РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.05.2019Справа № 910/2687/19
За позовом Приватного підприємства «Вега+», м. Київ

до Фізичної особи-підприємця Римик Євгена Геннадійовича, м. Київ

про стягнення 7 200,00 грн, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Вега+» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Римик Євгена Геннадійовича (надалі також - відповідач) суми авансу в розмірі 7 200,00 грн.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що в порушення досягнутої сторонами домовленості відповідач не виконав належним чином свого зобов`язання з поставки оплаченого позивачем товару, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок повернути грошові кошти, отримані за непоставлений товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

З метою повідомлення відповідача про розгляд даної справи та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, судом рекомендованим листом з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 03056, м. Київ, вул. Виборзька, будинок 7 (гуртожиток), направлялась ухвала суду.

Проте, до суду повернулось поштове відправлення, адресоване відповідачу, а саме №842, яке відповідно до повідомлень підприємства поштового зв`язку з відбитком календарного штемпелю не вручені під час доставки та у зв`язку з неправильним зазначенням адреси одержувача повернуто до суду.

Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України день складення підприємством поштового зв`язку повідомлення з відбитком календарного штемпелю про повернення поштового відправлення вважається днем вручення відповідачу ухвал суду.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 910/2687/19 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач так і не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до положень ст. 165 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Приймаючи до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи та у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, відзиву на позовну заяву до суду не подав, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

У зв`язку з перебуванням судді Морозова С.М. у період з 02.05.2019 року по 11.05.2019 року у відпустці, суд здійснює розгляд справи, відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України, у перший робочий день після виходу з відпустки - 13.05.2019 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що 14.02.2108 року позивач, як покупець, та відповідач, як постачальник, уклали усний договір поставки.

З цією метою відповідачем було виставлено позивачу рахунки на оплату №2088 від 14.02.2018 року на суму в розмірі 5 450,00 грн та №2108 від 14.02.2018 року на суму в розмірі 2 200,00 грн.

В подальшому позивачем було здійснено оплату вказаних рахунків за платіжними дорученнями №2397 від 14.02.2018 на суму 5 000,00 грн та №2399 від 15.02.2018 на суму 2 200,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою АТ «Укрсиббанк» за 26.11.2018 року.

У той же час, відповідач на виконання умов усного договору не поставив позивачу товар, зазначений в рахунках на оплату: клапан електропневматичний 6ТС.399008-03 в кількості 1 шт, кран допоміжного тормоза локомотива 254-1 в кількості 2 шт та кран комбінований 267.030 в кількості 2 шт.

У зв`язку з цим, 05.12.2018 позивач звернувся до відповідача з претензією (вих. №27/1 від 27.11.2018) якою вимагав повернути попередню оплату в розмірі 7 200,00 грн протягом 15 днів від дня пред`явлення вказаної претензії. Направлення вказаної претензії на адресу відповідача підтверджується фіскальним чеком підприємства поштового зв`язку від 05.12.2018 (поштове відправлення №573).

Проте, ФО-П Римик Є.Г. відповіді на вимогу не надав, повернення грошових коштів позивачу не здійснив.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 Господарського кодексу України матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб`єктів господарювання, здійснюються суб`єктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом, також на основі договорів купівлі-продажу.

Основні вимоги щодо укладення та виконання договорів поставки встановлюються цим Кодексом, іншими законодавчими актами (ч. 3 вказаної статті).

Згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене та зважаючи на зміст спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли господарські правовідносини з поставки товару, шляхом укладення договору у спрощений спосіб, а дії сторін щодо направлення рахунків на оплату товару та їх оплати засвідчують їх волю для настання відповідних правових наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 вказаної статті).

Так, частиною 1 ст. 662 Цивільного кодексу України встановлений обов`язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення (п. 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Як вже встановлено судом, 05.12.2018 позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути сплачені грошові кошти, але ця вимога не була вручена відповідачу під час доставки (11.01.2019) та 23.01.2019 була направлена підприємством поштового зв`язку у зворотному напрямку, що підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" (поштове відправлення №573).

Окрім того, позивачем надано до матеріалів справи надано претензію №07/03 від 07.02.2019 з доказами направлення директору Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Град» Римик Євгену Геннадійовичу на адресу: 03127, м. Київ, проспект 40-річчя Жовтня, буд. 124.

Однак, суд зазначає, що зазначений доказ не може бути прийнятий до уваги, оскільки відповідачем в справі є Фізична особа-підприємець Римик Євген Геннадійович, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 гуртожиток), а не Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Град» в особі директора Римик Євгена Геннадійовича, зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 . Окрім того, рахунки на оплату позивачу виставлялись саме відповідачем (ФОП Римик Є.Г.), тобто господарські правовідносини з поставки товару у позивача виникли саме з останнім.

Враховуючи такі обставини та зважаючи на положення ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про те, що строк виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару на момент розгляду та вирішення судом даного спору - настав.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 вказаної статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач доказів, що підтверджують поставку ним товару позивачу або спростовують доводи останнього, суду не надав.

Частиною 1 ст. 670 Цивільного кодексу України встановлено, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Відповідач доказів, які б свідчили про повернення ним грошових коштів за оплачений і непоставлений товар позивачу або спростовували б доводи останнього, суду не надав.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 7 200,00 грн. є правомірною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у вказаному розмірі.

Судовий збір в розмірі 1 921,00 грн, у зв`язку із задоволенням позову, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Позивачем також заявлено про стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 700,00 грн.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру». Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що позов позивача не підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі №914/434/17).

Максимальний розмір оплати послуг адвоката хоч нормативно і необмежений, однак в силу позиції Вищого господарського суду України (наприклад, п. 11 Інформаційного листа ВГСУ від 14.12.2007 №01-8/973) може бути обмежений самим судом «з огляду на розумну необхідність відповідних судових витрат для даної справи»

Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2018 року між адвокатом Кобріним Максимом Віталійовичем (адвокат) та Приватним підприємством «Вега+» (клієнт) було укладено Договір про надання правової допомоги б/н, за змістом п. 1.1. якого предметом договору є правова допомога, яку адвокат надає клієнту, в тому числі представництво інтересів клієнта в судових органах, органах державної влади і управління, а також перед будь-якими юридичними та фізичними особами.

Згідно з п. 3.1. Договору сторони досягли згоди, що за правову допомогу, яка є предметом даного Договору, клієнт зобов`язаний сплатити адвокату винагороду, розмір якої визначається при підписанні акту, передбаченого п. 2.8. даного Договору.

За результатами надання допомоги адвокат направляє клієнту відповідний акт, в якому зазначається її вартість. (п. 2.8. вказаного Договору).

Додатковою угодою №1 до Договору про надання правової допомоги б/н від 01.02.2018 сторони зазначили, що дана додаткова угода визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвокату за надання правової допомоги у спорі про стягнення заборгованості за договором з фізичної особи-підприємця Римик Євгена Геннадійовича (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь клієнта. Клієнт та адвокат погодили, що гонорар адвоката по даній справі складає 300,00 грн за одну годину правової допомоги.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, платіжне доручення №3638 від 27.02.2019 на суму 2 700,00 грн та Акт надання послуг №6 від 11.02.2019 року.

Судом встановлено, що Кобрін Максим Віталійович є адвокатом в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю.

Суд зазначає, що позовна заява від імені Приватного підприємства «Вега+» підписана адвокатом Кобріним М.В.

Згідно з Актом про надання послуг №6 від 11.02.2019, заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 700,00 грн, складається з:

1. адвокатського гонорару за підготовку претензії до ФОП Римик Є.Г. (робота з документами, надіслання претензії засобами поштового зв`язку) в сумі 750,00 грн;

2. адвокатського гонорару за підготовку претензії до ФОП Римик Є.Г., як директора ТОВ «Торговий дім «Град» (робота з документами, надіслання претензії засобами поштового зв`язку) в сумі 450,00 грн;

3. адвокатського гонорару за підтримку позовної заяви до ФОП Римик Є.Г. (робота з документами, підготовка додатків, надіслання позовної заяви до суду та відповідача засобами поштового зв`язку) в сумі 1 500,00 грн.

При здійсненні розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, на виконання приписів ч. 4 ст. 126 ГПК України, судом встановлено, що дана справа є нескладною (в розумінні ст. 12 ГПК України є малозначною), а виконані адвокатом роботи (надані послуги) не відносяться до категорії складних та не пов`язані із застосуванням значного обсягу законодавства, у зв`язку з цим, а також виходячи з того, що судом не прийнято до уваги претензію підготовлену на ім`я директора ТОВ «Торговий дім «Град» Римик Є .Г. , враховуючи заявлену суму позовних вимог, суд дійшов висновку про обґрунтованість витрат на професійну правничу допомогу на суму 1 500,00 грн, що становить 20% від ціни позову.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Римик Євгена Геннадійовича (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь Приватного підприємства «Вега+» (ідентифікаційний код 32236398, місцезнаходження: 61010, м. Харків, вул. Нетіченська, буд. 34, офіс 9) суму основного боргу в розмірі 7 200,00 грн (сім тисяч двісті гривень 00 копійок), судовий збір у розмірі 1 921,00 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривна 00 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500,00 (одна тисяча п`ятсот гривень 00 копійок).

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.М. Морозов