ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2019 р. Справа №907/729/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Галушко Н.А.,

суддів: Желіка М.Б.,

Орищин Г.В.,

секретар судового засідання Кишенюк Н.Т.,

явка учасників справи:

від позивача (апелянт): не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал» б/н від 15.03.2019

на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 25.02.2019 (суддя Ремецькі О.Ф., м. Ужгород) про закриття провадження

у справі №907/729/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал», м. Тячів,

до відповідача Фізичної особи - підприємця Закуреного Володимира Володимировича, м.Рахів,

про стягнення 169 800,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

11.12.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Термінал» (далі по тексту ТОВ «Термінал») звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця Закуреного Володимира Володимировича (далі по тексту ФОП Закурений В.В.) 169 800,00 грн. за період з 11.12.2015 по 20.01.2016 у зв'язку з невиконанням взятого на себе згідно публічного договору обов'язку зі сплати послуг місця доставки митних вантажів стосовно транспортних засобів та товарів, згідно яких проводились митні формальності.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 25.02.2019 задоволено заяву відповідача та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України закрито провадження в даній справі, оскільки така підлягає вирішенню в порядку цивільного, а не господарського судочинства.

Вказана ухвала суду мотивована тим, що провадження у справі, що розглядається, помилково було відкрито судом першої інстанції, так як на момент пред'явлення позовної заяви ФОП Закурений В.В. припинив підприємницьку діяльність.

При цьому суд посилається на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №916/559/17 згідно якого, якщо стороною господарського спору є громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату прийняття судового рішення втратив цей статус, то зміна статусу, що відбулася після відкриття провадження у справі, не зумовлює наслідків у вигляді зміни юрисдикції такої справи і відповідно - закриття провадження у ній, оскільки на час відкриття господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду.

В апеляційній скарзі ТОВ «Термінал» просить скасувати ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 25.02.2019 про закриття провадження в справі як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у даній справі й прийняти нове судове рішення, яким направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Також, апелянт просить застосувати до представника відповідача - адвоката Стецяк Тетяни Іванівни заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що місцевий господарський суд не з'ясував, що заявлені позовні вимоги стосуються заборгованості, яка виникла в період з 11.12.2015 по 20.01.2016, коли відповідач здійснював підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, тобто до 02.02.2017 - моменту припинення відповідачем підприємницької діяльності.

З цих підстав, висновки суду першої інстанції про те, що спір в даній справі підлягає розгляду в порядку цивільного, а не господарського судочинства, не відповідають фактичним обставинам справи, а тому апелянт вважає оскаржувану ухвалу помилково постановленою з порушенням норм процесуального права.

Також, позивач посилається на те, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №916/559/17 (провадження №12-113гс18), на яку покликається місцевий господарський суд, не може бути врахована в даній справі, оскільки в ній зроблено висновок про застосування норм права щодо правовідносин, які є відмінними від тих, які є предметом розгляду в даній справі.

Зокрема, зазначає, що у даній справі відповідач втратив статус суб'єкта підприємницької діяльності до пред'явлення позову, натомість в постанові від 03.07.2018 у справі №916/559/17 (провадження №12-113гс18) Великої Палати Верховного Суду зроблено правовий висновок щодо ситуації, коли на момент пред'явлення позову сторона була суб'єктом підприємницької діяльності, проте протягом розгляду справи втратила його.

Також скаржник зазначає, що процесуальні дії представника відповідача у вигляді подання завідомо безпідставних клопотань, спрямовані на умисне затягування розгляду справи, призвели до постановлення оскаржуваної ухвали.

У відзиві представник відповідача заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Зокрема, погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність предметного та суб'єктного критеріїв, які необхідні для визначення юрисдикції господарського спору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України.

При цьому зазначає, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 в справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), на яку покликається апелянт, не підлягає врахуванню судом, оскільки відрізняється від обставин справи в даній справі.

Також, відповідач заперечує проти доводів апелянта про зловживання представником відповідача процесуальними правами, оскільки його дії спрямовані на захист інтересів відповідача в справі, який реалізувався шляхом подачі відповідних клопотань.

В судове засідання 22.04.2019 представники сторін не з'явились, причин неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце слухання справи, а тому в порядку п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за їх відсутності.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка учасників справи в судове засідання обов'язковою не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, за наявними в справі доказами.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що предметом апеляційного оскарження є ухвала місцевого господарського суду про закриття провадження в справі у зв'язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а предметом апеляційного перегляду - наявність/відсутність підстав для закриття провадження в справі із зазначених в цій ухвалі правових підстав.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб'єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб'єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб'єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 в справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) зроблено наступний висновок про правильне застосування норм права щодо визначення юрисдикційності спору в аналогічних правовідносинах:

«З 15 грудня 2017 року господарський суд згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи-підприємця, яка є однією зі сторін у справі.

Відтак, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб'єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов'язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем».

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України Господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Наведена норма підлягає застосуванню, якщо суд відкрив провадження за позовом, який подано внаслідок помилкового уявлення особи про її право на звернення до господарського суду у випадках, коли предмет спору чи суб'єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією господарських судів, або коли право чи інтерес не підлягають судовому захисту.

Апеляційним господарським судом встановлено, що звертаючись із цим позовом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла у зв'язку з невиконанням взятого на себе згідно публічного договору обов'язку зі сплати послуг місця доставки митних вантажів стосовно транспортних засобів та товарів згідно яких проводились митні формальності за період з 11.12.2015 по 20.01.2016.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо наявності або відсутності правових підстав для стягнення заборгованості, яка виникла з публічного договору, який за своєю правовою природою є господарським.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку, є господарським зобов'язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов'язання (господарські зобов'язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Аналогічний правовий висновок про застосування норм матеріального права в такий спосіб викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №910/8729/18 (провадження №12-294гс18), а тому в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України враховується апеляційним господарським судом.

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб'єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов'язання за яким у відповідача із втратою його статусу як фізичної особи-підприємця не припинились.

Таким чином, висновок суду попередньої інстанції про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України не відповідають наведеним вище нормам матеріального та процесуального права.

З огляду на вказане обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про відсутність правих підстав для закриття провадження у даній справі.

Відповідно до статті 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, суд першої інстанції при задоволенні заяви відповідача про закриття провадження в справі належним чином не з`ясував характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами, а також не врахував правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 05.06.2018 в справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) та від 13.02.2019 у справі №910/8729/18 (провадження №12-294гс18), що потягло за собою безпідставне закриття провадження по справі.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази припинення відповідачем підприємницької діяльності.

Зважаючи на це, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з подальшим направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Стосовно вимог апеляційної скарги про застосування до представника відповідача заходів процесуального примусу, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для їх застосування, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині підлягають залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції з направленням справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 280, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал» задоволити частково.

Ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 25.02.2019 у справі №907/729/18 - скасувати.

Справу №907/729/18 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Решту вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал» залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя Н.А. Галушко

Судді М.Б. Желік

Г.В. Орищин

Повний текст постанови складено 25.04.2019.