ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2019 р.                                                                                            м. Київ

Справа № 911/345/19

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «С.К.С.» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продесс» про стягнення 30 607,37грн, без виклику представників сторін,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю “С.К.С.” (далі – ТОВ “С.К.С.”) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Продесс” (далі – ТОВ “Продесс”) про стягнення 30 607,37грн, у тому числі: 24 918,06грн основної заборгованості; 1 154,39грн втрат від інфляції, нарахованих за період 09.07.2018 по 31.12.2018; 369,77грн - 3% річних та 4 165,15грн пені, які нараховані за період з 09.07.2018 по 21.01.2019.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов’язань за договором поставки №119 від 01.05.2018 щодо оплати поставленого товару у встановлений строк (а.с.3-10).

Ухвалою від 01.03.2019 судом відкрито провадження у справі, вирішено розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, а також встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій (а.с.1-2).

Копії вказаної ухвали отримані: відповідачем - 07.03.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №550 (а.с.97); позивачем - 13.03.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №569 (а.с.98).

У строк, встановлений для подання відзиву, від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині погашеного боргу на суму 20 219,22грн (здано для відправлення відділенню зв’язку м. Вишневе 22.03.2019). У відповідному клопотанні, яке є за своєю суттю відзивом, відповідач вказує на те, що станом на 22.03.2019 заборгованість перед позивачем за поставлений товар складає 4 698,84грн, оскільки вже сплачено 20 219,22грн (а.с.100-102).

Правом подати у встановлений судом строк відповідь на відзив та заперечення сторони не скористались.

У строк, встановлений ч.7 ст.252 ГПК України, клопотань від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини.

01.05.2018 між ТОВ “С.К.С.” (постачальник) та ТОВ “Продесс” (покупець) укладено договір поставки №119 (а.с.62-65, далі - договір). Вказаний договір сторонами підписано з протоколом узгодження розбіжностей (а.с.66-68).

За умовами вищевказаного договору, постачальник зобов’язався в порядку та строки, встановлені договором, передавати у власність покупця, а покупець зобов’язався прийняти та оплатити на умовах договору товар (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 4.1 вказаного договору, поставка товару здійснюється тільки за наявності додатків №1 та №2, затверджених та скріплених печатками сторін та підписаними уповноваженими представниками сторін.

Згідно п. 5.1 договору, постачальник постачає товар за ціною, яка визначається в «протоколі узгодження» та вказується в накладних за одиницю.

Розрахунок здійснюється за кожну поставлену партію товару після підписання видаткової накладної у безготівковій формі протягом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника в строк, передбачений додатком №1 до даного договору (п. 6.1 договору).

Як встановлено п. 9.1 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2018.

Як узгоджено сторонами додатком №1 (а.с.69), покупець оплачує товари з відстрочкою платежу - 45 календарних днів за кожну партію з моменту прийняття товару, за умови, що постачальник вчасно надасть належним чином оформлені податкові та товарні накладні.

Під час розгляду справи встановлено, що позивачем за період з 24.05.2018 по 13.07.2018 поставлено відповідачу товар на загальну суму 24823,74грн, що підтверджується накладними (а.с.70-76, 78-88). При цьому, за накладною від 08.06.2018 №KS000264442 (а.с.76) товар переданий на суму меншу, ніж у ній вказано, що підтверджується актом невідповідності на суму 94,32грн (а.с.77).

До поданої позовної заяви інших накладних не надано, у той час як у клопотанні відповідач вказує на поставки товару згідно інших накладних та вказує, що всього йому позивачем передано товар на суму 40 201,44грн (з урахуванням поставки товару 08.06.2018 за накладною №KS000264442 не на суму 428,40грн, а на суму 334,08грн). Разом з тим, відповідні накладні сторонами не надані і, окрім того, позивач не заявляє вимоги щодо оплати товару за такими накладними.

Також, відповідач вказує, що поставлений позивачем товар оплачений ним у період з 27.06.2018 по 18.03.2018 на суму 35 502,60грн, на підтвердження чого надає платіжні доручення (а.с.118-133).

Зважаючи на оплату, відповідач просить суд закрити провадження в частині стягнення з нього 20 219,22грн основного боргу.

Розглянувши подане клопотання суд вважає його таким, що підлягає задоволенню лише в частині з огляду на таке.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 01.02.2019, заявляючи вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 24 918,06грн.

За договором №119 від 01.05.2018, вимоги за яким є предметом розгляду, відповідачем у період з 03.10.2018 по 18.03.2019, як вбачається з призначення платежу відповідних платіжних доручень, здійснено оплату товару на суму 11 183,34грн. При цьому, інші оплати на суму 24 319,26грн, докази здійснення яких відповідач долучив до клопотання, проведені ним з послання на оплату за іншим договором - №100 від 01.02.2018, вимоги за яким у даній справі не заявлялись.

За договором №119 від 01.05.2019 після подання позовної заяви, за період з 11.02.2019 по 18.03.2019, відповідачем сплачено за переданий товар 7 183,34грн.

У відповідності до п.2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, суд закриває провадження у справі саме у сумі 7183,34грн основної заборгованості, оскільки вона оплачена після звернення до суду з позовом

Предметом спору у даній справі є виконання відповідачем зобов’язання з оплати товару, а також застосування до відповідача відповідальності за порушення відповідного зобов’язання, встановленої договором та чинним законодавством України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як передбачено ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 694 ЦК України, договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Оскільки відповідач не у повній мірі виконав взяті на себе зобов’язання з оплати переданого товару, він є таким, що порушив взяті на себе зобов’язання.

Так, ч.1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За вказаних обставин, суд вважає вимоги про стягнення з відповідача 17 734,72грн основної заборгованості, за якими провадження у даній справі не закрито, частково обґрунтованими.

Так, відповідні вимоги підлягають задоволенню у розмірі 13 640,40грн, оскільки при поданні позову позивач не врахував 4000грн оплати товару, яка проведена до звернення до суду з позовом, а також прийняття товару за накладною від 08.06.2018 №KS000264442 відповідачем не у повному обсязі (-94,32грн).

У задоволенні вимог про стягнення 4 094,32грн (часткової оплати у розмірі 4000,00грн та неприйнятого товару на суму 94,32грн) основного боргу у задоволенні позову суд відмовляє.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 369,77грн -3% річних за загальний період 09.07.2018 по 21.01.2019 та 1 154,39грн втрат від інфляції за загальний період липень 2018 року - грудень 2018року.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За розрахунком суду з урахуванням часткових оплат товару, здійснених відповідачем, на суму 4000,00грн, а саме оплат 03.10.2018 на 2000,00грн та 27.11.2018 на 2000,00грн, а також фактичної поставки товару 08.06.2018 не на суму 428,40грн як вказано у розрахунку, а на суму 334,08грн (з урахуванням акту невідповідності на суму 94,32грн), розмір 3% річних складає 326,59грн, а саме:

- за період з 09.07.2018 по 02.10.2018 (враховуючи що оплата здійснена 03.10.2018) на суму 310,86грн – 2,20грн;

- за період з 09.07.2018 по 02.10.2018 на суму 1112,64грн – 7,86грн;

- за період з 16.07.2018 по 02.10.2018 на суму 598,32грн – 3,88грн, за період з 03.10.2018 по 26.11.2018 (оплата товару здійснена 27.11.2018) на непогашену суму за поставкою товару від 31.05.2018 на суму 21,82грн (2000,00-310,86-1112,64-598,32) – 0,10грн;

- за період з 16.07.2018 по 26.11.2018 на суму 1578,72грн – 17,39грн;

- за період з 17.07.2018 по 26.11.2018 на суму 7229,70 – 79,03грн, за період з 27.11.2018 по 21.01.2019 на залишок заборгованості у сумі 6830,24грн – 31,44грн;

- за період з 24.07.2018 по 21.01.2019 на суму 334,08грн (з урахуванням акту невідповідності до накладної №KS000264442 від 08.06.2018) – 5,00грн;

- за період з 24.07.2018 по 21.01.2019 на суму 1611,60грн – 24,11грн;

- за період з 30.07.2018 по 21.01.2019 на суму 111,90грн – 1,62грн;

- за період з 30.07.2018 по 21.01.2019 на суму 150,36грн – 2,18грн;

- за період з 31.07.2018 по 21.01.2019 на суму 2124,00грн - 30,55грн;

- за період з 06.08.2018 по 21.01.2019 на суму 1049,40грн – 14,58грн;

- за період з 06.08.2018 по 21.01.2019 на суму 145,20грн – 2,02грн;

- за період з 12.08.2018 по 21.01.2019 на суму 676,92грн – 9,07грн;

- за період з 19.08.2018 по 21.01.2019 на суму 1601,40грн – 20,53грн;

- за період з 26.08.2018 по 21.01.2019 на суму 1589,40 – 19,57грн;

- за період з 28.08.2018 по 21.01.2019 на суму 2289,84грн – 27,67грн;

- за період з 28.08.2018 по 21.01.2019 на суму 2300,40грн – 27,79грн.

Таким чином, у задоволенні вимог про стягнення з відповідача 41,18грн - 3% річних суд відмовляє.

Розмір втрат від інфляції, за розрахунком суду, становить 1520,11грн, що більше ніж заявлено позивачем, оскільки при підготовці позовної заяви, як вбачається з розрахунку позивача, йому не було відомо індекс інфляції у січні 2019 року, при цьому, такий період - січень 2019 року заявлено позивачем у розрахунку. За вказаних обставин, враховуючи, що у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, заявлені вимоги в частині стягнення втрат від інфляції підлягають задоволенню у розмірі 1 154,39грн.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення пені у розмірі 4 165,15грн за загальний період 09.07.2018 по 21.01.2019, які не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 1 ст.231 ГК України встановлено, що законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено чч.1.2 ст.551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно; якщо предметом неустойки є грошова сума; її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, умови щодо розміру та бази нарахування пені визначаються договором або законом.

Пунктом 8.1 договору сторонами визначено, що за невиконання чи неналежне виконання зобов’язань за таким договором сторони несуть відповідальність у відповідності до чинного законодавства України.

Отже, у договорі не визначено певної відповідальності за порушення зобов’язання з оплати. При цьому, норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань», на які також посилається у позові позивач, не встановлюють такого розміру, а лише обмежують розмір неустойки, яка встановлюється за домовленість сторін, на рівні подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Між тим, в силу ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. При цьому, ст.3 вказаного Закону, визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, сам Закон не визначає конкретного розміру пені, що нараховується, а лише обмежує її максимальний розмір подвійною обліковою ставкою НБУ.

Згідно ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Однак, і відповідна норма не є такою нормою, яка встановлює обов’язок та умови сплати пені.

Відповідні висновки щодо застосування ч.6 ст.231 ГК України, ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань» викладені Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 №904/5922/17.

У відповідності до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки у договорі, укладеному сторонами, не встановлено відповідальніості у вигляді пені, не визначено конкретний її розмір, що підлягає нарахуванню від суми простроченого зобов’язання, вимоги позивача щодо стягнення пені у максимальному розмірі, який дорівнює подвійній обліковій ставці НБУ, є безпідставними.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення пені у розмірі 4165,15грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати на оплату позову судовим збором, понесені позивачем, підлягають частковому відшкодуванню йому за рахунок відповідача, а саме - пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить – 1240,12грн.

Керуючись ст. ст. 129, 232-233, 237-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження в частині стягнення 7 183,34грн основної заборгованості.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Продесс» (ідентифікаційний код 39636915; 08132, Київська обл., Києво – Святошинський р-н, м. Вишневе, вул.Машинобудівників, буд.11–а) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «С.К.С.» (ідентифікаційний код 38591109; 03062, м. Київ, вул. Екскаваторна, буд. 35) 13 640,40грн основного боргу, 1 154,39грн втрат від інфляції, 326,59грн - 3% річних, а також 1240,12грн в рахунок часткового відшкодування судових витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

4. У задоволенні позову в частині стягнення 4 094,32грн основного боргу, 41,18грн - 3% річних, 4 165,15грн пені відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Суддя                                 А.Р. Ейвазова