергії від 06.02.2009 не містить положень про дію договору в частині виконання грошових зобов'язань до їх повного виконання, адже п. 9.4 Договору про постачання електричної енергії від 12.02.2018 сторони погодили, що Договір про постачання електричної енергії від 06.02.2009 припиняє свою дію, а в частині грошового зобов'язання діє до повного їх виконання, що свідчить про наявність домовленостей між сторонами з цього приводу. За твердженнями позивача, матеріали справи містять достатньо доказів, що АТ «Укргазвидобування» свої зобов'язання за Договором про постачання електричної енергії від 06.02.2009 виконало неналежним чином, а саме оплатило послуги з постачання активної електричної енергії з порушенням строку, передбаченого цим договором, що підтверджується копіями рахунків на сплату, платіжними дорученнями жовтень-листопад 2017 року. Крім цього, на переконання позивача, суд першої інстанції під час розгляду справи детально дослідив та перевірив розрахунок штрафних санкцій на підставі наведених приписів закону та наявних у матеріалах справи доказів тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 23.04.2019 з'явились представники сторін, представник відповідача надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 06.02.2009 між ПАТ «Полтаваобленерго» (позивачем, постачальником за договором) та ПАТ «Укргазвидобування», організаційно-правову форму якого змінено на Акціонерне товариство (відповідачем, споживачем за договором) укладено Договір постачання електричної енергії № 72 (далі - Договір постачання), за умовами п. 1.1 якого постачальник продає споживачу електричну енергію для забезпечення потреб електроустановок з приєднаною потужністю 31 814,8 кВт, а споживач оплачує вартість використаної (купленої) електричної енергії.

Відповідно до п. 2.2.2 Договору постачання постачальник зобов'язаний постачати споживачу електроенергію, як різновид товару в обсягах, визначених відповідно до розділу 5, та з урахуванням умов розділу 6 (додаток «обсяги постачання (договірної величини) електричної енергії споживачу та субспоживачу).

Положеннями п.п. 2.3.3 Договору постачання сторони погодили, що споживач зобов'язується оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків «Порядок розрахунків» та «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії».

Цей Договір згідно п. 9.4 набирає чинності з моменту підписання і укладається на строк до 31.12.2009. Договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

12.02.2018 між сторонами було укладено Договір про постачання електричної енергії № 72, який набирає чинності з дня його підписання та з цієї дати Договір № 72 від 06.02.2009 припиняє свою дію, проте в частині виконання сторонами своїх зобов'язань він діє до повного виконання.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст.509 ЦК України, ст.173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За договором енергопостачання (ст. 275 ГК України) енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 276 ГК України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, позивач умови Договору постачання виконав в повному обсязі, зокрема, в період з жовтня 2017 по листопад 2017 надав відповідачу послуги з поставки активної електроенергії, що підтверджується рахунками на попередню оплату активної електроенергії, наявними у матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями п. 3.1 Договору постачання сторони погодили, що постачальник має право отримувати від споживача плату за поставлену електричну енергію за роздрібними тарифами, розрахованими згідно з умовами та правилами здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, та інші платежі обумовлені цим договором.

Відповідно до п. 1 Додатку № 2 «Порядок розрахунків» розрахунковим вважається період з 08 години 25 числа попереднього місяця до 08 години такого ж числа поточного місяця. Розрахунки за електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії.

За змістом п. 2 Додатку № 2 платежі за електричну енергію здійснюються споживачем платіжними дорученнями на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника у наступних обсягах та строки:

- 33% від заявленого (договірного) електроспоживання на розрахунковий період до дати початку розрахункового періоду;

- 33% від заявленого (договірного) електроспоживання на розрахунковий період до 05 числа розрахункового періоду;

- 34% від заявленого (договірного) електроспоживання на розрахунковий період до 15 числа розрахункового періоду.

Крім цього, цим пунктом передбачено, що остаточний розрахунок за минулий розрахунковий період здійснюється споживачем самостійно протягом 5 операційних (10 операційних для споживачів, які здійснюють розрахунки через структурний підрозділ, який розташований у іншому місті) днів з дня виписки рахунку.

Проте, відповідач своїх зобов'язаь щодо оплати належним чином не виконав, сплатив послуги з постачання активної електричної енергії з порушенням строку, передбаченого Договором постачання, про що свідчать надані позивачем копії рахунків на сплату, платіжні доручення за жовтень-листопад 2017, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом про стягнення пені.

Твердження апелянта про те, що Договір постачання містить положення про те, що цей договір в частині виконання грошових зобов'язань діє до їх повного виконання, як безпідставні та необґрунтовані відхиляються судом апеляційної інстанцій, адже пунктом 9.4 Договору постачання сторони погодили, що Договір постачання припиняє свою дію, а в частині грошового зобов'язання діє до повного їх виконання, що свідчить про наявність домовленостей між сторонами з цього приводу. Крім цього, відповідачем не надано суду жодних доказів визнання цього Договору або його частини, зокрема, п. 9.4 недійсним в судовому порядку, відповідно він є підставою виникнення у сторін цивільних прав та обов'язків.

За змістом п. 4.2.1 Договору постачання за внесення платежів, передбачених п.п 2.3.3-2.3.4 Договору, з порушенням термінів, та п. 10 Додатку № 2 «порядок розрахунків», споживач сплачує постачальнику електричної енергії пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, компенсаційні нарахування на встановлений індекс інфляції та три проценти річних з простроченої суми.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов'язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-2 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, апеляційний суд визнав висновки місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 6 286, 77 грн. пені доведеними належними та допустимими доказами, відповідачем не спростованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Доводи відповідача (апелянта) з приводу того, що наданий позивачем розрахунок штрафних санкцій не містить граничних термінів оплати за кожний період, періодів нарахування штрафних санкцій та не простежується співвідношення проплаченої суми із сумою за фактично спожиті послуги, що в свою чергу унеможливлює належне сприйняття правомірності самого факту нарахування пені, не знайшли свого підтвердження під час перевірки наданого позивачем розрахунку пені.

З приводу посилань відповідача на акт звірки взаєморозрахунків, в якому сторони не погоджували нарахування пені, суд першої інстанції вірно зазначив, що за приписами чинного законодавства наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін підтверджується первинними документами (договором, рахунками, накладною, платіжними дорученнями, тощо). Первинні документи повинні містити дату здійснення господарської операції, суму платежу, зміст та обсяг господарської операції, інші реквізити. Саме такі первинні документи, а не складені на їх підставі акти звірки взаємних розрахунків, виступають належними доказами у справі на підтвердження проведення тієї чи іншої господарської операції, здійснення тих чи інших дій, виконання прав та обов'язків сторонами (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.07.2018 у справі № 905/1141/16 та Вищим господарським судом України у постанові від 14.04.2014 у справі № 908/3427/13).

При цьому, з вказаного акту звірки вбачається лише інформація щодо відсутності заборгованості у відповідача перед позивачем за кінцевим результатом руху коштів по дебету та кредиту згідно бухгалтерських документів сторін, які не містять посилань на Договір постачання, відповідно цей акт вірно не прийнято судом першої інстанції в якості належного доказу, що стосується відносин сторін за Договором поставки.

Одночасно місцевим судом правомірно відхилено посилання відповідача на платіжні доручення № 14 від 04.09.2017, № 392 від 14.09.2017, № 771 від 20.09.2017, оскільки вони не були враховані при розрахунку пені за спірний період, як такі, що не стосуються предмету розгляду поставленої електроенергії у жовтні-листопаді 2017.

Доводи апелянта з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального права (ст. ст. 626, 627, 628 ЦК України) та процесуального права (ст. 7 ГПК України, ст. 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення») не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі № 910/12797/18 - без змін.

Матеріали справи 910/12797/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.05.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко