ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2019 р.            Справа№ 911/1760/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Дикунської С.Я.

суддів:           Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Добрицька В.С.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації

на рішення Господарського суду Київської області

від 21.11.2018

у справі №911/1760/18 (суддя Грабець С.Ю.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі

Київської міської філії Публічного акціонерного

товариства «Укртелеком»

до Управління соціального захисту населення

Богуславської районної державної адміністрації

про стягнення боргу в сумі 649 198,89 грн.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Київської міської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі – ПАТ «Укртелеком» в особі Київської міської філії ПАТ «Укртелеком», позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації (далі – Управління, відповідач) про стягнення боргу в сумі 649 198,89 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов’язань з відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, відтак просило стягнути з відповідача 649 198,89 грн. заборгованості.

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що договір в письмовій формі між сторонами не укладався, коштів на оплату послуг, наданих позивачем, Законами України «Про Державний бюджет на 2016 рік» та «Про Державний бюджет на 2017 рік» не передбачалось.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.11.2018 позов задоволено повністю. Стягнуто з Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації на користь Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» 649 198,89 грн. заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, 9 737,98 грн. витрат на сплату судового збору.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що пред’явлення позову є безпідставним, адже Управління дотримується вимог законодавства і не може взяти на себе зобов’язання, які йому суперечать. Законами України «Про державний бюджет України на 2016 рік», «Про Державний бюджет України на 2017 рік» кошти на відшкодування витрат за надані послуги зв’язку окремим категоріям громадян не передбачались, тому письмовий договір з ПАТ «Укртелеком» на відшкодування витрат за надані послуг зв'язку не укладався, а заявлена позивачем заборгованість в сумі 649 198,89 грн. є безпідставною й жодним чином не підтвердженою. Оскільки Управління не заключало у 2016 - 2017 роках письмового договору з ПАТ «Укртелеком» в особі Київської міської філії ПАТ «Укртелеком» про відшкодування коштів за телекомунікаційні послуги пільгових категорій населення, у позивача не має підстав вимагати сплати коштів в сумі 649 198,89 грн., а у Господарського суду Київської області причин стягувати такі кошти.

В судове засідання апеляційної інстанції 23.04.2019 з’явився представник позивача, представник відповідача не з’явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, на позивача, як на оператора телекомунікаційних послуг, покладено обов’язок надавати телекомунікаційні послуги споживачам з урахуванням пільг, встановлених законодавством України, а саме: Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом України «Про жертви нацистських переслідувань», Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Законом України «Про охорону дитинства».

Відповідно до п. 1.8 Статуту ПАТ «Укртелеком» товариство має цивільні права та обов’язки, здійснює свою діяльність згідно законодавства України, цього статуту та внутрішніх актів товариства.

За змістом п. 1.7 Положення про Київську міську філію ПАТ «Укртелеком» (далі – Положення) у своїй діяльності філія керується законодавством України, статутом товариства, цим положенням, іншими внутрішніми актами товариства, прийнятими загальними зборами акціонерів товариства рішеннями та іншими органами товариства.

Положеннями п.п. 3.2.1 п. 3.2 Положення визначено, що предметом діяльності філії, зокрема, є надання телекомунікаційних послуг, в тому числі послуг фіксованого телефонного зв'язку з використанням безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі, послуг рухомого (мобільного) зв'язку, послуг цифрового телебачення, інших послуг мультисервісних мереж та інших телекомунікаційних додаткових (супутніх) послуг.

Телекомунікаційна послуга (послуга) - продукт діяльності оператора та/або провайдера телекомунікацій, спрямований на задоволення потреб споживачів у сфері телекомунікацій (п. 54 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про телекомунікації»).

Телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України (ч. 3 ст. 63 Закону України «Про телекомунікації»).

За приписами п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 (далі – Правила №295) встановлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред’явлення ним документа, який підтверджує право на пільги.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» виключно законами України визначаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; величина порогу індексації грошових доходів громадян; пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання.

Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (ч.2 ст. 19 згаданого Закону).

За змістом ч. 3 ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Таким чином, положеннями вищевказаних актів законодавства закріплено державні гарантії для окремих категорій громадян, які мають пільги щодо оплати вартості наданих послуг.

Як встановлено матеріалами справи, позивачем за період з 01.01.2016 до 31.12.2017 надано телекомунікаційні послуги на пільгових умовах (далі – послуги) на загальну суму 649 198,89 грн. категоріям споживачів, передбаченим вищезазначеними законодавчими актами, що підтверджується розрахунком заборгованості за надані телекомунікаційні послуги на пільгових умовах (за період з 01.01.2016 до 31.12.2017), станом на 25.06.2018, та актами звірки розрахунків за послуги зв’язку пільговим категоріям населення між сторонами, станом на 01.02.2016, 01.03.2016, 01.04.2016, 01.05.2016, 01.06.2016, 01.07.2016, 01.08.2016, 01.09.2016, 01.10.2016, 01.11.2016, 01.12.2016, 01.01.2017, 01.02.2017, 01.03.2017, 01.04.2017, 01.05.2017, 01.06.2017, 01.07.2017, 01.08.2017, 01.09.2017, 01.10.2017, 01.11.2017, 01.12.2017, 01.01.2018, копії яких долучено до матеріалів справи.

З огляду на невиконання відповідачем обов'язку по складанню актів за формою « 3-пільга», вищезгадані акти було складено позивачем та направлено відповідачу листами, а саме: №01 від 08.02.2016; №02 від 04.03.2016; №03 від 05.04.2016; №04 від 05.05.2016; №05 від 06.06.2016; №06 від 05.07.2016; №82і250/58-303 від 09.08.2016; №82і250/58-396 від 12.09.2016; №82і250/58-501 від 12.10.2016; №82і250/58-575 від 18.11.2016; №82і250/58-622 від 07.12.2016; №82і250/58-27 від 18.01.2017; №82і250/58-77 від 14.02.2017; №82і250/58-213 від 09.03.2017; №82і250/58-257 від 07.04.2017; №82і250/58-358 від 11.05.2017; №82і250/58-458 від 08.06.2017; №82і250/58-544 від 11.08.2017; №82і250/58-590 від 08.09.2017; №82і250/58-679 від 10.10.2017; №82і250/58-744 від 09.11.2017; №82і250/58-809 від 06.12.2017; №82і250/58-31 від 10.01.2018.

15.06.2016 позивач направив на адресу відповідача листи щодо необхідності належного оформлення актів «№3 – пільга» по звірянню розрахунків та наявної заборгованості №82і250/58-135 та №82і250/58-171.

08.07.2016 року відповідач надіслав на адресу позивача відповідь на лист №82і250/58-135 з повідомленням про те, що Законом України «Про Державний бюджет на 2016 рік» видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг зв’язку не передбачено, в зв’язку з чим борг відповідача перед позивачем відсутній.

Доводи відповідача (апелянта) про відсутність у нього обов’язку з відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за відсутності між сторонами договору у письмовій формі та передбачених для цього Законами України «Про Державний бюджет на 2016 рік» та «Про Державний бюджет на 2017 рік» коштів, правомірно не прийнято судом першої інстанції до уваги. За змістом ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За приписами пп. «б» п. 4 ст. 89 Бюджетного кодексу України до видатків, які здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетів та враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, зокрема, державні програми соціального захисту.

Положеннями ч. 1 ст. 102 Бюджетного кодексу України встановлено, що видатки місцевих бюджетів, передбачені у підп. «б» п. 4 ч. 1 ст. 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, що діяли в період спірних правовідносин (далі – Порядок), механізм фінансування цих видатків встановлено ст. 102 Бюджетного кодексу України, зокрема, на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), управління багатоквартирним будинком, вивезення побутового сміття та рідких нечистот, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу; доставки громадянам повідомлень про призначення субсидії; виплати громадянам частини невикористаної субсидії для відшкодування витрат на оплату природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), послуг з електропостачання для індивідуального опалення; допомоги сім’ям з дітьми, малозабезпеченим сім’ям, особам з інвалідністю з дитинства, дітям з інвалідністю, тимчасової державної допомоги дітям, допомоги по догляду за особами з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, в тому числі на догляд (крім державної соціальної допомоги на догляд особам, зазначеним у пунктах 1-3 частини першої статті 7 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», щомісячної компенсаційної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за особою з інвалідністю I групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку, тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, та поштові витрати за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на підставі п. 3 Порядку є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, об’єднаних територіальних громад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державного казначейства, для здійснення відповідних видатків (ч. 1 п. 8 Порядку).

За змістом ч. 2 п. 8 Порядку головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють у п’ятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг і ведуть облік за видами пільг, у тому числі на оплату пільг з послуг зв'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання згідно п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Зобов'язанням (ч. 1 ст. 509 ЦК України) є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 509 ЦК України виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, які передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставою виникнення цивільних прав та обов’язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк встановлений договором або законом.

Таким чином, надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян є обов'язком позивача. При цьому, чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на пільги.

Надання пільг ґрунтується на принципі відшкодування витрат підприємствам, які надають послуги пільговим категоріям громадян, за рахунок державних коштів. Правовідносини сторін регулюються не лише нормами Бюджетного кодексу України, який визначає безпосередньо процедуру сплати грошових коштів, а також - положеннями Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та відповідними законами України, які визначають правові підстави для позивача надавати послуги на пільгових умовах певним категоріям осіб.

Оскільки телекомунікаційні послуги на пільгових умовах позивачем надано не з власної ініціативи, а на виконання імперативних законодавчих вказівок, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних коштів понесені витрати.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом в постанові від 08.10.2018 року у справі №911/2865/17.

У відповідності до ч. 1 ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ч. 7 ст. 193 ГК України встановлено, що не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином

Господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 202 ГК України).

Матеріалами справи встановлено, що відповідач відмовився скласти та підписати направлені йому акти за формою « 3-пільга», а саме: №01 від 08.02.2016; №02 від 04.03.2016; №03 від 05.04.2016; №04 від 05.05.2016; №05 від 06.06.2016; №06 від 05.07.2016; №82і250/58-303 від 09.08.2016; №82і250/58-396 від 12.09.2016; №82і250/58-501 від 12.10.2016; №82і250/58-575 від 18.11.2016; №82і250/58-622 від 07.12.2016; №82і250/58-27 від 18.01.2017; №82і250/58-77 від 14.02.2017; №82і250/58-213 від 09.03.2017; №82і250/58-257 від 07.04.2017; №82і250/58-358 від 11.05.2017; №82і250/58-458 від 08.06.2017; №82і250/58-544 від 11.08.2017; №82і250/58-590 від 08.09.2017; №82і250/58-679 від 10.10.2017; №82і250/58-744 від 09.11.2017; №82і250/58-809 від 06.12.2017; №82і250/58-31 від 10.01.2018. Документів на підтвердження відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за період з 01.01.2016 до 31.12.2017, суду не надано.

За таких обставин, апеляційний суд визнав правомірними висновки місцевого суду щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення з відповідача 649 198,89 грн. заборгованості по відшкодуванню витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, які доведено позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано, відтак такі підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 21.11.2018 у справі №911/1760/18 – без змін.

Матеріали справи № 911/1760/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.05.2019

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська

Судді                                                                                Г.А. Жук

А.О. Мальченко