ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2019 р. Справа№ 910/12084/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2018

у справі №910/12084/18 (суддя Князьков В. В.)

за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва»

до Громадської організації «Солом'янська ініціатива»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Солом'янська районна в місті Києві державна адміністрація

про розірвання договору оренди та виселення

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» (надалі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Громадської організації «Солом'янська ініціатива» (надалі - ГО «Солом'янська ініціатива», відповідач) про розірвання договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №636 від 08.12.2016 та виселення відповідача з нежилого приміщення, загальною площею 323,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Преображенська, 20/6, передавши приміщення позивачеві.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором в частині дотримання обов'язку орендаря використовувати нерухоме майно комунальної власності за цільовим призначенням.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та залучено до участі у справі Солом'янську районну в місті Києві державну адміністрацію в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача (надалі також - третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 у справі №910/12084/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не було доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності істотного порушення відповідачем умов договору, зокрема, шкоди, яка завдана органу місцевого самоврядування, а також порушення прав орендодавця/територіальної громади; відсутні обставини, з наявністю яких закон пов'язує можливість дострокового розірвання договору оренди комунального майна за рішенням суду, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про необґрунтованість вказаної вимоги та, відповідно, похідної вимоги про виселення відповідача.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Солом'янська районна в місті Києві державна адміністрація звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, третя особа вказувала на те, що судом, враховуючи сплату орендарем орендної плати, неправомірно визначено, що використання об'єкта оренди не за цільовим призначенням не є істотним порушенням умов договору, оскільки таке використання призводить до негативних наслідків у вигляді ненадходження до місцевого бюджету орендної плати у тому обсязі, що передбачений чинними нормативними актами; встановлений в ході обстеження спірного приміщення та підтверджений відповідними актами факт використання об'єкта оренди не за цільовим призначенням є порушенням умов договору, а отже, є підставою для його дострокового розірвання.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 у справі №910/12084/18, розгляд апеляційної скарги призначено на 01.04.2019, встановлено КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» та ГО «Солом'янська ініціатива» строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення суду скасувати, ухваливши нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2019 у розгляді справи оголошено перерву до 06.05.2019 через неявку відповідача.

У судове засідання 06.05.2019 відповідач явку свого уповноваженого представника повторно не забезпечив, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, проте, відповідно до витягів з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» відправлення з відповідними ухвалами не були вручені під час доставки із зазначенням «інші причини».

За приписами ч. 1 ст. 285 ГПК України судові рішення суду апеляційної інстанції вручаються (видаються або надсилаються) в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу.

Згідно з п. 11 ст. 242 ГПК України, у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Колегія суддів зазначає, що у разі надіслання судових рішень за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

З огляду на наведене, враховуючи, що судом апеляційної інстанції здійснено необхідні заходи щодо повідомлення позивача про час і місце судового розгляду, а саме, шляхом направлення ухвали про призначення розгляду справи та ухвали про оголошення перерви у розгляді справи як за адресою позивача, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, так і за адресою, вказаною в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що позивач вважається повідомленим про призначені судові засідання належним чином.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч.12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представники позивача та третьої особи підтримали вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

06.05.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві» затверджено перелік підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій. Згідно з затвердженим переліком будинок № 20/6 на вул. Преображенська у Солом'янському районі міста Київ передано до управління Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 08.12.2016 між Солом'янською районною в місті Києві державною адміністрацією (у тексті договору - орендодавець), ГО «Солом'янська ініціатива» (у тексті договору - орендар) та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» (у тексті договору - балансоутримувач) було укладено договір № 636 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (далі - договір).

Відповідно до п.п 1.1, 2.1 договору орендодавець на підставі рішення Київської міської ради від 22.09.2016 № 29/1033 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, за адресою: м. Київ, вул. Преображенська, буд. 20/6, площею 323,5 кв.м (далі - об'єкт), для розміщення громадської організації на площі, що не використовується для провадження підприємницької діяльності.

Згідно з п. 2.3 договору стан об'єкта на дату передачі його орендареві, визначається в акті приймання-передавання об'єкта, що є невід'ємною частиною цього договору (додаток №2), на підставі узгодженого висновку підприємства-балансоутримувача і орендаря.

Порядок сплати та визначення розміру орендної плати визначено у розділі 3 договору.

Пунктом 4.2.2 договору встановлено, що орендар зобов'язаний використовувати об'єкт відповідно до його призначення та умов цього договору.

Згідно з п. 4.2.9 договору орендар зобов'язаний забезпечувати безперешкодний доступ до об'єкта представників орендодавця, підприємства-балансоутримувача та структурного підрозділу виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що здійснює управління майном, та надавати за першою вимогою всю необхідну інформацію щодо об'єкта для перевірки дотримання орендарем умов цього договору.

Орендодавець має право виступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору або його розірвання у разі погіршення стану орендованого майна внаслідок невиконання або неналежного виконання умов цього договору (п. 5.1.2 договору).

Відповідно до п. 5.1.3 договору орендодавець має право відмовитися від договору та вжити необхідних заходів для примусового виселення орендаря при несплаті орендарем орендної плати протягом 3 місяців підряд з дня закінчення строку платежу.

За умовами п.п. 5.1.1, 5.2.1 договору орендодавець та підприємство-балансоутримувач мають право проводити необхідний огляд та перевірку виконання орендарем умов цього договору. В процесі перевірки виконання умов цього договору може бути здійсненна фото- або відеофіксація стану та умов використання об'єкта.

Згідно з п. 8.3 договору об'єкт повинен використовуватися орендарем тільки за цільовим призначенням, обумовленим підпунктом 1.1. цього договору. У разі, якщо законом передбачене нотаріальне посвідчення і державна реєстрація, цей договір є укладеним з моменту державної реєстрації.

У разі виявлення факту використання об'єкта не за цільовим призначенням договір може бути розірвано (п. 8.5 договору).

Відповідно до пункту 9.1 договору останній набирає чинності з 08.12.2016 та діє до 07.12.2019.

Одностороння відмова від договору не допускається, крім випадку, передбаченого підпунктом 5.1.3 договору. Лист з відмовою від договору направляється поштою з повідомленням про вручення за місцезнаходженням орендаря, вказаним у договорі. Договір є розірваним з дати одержання орендарем повідомлення орендодавця або підприємства-балансоутримувача про відмову від договору, або з дати повернення орендодавцю відмови від договору з відміткою відділення зв'язку про відсутність орендаря за вказаною адресою (п. 9.3 договору).

Згідно з п. 9.7 договору на вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Як вбачається з Акта приймання-передачі об'єкта оренди від 08.12.2016 позивач передав, а відповідач прийняв в орендне користування згідно з договором оренди №636 від 08.12.2016 приміщення, що розташоване на першому поверсі та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва», загальною площею 323,5 кв.м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Преображенська, буд. 20/6. Стан приміщення, що передається в оренду згідно договору - задовільний (а.с. 23).

За твердженням позивача, під час обстеження переданого в оренду майна було встановлено факт нецільового використання нежитлового приміщення, загальною площею 323,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Преображенська, буд. 20/6, а саме, розміщення хостелу.

23.07.2018 Солом'янською районною в місті Києві державною адміністрацією направлено відповідачеві лист вих. № 108-11209 від 19.07.2018 з пропозицією про дострокове розірвання договору оренди за погодженням сторін та повернення приміщень орендодавцю за актом приймання-передачі (а.с. 28-29), однак, вказана пропозиція була залишена орендарем без відповіді та задоволення.

Листом вих. № 108-14070 від 06.09.2018 Солом'янською районною в місті Києві державною адміністрацією доручено КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» виступити позивачем в суді за позовом про розірвання договору та виселення орендаря (а.с. 34).

Посилаючись на те, що відповідач, в порушення умов укладеного договору, використовує передане в оренду комунальне майно не за цільовим призначенням, позивач вказує на наявність правових підстав для розірвання договору та звільнення приміщення відповідачем, у зв'язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, за правовою природою укладений сторонами договір є договором найму (оренди), за яким, відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України, наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічні положення містяться у статті 283 Господарського кодексу України (надалі - ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 761, ч. 1 ст. 762 ЦК України право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, приміщення, що є предметом вказаного договору оренди належить до комунальної власності.

Відповідно до ст. 287 ГК України орендодавцями щодо комунального майна є органи, уповноважені місцевими радами управляти майном, яке є у комунальній власності.

З огляду на те, що орендоване майно є комунальною власністю, до правовідносин, що склалися між суб'єктами господарювання за договором оренди, застосовуються положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-ХІІ, який є спеціальним законодавчим актом у сфері регулювання відносин, пов'язаних з передачею державного та комунального майна в оренду.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 4 статті 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення (приведення у відповідність з цим Законом) законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря.

Факт приймання відповідачем в строкове платне користування об'єкта оренди, визначеного в пункті 1.1. договору, підтверджується Актом приймання-передачі об'єкта оренди від 08.12.2016, підписаними уповноваженими представниками підприємства-балансоутримувача та орендаря, скріпленим печатками вказаних господарюючих суб'єктів. Докази дострокового повернення об'єкта оренди у матеріалах справи відсутні.

Згідно з приписами статей 525, 526, 629 ЦК України і статті 193 ГК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано главою 53 ЦК України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів встановлено главою 20 ГК України.

Розірванням договору є припинення договірного зобов'язання, тобто зникнення правового зв'язку між сторонами договірного зобов'язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їхніх прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 ГК України на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 ГК України.

Згідно з положеннями частини 2 статті 188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду (ч. 3 ст. 188 ГК України).

У відповідності до ч. 4 ст. 188 ГК України, у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Позивач як на підставу позову посилається на пункт 8.5 договору, відповідно до якого, у разі виявлення факту використання об'єкта не за цільовим призначенням договір може бути розірвано.

Статтею 783 ЦК України передбачено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; 2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, визначені в Положенні про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 (далі - Положення).

Згідно з пунктом 14.1 Положення орендодавці та підприємства-балансоутримувачі здійснюють контроль за використанням майна, переданого в оренду, та документальний контроль своєчасності надходження орендної плати до бюджету. Контроль здійснюється шляхом документальної або фактичної перевірки умов виконання договору оренди та використання орендованого майна. Орендодавці та підприємства-балансоутримувачі здійснюють контроль за виконанням орендарями умов договору оренди і, у разі виникнення заборгованості з орендної плати або інших платежів, вживають заходи щодо погашення заборгованості, в тому числі проводять відповідну претензійно-позовну роботу.

Відповідно до пункту 14.3 Положення порушення умов договору оренди та суборенди є підставою для розірвання договору оренди або суборенди в установленому законодавством порядку.

Згідно із статтею 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Статтею 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

При цьому, як правильно зауважив суд першої інстанції, у даному випадку порядок дострокового розірвання договору, у тому числі згідно з пунктом 8.5 договору, визначається положеннями статті 651 ЦК України в сукупності зі спеціальними нормами Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та умовами договору.

Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором, а частиною 3 цієї норми визначено, що у разі односторонньої відмови від договору повністю або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 ЦК України).

Частиною 3 статті 6 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Аналогічні положення обумовлені сторонами у пунктах 6.7, 9.7 договору.

Враховуючи викладене, як правильно зауважив суд першої інстанції, у спірних правовідносинах господарському суду належить дослідити обставини належного чи неналежного виконання умов спірного договору його сторонами та вирішити спір із застосуванням наведених вище положень законодавства щодо критерію істотності порушень умов договору, що зумовлює для позивача необхідність довести, чого саме його було значною мірою позбавлено через порушення відповідного зобов'язання.

Як було зазначено вище, за приписами ч. 2 ст. 651 ЦК України істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Зважаючи на доводи позивача та третьої особи про наявність підстав для дострокового розірвання договору, судом першої інстанції було досліджено умови договору та встановлено, що згідно з п. 4.2.2 договору орендар зобов'язався використовувати об'єкт відповідно до його призначення та умов цього договору.

Відповідно до пункту 8.3 договору об'єкт повинен використовуватись орендарем тільки за цільовим призначенням, обумовленим підпунктом 1.1 цього договору, а саме, для розміщення громадської організації на площі, що не використовується для провадження підприємницької діяльності.

Однак, за твердженнями позивача та третьої особи, об'єкт оренди використовується не за цільовим призначенням, а для розміщення хостелу, на підтвердження чого суду першої інстанції були надані копії актів обстеження нежилих приміщень.

Так, в акті обстеження нежилих приміщень б/н від 15.02.2018, складеному комісією у складі представника районної державної адміністрації та підприємства-балансоутримувача (без участі орендаря), зазначено, що за результатами обстеження було встановлено, що нежитлові приміщення площею 323,5 кв.м, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Преображенська, буд. 20/6, використовуються не за призначенням, а саме, для розміщення хостелу. Також зафіксовано, що борг з орендної плати на дату перевірки відсутній. Стан приміщення задовільний (а.с. 25).

Відповідно до акту обстеження нежилих приміщень б/н від 16.08.2018, складеного комісією у складі представника Солом'янської районної державної адміністрації та підприємства-балансоутримувача (без участі орендаря), за результатами обстеження було встановлено, що доступ орендарем до нежитлових приміщень площею 323,5 кв.м, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Преображенська, буд. 20/6, не надано; при візуальному обстеженні встановлено, що приміщення використовується (а.с. 30).

Разом з тим, на переконання колегії суддів, вказані акти не є належними доказами, що підтверджують використання орендованих приміщень не за цільовим призначенням, оскільки такі акти складені в односторонньому порядку, а обстеження об'єкта оренди проведені без повідомлення та участі представників орендаря.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 910/4592/18.

При цьому, в акті обстеження нежилих приміщень б/н від 16.08.2018 взагалі відсутня будь-яка інформація, що свідчила б про використання орендарем майна не за цільовим призначенням, визначеним умовами договору.

Акт обстеження б/н від 30.11.2018 (а.с. 141), який поданий до суду позивачем в судовому засіданні 19.12.2018, на переконання колегії судів, правомірно не прийнятий місцевим господарським судом до уваги, оскільки є новоствореним доказом, який не існував до звернення до суду під час виникнення спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було також додано до вищевказаних актів фототаблиці, на одній з яких зображено кімнату з двома ліжками (а.с. 26-27, 31-33), що на думку позивача та третьої особи свідчить про розміщення в орендованих приміщеннях хостелу.

У свою чергу, на підтвердження того, що орендовані приміщення використовуються саме для розміщення громадської організації відповідачем було подано до суду фототаблиці, які містять зображення приміщень, обладнаних офісними меблями (а.с. 86-115).

З огляду на те, що з поданих як позивачем, так і відповідачем фотознімків неможливо встановити, який об'єкт обстежувався, а крім того, з таких фотознімків не вбачається ані місця їх створення, ані особи, якою їх створено, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що такі докази не відповідають критеріям належності та допустимості, а відтак, не можуть бути прийняті судом на підтвердження факту використання орендованого майна у відповідності або в порушення умов договору.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №916/3212/17.

З аналогічних підстав, у зв'язку з недотриманням принципу належності та допустимості засобів доказування, місцевим господарським судом правомірно не прийняті до уваги надані позивачем роздруківки Інтернет-сторінок з рекламним оголошенням про розміщення хостелу (а.с. 143-144), оскільки позивачем не надано жодних доказів того, що такі сторінки (веб-сайти) належать відповідачеві або того, що саме останнім поширена відповідна інформація про місцезнаходження хостелу за адресою об'єкта оренди.

Крім того, на переконання колегії суддів, роздруківки сторінки веб-сайту в мережі Інтернет, надані позивачем, не є належними доказами у справі, оскільки вказана інформація може бути видалена, змінена чи відредагована заінтересованими особами, зокрема, як власником веб-сайту, так і розповсюджувачем інформації.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Колегія суддів звертає увагу, що будь-які подані учасниками процесу докази, в тому числі, стосовно інформації у мережі Інтернет, підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Так, згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем не доведено суду належними, допустимими та достатніми доказами наявність істотного порушення відповідачем умов договору, зокрема, використання орендованих приміщень не за цільовим призначенням.

Доводи апелянта про те, що використання орендованого майна не за цільовим призначенням призводить до негативних наслідків у вигляді ненадходження до місцевого бюджету орендної плати в обсязі, що передбачений чинними нормативними актами, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Як правильно враховано судом першої інстанції, основною метою договору оренди та одним з визначальних прав орендодавця є саме своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі.

Згідно з довідкою від 05.11.2018 № 38-4996/03, складеною КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва», станом на 01.11.2018 у ГО «Солом'янська ініціатива» була наявна заборгованість з орендної плати в сумі 54 552,04 грн за період з вересня по жовтень 2018 року (а.с. 128).

Таким чином, на дату звернення позивача до суду з даним позовом позивачем сплачувалась орендна плата в повному обсязі, заборгованості з орендної плати за орендарем не обліковувалось, що підтверджує дотримання відповідачем свого визначального обов'язку за договором оренди та досягнення орендодавцем основної мети, з якою спірний договір укладався.

Як встановлено місцевим господарським судом та не заперечується учасниками справи, поточну заборгованість, яка виникла протягом розгляду даної справи в суді першої інстанції, відповідачем було також сплачено на підставі рахунку-фактури №636-Б/3 від 12.11.2018 згідно з квитанцією від 19.12.2018 на суму 83 241,25 грн (а.с. 149-150).

Отже, як правильно зауважив місцевий господарський суд, доводи позивача про істотне порушення відповідачем умов спірного договору не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, зокрема не доведено, в чому саме полягає шкода, яка завдана органу місцевого самоврядування, а також яким чином порушуються права орендодавця/територіальної громади.

Крім того, доводи позивача про неналежне виконання орендарем обов'язку використовувати орендоване майно за цільовим призначення не підтверджують істотності порушення, зважаючи на дотримання орендарем інших обов'язків за договором, зокрема, обов'язку сплачувати орендну плату.

Посилання апелянта на Методику розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затверджену рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 №415/1280, згідно з якою орендна ставка за використання нерухомого майна громадською організацією на площі, що не використовується для провадження підприємницької діяльності (п. 29 Методики) у відсотковому співвідношенні значно нижча, ніж для використання орендованого майна для інших цілей, в тому числі розміщення хостелу, що підпадає під визначення п. 33 таблиці 2 зазначеної Методики як «Інше використання нерухомого майна», колегія суддів відхиляє, оскільки при укладенні договору як позивач, так і третя особа могли розраховувати лише на отримання (надходження до місцевого бюджету) орендної плати у розмірі погодженому сторонами, а відтак, у даному випадку відсутня така ознака істотного порушення стороною договору, як позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при його укладенні.

Водночас, як обґрунтовано зауважив суд першої інстанції, внаслідок розірвання спірного договору можуть настати негативні наслідки для територіальної громади у вигляді ненадходження до місцевого бюджету орендної плати, яка належним чином сплачується відповідачем.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність обставин, з наявністю яких закон пов'язує можливість дострокового розірвання договору оренди комунального майна за рішенням суду та відсутність у зв'язку з цим підстав для виселення орендаря із орендованих ним приміщень.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» до ГО «Солом'янська ініціатива» про розірвання договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №636 від 08.12.2016 та виселення відповідача з нежилого приміщення, загальною площею 323,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Преображенська, 20/6.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача та третьої особи, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 у справі №910/12084/18 прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 у справі №910/12084/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 у справі №910/12084/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/12084/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 08.05.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук