ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2019 р. м. Київ Справа № 911/344/19

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "С.К.С" (03062, м. Київ, вул. Екскаваторна, буд. 35)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНДСТОР" (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н., м. Вишневе, вул. Машинобудівників, буд. 11 А)

про стягнення 66048,07 грн. заборгованості за договором поставки № 101 від 01.02.2018 р., у тому числі - 57377,52 грн. основного боргу, 1555,29 грн. інфляційних втрат, 7115,26 грн. пені,

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "С.К.С" (далі - ТОВ "С.К.С", позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНДСТОР" (далі - ТОВ "ГРАНДСТОР", відповідач) про стягнення 34047,80 грн. заборгованості за договором поставки № 101 від 01.02.2018 р., у тому числі - 28463,76 грн. основного боргу, 856,01 грн. інфляційних втрат, 4728,03 грн. пені.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем 01.02.2018 р. було укладено договір поставки № 101, згідно умов якого відповідачеві було поставлено товар на загальну суму 28463,76 грн., який було прийнято останнім, що підтверджується товарно-транспортними накладними №№ KS000217912 від 14.05.2018 р., KS000217915 від 14.05.2018 р., KS000220166 від 18.05.2018 р., KS000262163 від 05.06.2018 р., KS000265882 від 12.06.2018 р., KS000335793 від 20.06.2018 р., KS000339409 від 26.06.2018 р., KS000397743 від 10.07.2018 р. та KS000429720 від 12.06.2018 р. Відповідно, у Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНДСТОР" виник обов'язок зі сплати такого товару. Проте, всупереч вимогам зазначеного договору, відповідачем не було здійснено оплату за поставлений ТОВ "С.К.С" товар, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 34047,80 грн. заборгованості за договором поставки № 101 від 01.02.2018 р., у тому числі - 28463,76 грн. основного боргу, 856,01 грн. інфляційних втрат, 4728,03 грн. пені, і судові витрати покласти на відповідача.

Беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет, підстави позову і обраний позивачем спосіб захисту, а також категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, зважаючи на заявлену позивачем у даному спорі ціну позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку, що справа за поданою Товариством з обмеженою відповідальністю "С.К.С" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНДСТОР" позовною заявою б/н, б/д (вх. № 364/19 від 01.02.2019 р.) про стягнення 34047,80 грн. заборгованості за договором поставки № 101 від 01.02.2018 р., у тому числі - 28463,76 грн. основного боргу, 856,01 грн. інфляційних втрат, 4728,03 грн. пені, підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 01.03.2019 р. було відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та без проведення судового засідання.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

18.04.2019 р. до господарського суду Київської області від ТОВ "С.К.С" надійшла позовна заява (в уточненій редакції) б/н, б/д (вх. № 7880/19 від 18.04.2019 р., відповідно до якої позивач зазначив, що після відкриття провадження у даній справі № 911/344/19 відповідач продовжував порушувати умови договору, у зв'язку з чим розмір заборгованості збільшився, з огляду на що позивач просить суд стягнути з відповідача 57377,52 грн. основного боргу, 7115,26 грн. пені, 1555,29 грн. інфляційних втрат, а також 1921,00 грн. судового збору.

Приписами ГПК України, зокрема, статтею 46 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

З урахуванням викладеного, позовна заява (в уточненій редакції) б/н, б/д (вх. № 7880/19 від 18.04.2019 р. є заявою про збільшення розміру позовних вимог.

За вказаних обставин суд здійснює розгляд позовних вимог в редакції заяви позивача б/н, б/д (вх. № 7880/19 від 18.04.2019 р., а саме - про стягнення з відповідача - 57377,52 грн. основного боргу, 7115,26 грн. пені, 1555,29 грн. інфляційних втрат, а також 1921,00 грн. судового збору.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідачем відзиву на позов або будь-яких інших заперечень до справи чи пояснень подано не було.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів, та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

01.02.2018 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "С.К.С" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРАНДСТОР" (покупець) було укладено договір поставки № 101, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується в порядку та в строки, встановлені даним договором, передавати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити на умовах даного договору товар.

Сторони затверджують «Протокол узгодження» (додаток № 2), що визначає асортимент, кількість, ціни за одиницю товару та «Умови торгівлі» (додаток № 1), що є невід'ємними частинами даного договору (п. 1.3 договору).

Умовами п.п. 4.6, 4.7 договору передбачено, що перехід права власності на товар та ризику випадкової загибелі товару відбувається в момент передачі товару, що підтверджується накладною, підписаною уповноваженими представниками сторін. Датою поставки товару вважається дата прийому-передачі товару, яка повинна відповідати даті, зазначеній у відповідній накладній (відповідного товару у супроводжувальному документі). Моментом виконання поставки (прийому-передачі товару) є момент фактичної передачі товару представнику покупця. За достовірність зазначених документів відповідає постачальник.

У відповідності з п. 6.1 договору, в редакції протоколу узгодження розбіжностей до договору поставки № 101 від 01.02.2018 р., розрахунок здійснюється за кожну поставлену партію товару після підписання видаткової накладної, в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника в строк, передбачений додатком № 1 до даного договору.

Пунктом 8.1 договору передбачено, що за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за даним договором сторони несуть відповідальність у відповідності до чинного законодавства України.

01.02.2018 р. ТОВ "С.К.С" та ТОВ "ГРАНДСТОР" було підписано додаток № 1 до договору поставки № 101 від 01.02.2018 р., відповідно до умов якого покупець оплачує товари з відстрочкою платежу 28 календарних днів за кожну поставлену партію в безготівковому порядку з моменту прийняття товару покупцем, за умови, що постачальник вчасно надасть належним чином оформлені податкові та товарні накладні.

Як слідує з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки № 101 від 01.02.2018 р. ТОВ "С.К.С" здійснило поставку товару ТОВ "ГРАНДСТОР" на суму 57377,52 грн., що підтверджується підписаними повноважними представниками сторін товарно-транспортними накладними № KS000217912 від 14.05.2018 р. на суму 11647,98 грн., № KS000217915 від 14.05.2018 р. на суму 2795,10 грн., № KS000220166 від 18.05.2018 р. на суму 5246,28 грн., № KS000262163 від 05.06.2018 р. на суму 4211,40 грн., № KS000265882 від 12.06.2018 р. на суму 619,80 грн., № KS000335793 від 20.06.2018 р. на суму 1050,00 грн., № KS000339049 від 26.06.2018 р. на суму 999,60 грн., № KS000397743 від 10.07.2018 р. на суму 930,60 грн., № KS000429720 від 17.07.2018 р. на суму 963,00 грн., № KS000885386 від 24.12.2018 р. на суму 5362,98 грн., № KS000885473 від 24.12.2018 р. на суму 9500,10 грн., № KS000885946 від 25.12.2018 р. на суму 9177,00 грн., № KS000885965 від 25.12.2018 р. на суму 1647,72 грн., № KS000000508 від 04.01.2019 р. на суму 1578,24 грн., № KS000000759 від 04.01.2019 р. на суму 1647,72 грн.

ТОВ "ГРАНДСТОР" не було оплачено поставлений ТОВ "С.К.С" товар.

Доказів протилежного до матеріалів справи не надано.

Оскільки відповідач станом на час подання позовної заяви не виконав взяті на себе зобов'язання і не сплатив ТОВ "С.К.С" заборгованість за поставлений товар за договором поставки № 101 від 01.02.2018 р., останнє і звернулось з даним позовом до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.ст. 691, 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач доказів оплати поставленого товару згідно договору поставки № 101 від 01.02.2018 р. в сумі 57377,52 грн. суду не надав.

Отже, факт порушення відповідачем зобов'язань за договором судом встановлений та по суті відповідачем не спростований.

З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки № 101 від 01.02.2018 р., з урахуванням встановлення судом факту наявності заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 57377,52 грн., є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача 7115,26 грн. пені за порушення термінів оплати товару, посилаючись на приписи ст.ст. 230-232 Господарського кодексу України та ст. 549 Цивільного кодексу України.

За приписами ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

У відповідності з ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов'язань, зазначених у частині другій цієї статті. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов'язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов'язань, визначається відповідним суб'єктом господарювання - господарською організацією.

Відповідно до ст. 232 ГК України, якщо за невиконання або неналежне виконання зобов'язання встановлено штрафні санкції, то збитки відшкодовуються в частині, не покритій цими санкціями. Законом або договором можуть бути передбачені випадки, коли: допускається стягнення тільки штрафних санкцій; збитки можуть бути стягнуті у повній сумі понад штрафні санкції; за вибором кредитора можуть бути стягнуті або збитки, або штрафні санкції. Вимогу щодо сплати штрафних санкцій за господарське правопорушення може заявити учасник господарських відносин, права чи законні інтереси якого порушено, а у випадках, передбачених законом, - уповноважений орган, наділений господарською компетенцією. Відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк. За грошовим зобов'язанням боржник не повинен платити відсотки за час прострочення кредитора. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. У випадках, передбачених законом, штрафні санкції за порушення господарських зобов'язань стягуються судом у доход держави.

Водночас, слід зазначити, що приписами п. 3 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Поряд з цим, згідно з ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 547, ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватись пенею (неустойка), що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Водночас, відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Оскільки у даному випадку при вчиненні правочину сторонами не встановлено в письмовій формі відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у вигляді пені, позовна вимога про стягнення з ТОВ "ГРАНДСТОР" 7115,26 грн. пені за прострочення виконання грошового зобов'язання задоволенню не підлягає.

Окрім того, позовна заява містить вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Розмір інфляційних втрат, визначений позивачем, становить 1555,29 грн., нарахованих на заборгованість відповідача щодо кожного прострочення платежу окремо, за загальний період з червня 2018 р. до березня 2019 р., є обґрунтованим та арифметично вірним, у зв'язку з чим інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "С.К.С".

Судові витрати відповідно до п. 2 ч. 1, п. 3 ч. 4, ч. 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНДСТОР" (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н., м. Вишневе, вул. Машинобудівників, буд. 11 А, код 39630941) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "С.К.С" (03062, м. Київ, вул. Екскаваторна, буд. 35, код 38591109) 57377 (п'ятдесят сім тисяч триста сімдесят сім) грн. 52 коп. основного боргу, 1555 (одну тисячу п'ятсот п'ятдесят п'ять) грн. 29 коп. інфляційних втрат, 1714 (одну тисячу сімсот чотирнадцять) грн. 05 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Рішення складене 06.05.2019 р.

Суддя В.М. Бабкіна