ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2019 р. м. Київ Справа № 911/701/19

Суддя: Грабець С.Ю.

Секретар судового засідання: Абрамова В.Д.

Суд, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом фізичної особи-підприємця Слобоженка Дмитра Юрійовича

до Києво-Святошинського районного комунального підприємства "Шкільні їдальні"

про стягнення заборгованості в сумі 238 809,73 грн.,

за участю представника:

позивача: М'ялук О.П. (довіреність від 05.03.2019 року);

відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

14 березня 2019 року до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця Слобоженка Дмитра Юрійовича (далі - позивач) до Києво-Святошинського районного комунального підприємства "Шкільні їдальні" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 238 809,73 грн.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на порушення відповідачем умов договору №2 від 05.01.2015 року, згідно з якими позивач зобов'язувався передати відповідачу товар, а відповідач зобов'язувався його прийняти і оплатити.

Відповідач товар, переданий позивачем, не оплатив.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 188 960,20 грн. основного боргу, 32 486,18 грн. пені, 4 889,34 грн. трьох процентів річних, 12 474,01 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції.

Ухвалою суду від 14.03.2019 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання на 03 квітня 2019 року.

03 квітня 2019 року в засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача у засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 03.04.2019 року підготовче засідання відкладено на 24 квітня 2019 року.

16 квітня 2019 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник відповідача подав заяву про визнання позову. Крім цього, представник відповідача заявив клопотання про розгляд справи без його участі.

Ухвалою суду від 17.04.2019 року судове засідання було перенесено на 26 квітня 2019 року, у зв'язку із відрядженням судді Грабець С.Ю. 24 квітня 2019 року (наказ Господарського суду Київської області №52-ВП від 15.01.2019 року).

26 квітня 2019 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник позивача подала заяву про долучення до матеріалів справи документів, яка підлягала задоволенню судом.

26 квітня 2019 року в судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовільнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд розглянув у засіданні заяву представника відповідача про визнання позову та дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України, юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Судом встановлено, що заява про визнання відповідачем позову підписана в.о. генерального директора Києво-Святошинського районного комунального підприємства "Шкільні їдальні" - ОСОБА_3.

Частиною 1 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з ч. 2 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України, до ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Відповідно до ч. 4 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно з ч. 3 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.

Судом встановлено, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує прав та інтересів інших осіб, заява про визнання позову підписана уповноваженою особою, тому заява представника відповідача підлягає задоволенню.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків:

05 січня 2015 року між Києво - Святошинським районним комунальним підприємством "Шкільні їдальні" (далі - відповідач) та фізичною особою-підприємцем Слобоженком Дмитром Юрійовичем (далі - позивач) був укладений договір №2 (далі - договір), згідно з умовами якого позивач зобов'язувався передати відповідачу товар, а відповідач зобов'язувався його прийняти і оплатити.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 Господарського кодексу України, матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб'єктів господарювання, здійснюються суб'єктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом, також на основі договорів купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 3 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з ч. 1 ст. 266 Господарського кодексу України, предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 266 Господарського кодексу України, загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 ст. 267 Господарського кодексу України встановлено, що строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з п. 5.1 договору, позивач здійснює поставку товару відповідачу протягом одного дня з моменту отримання заявки на необхідний товар.

Відповідно до п 5.4 договору, датою поставки товару є дата, коли товар переданий у власність відповідача на підставі накладної та рахунку - фактури, підписаних комірником з боку відповідача та сертифікату якості.

Пунктом 5.5 договору встановлено, що зобов'язання позивача щодо поставки товару вважаються виконаними в повному обсязі з моменту передачі товару у власність відповідача.

Відповідно до п. 6.1 договору, приймання - передача товару проводиться відповідно до товарно - супровідних документів.

Згідно з ч. 1 ст. 189 Господарського кодексу України, ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Відповідно до ч. 2 ст. 189 Господарського кодексу України, ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Пунктом 2.1 договору встановлено, що ціни на товар встановлюються в національній валюті України.

Згідно з п. 2.2 договору, відповідач сплачує поставлений позивачем товар за цінами, що вказані в накладних та рахунках - фактурах, які виписуються на кожну партію товару окремо.

Відповідно до п. 3.1 договору, розрахунки за поставлений товар здійснюються у безготівковому порядку на умовах відстрочки платежу до 30 календарних днів з моменту передачі товару.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар за період з 12 березня 2018 року до 14 травня 2018 року, на загальну суму 188 960,20 грн., про що сторонами підписані накладні №5 від 12.03.2018 року на суму 40 590,00 грн., №6 від 19.03.2018 року на суму 41 085,00 грн., №7 від 02.04.2018 року на суму 49 792,80 грн., №8 від 17.04.2018 року на суму 49 240,80 грн., №9 від 14.05.2018 року на суму 8 251,60 грн., копії яких долучені до матеріалів справи.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем були надані відповідачу рахунки - фактури №5 від 12 березня 2018 року на суму 40 590,00 грн., №6 від 19 березня 2018 року на суму 41 085,00 грн., №7 від 2 квітня 2018 року на суму 49 792,80 грн., №8 від 17 квітня 2018 року на суму 49 240,80 грн., №9 від 14 травня 2018 року на суму 8 251,60 грн., копії яких долучені до матеріалів справи.

Проте, відповідач товар, поставлений позивачем з 12 березня 2018 року до 14 травня 2018 року, не оплатив.

Оскільки відповідачем борг оплачений не був, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 188 960,20 грн. основного боргу.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Федоренко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Документів, що підтверджували б наявність у відповідача претензій до позивача щодо предмету, якості або кількості переданого позивачем товару, а також документів, що підтверджували б оплату боргу перед позивачем, представник відповідача суду не надав.

Так, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 188 960,20 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім стягнення основного боргу, позивач просив стягнути з відповідача пеню в сумі 32 486,18 грн.

Пунктом 8.4 договору встановлено, що у випадках не передбачених цим договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Так, пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання у відсотках від суми визначеною обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 8.2 договору, відповідач при затримці оплати за поставлений товар більш ніж 30 банківських днів, виплачує постачальнику штраф у розмірі не більше 2-ох облікових ставок НБУ.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, розмір пені за накладною №5 від 12.03.2018 року, враховуючи період заборгованості з 24.04.2018 року до 12.07.2018 року, суму боргу в розмірі 40 590,00 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 17,0%, складає 3 024,79 грн.;

з 13.07.2018 року до 06.09.2018 року, суму боргу в розмірі 40 590,00 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 17,5%, складає 2 179,63 грн.;

з 07.09.2018 року до 23.10.2018 року, суму боргу в розмірі 40 590,00 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 18,0%, складає 1 881,60 грн.;

за накладною №6 від 19.03.2018 року, враховуючи період заборгованості з 04.05.2018 року до 12.07.2018 року, суму боргу в розмірі 41 085,00 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 17,0%, складає 2 678,97 грн.;

з 13.07.2018 року до 06.09.2018 року, суму боргу в розмірі 41 085,00 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 17,5%, складає 2 206,21 грн.;

з 07.09.2018 року до 03.11.2018 року, суму боргу в розмірі 41 085,00 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 18,0%, складає 2 350,29 грн.;

за накладною №7 від 02.04.2018 року, враховуючи період заборгованості з 18.05.2018 року до 12.07.2018 року, суму боргу в розмірі 49 792,80 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 17,0%, складає 2 597,41 грн.;

з 13.07.2018 року до 06.09.2018 року, суму боргу в розмірі 49 792,80 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 17,5%, складає 2 673,81 грн.;

з 07.09.2018 року до 17.11.2018 року, суму боргу в розмірі 49 792,80 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 18,0%, складає 3 535,97 грн.;

за накладною №8 від 17.04.2018 року, враховуючи період заборгованості з 04.06.2018 року до 12.07.2018 року, суму боргу в розмірі 49 240,80 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 17,0%, складає 1 788,86 грн.;

з 13.07.2018 року до 06.09.2018 року, суму боргу в розмірі 49 240,80 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 17,5%, складає 2 644,16 грн.;

з 07.09.2018 року до 03.12.2018 року, суму боргу в розмірі 49 240,80 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 18,0%, складає 4 273,83 грн.;

за накладною №9 від 14.05.2018 року, враховуючи період заборгованості з 26.06.2018 року до 12.07.2018 року, суму боргу в розмірі 8 251,60 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 17,0%, складає 130,67 грн.;

з 13.07.2018 року до 06.09.2018 року, суму боргу в розмірі 8 251,60 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 17,5%, складає 443,10 грн.;

з 07.09.2018 року до 03.12.2018 року, суму боргу в розмірі 8 251,60 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 18,0%, складає 716,19 грн.,

а разом 33 125,49 грн. (за розрахунком суду).

Частиною 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Оскільки позивачем пеня визначена в розмірі 32 486,18 грн., то стягненню підлягає саме ця сума.

Крім стягнення пені, позивач просив суд стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 4 889,34 грн. та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 12 474,01 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, сплата трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Три проценти річних за накладною №5 від 12.03.2018 року, враховуючи період заборгованості з 12.04.2018 року до 11.03.2019 року, складає 334 дні, тому три проценти річних від суми 40 590,00 грн. становлять 1 114,28 грн.;

за накладною №6 від 19.03.2018 року, враховуючи період заборгованості з 19.04.2018 року до 11.03.2019 року, складає 327 днів, тому три проценти річних від суми 41 085,00 грн. становлять 1 104,23 грн.;

за накладною №7 від 02.04.2018 року, враховуючи період заборгованості з 03.05.2018 року до 11.03.2019 року, складає 313 днів, тому три проценти річних від суми 49 792,80 грн. становлять 1 280,97 грн.;

за накладною №8 від 17.04.2018 року, враховуючи період заборгованості з 18.05.2018 року до 11.03.2019 року, складає 298 днів, тому три проценти річних від суми 49 240,80 грн. становлять 1 206,06 грн.;

за накладною №9 від 14.05.2018 року, враховуючи період заборгованості з 14.05.2018 року до 11.03.2019 року, складає 271 день, тому три проценти річних від суми 8 251,60 грн. становлять 183,80 грн.,

а разом 4 889,34 грн., які підлягають стягненню.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Так, сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, за накладною №5 від 12.03.2018 року: за квітень 2018 року - 100,8% (УК №89 від 12.05.2018 року); травень - 100,0% (УК №109 від 12.06.2018 року); червень - 100,0% (УК №129 від 13.07.2018 року); липень - 99,3% (УК №150 від 11.08.2018 року); серпень - 100,0% (УК №170 від 12.09.2018 року); вересень - 101,9% (УК №191 від 11.10.2018 року); жовтень - 101,7% (УК №213 від 13.11.2018 року); листопад - 101,4% (УК №235 від 12.12.2018 року); грудень - 100,8% (УК №6 від 11.01.2019 року); за січень 2019 року - 101,0% (УК №28 від 12.02.2019 року); лютий - 100,5% (УК №49 від 12.03.2019 року), від суми 40 590,00 грн., складає 3 084,84 грн.; за накладною №6 від 19.03.2018 року: за травень 2018 року - 100,0% (УК №109 від 12.06.2018 року); червень - 100,0% (УК №129 від 13.07.2018 року); липень - 99,3% (УК №150 від 11.08.2018 року); серпень - 100,0% (УК №170 від 12.09.2018 року); вересень - 101,9% (УК №191 від 11.10.2018 року); жовтень - 101,7% (УК №213 від 13.11.2018 року); листопад - 101,4% (УК №235 від 12.12.2018 року); грудень - 100,8% (УК №6 від 11.01.2019 року); за січень 2019 року - 101,0% (УК №28 від 12.02.2019 року); лютий - 100,5% (УК №49 від 12.03.2019 року), від суми 41 085,00 грн., складає 2 777,35 грн.; за накладною №7 від 02.04.2018 року: за травень 2018 року - 100,0% (УК №109 від 12.06.2018 року); червень - 100,0% (УК №129 від 13.07.2018 року); липень - 99,3% (УК №150 від 11.08.2018 року); серпень - 100,0% (УК №170 від 12.09.2018 року); вересень - 101,9% (УК №191 від 11.10.2018 року); жовтень - 101,7% (УК №213 від 13.11.2018 року); листопад - 101,4% (УК №235 від 12.12.2018 року); грудень - 100,8% (УК №6 від 11.01.2019 року); за січень 2019 року - 101,0% (УК №28 від 12.02.2019 року); лютий - 100,5% (УК №49 від 12.03.2019 року), від суми 49 792,80 грн., складає 3 365,99 грн.; за накладною №8 від 17.04.2018 року: за червень 2018 року - 100,0% (УК №129 від 13.07.2018 року); липень - 99,3% (УК №150 від 11.08.2018 року); серпень - 100,0% (УК №170 від 12.09.2018 року); вересень - 101,9% (УК №191 від 11.10.2018 року); жовтень - 101,7% (УК №213 від 13.11.2018 року); листопад - 101,4% (УК №235 від 12.12.2018 року); грудень - 100,8% (УК №6 від 11.01.2019 року); за січень 2019 року - 101,0% (УК №28 від 12.02.2019 року); лютий - 100,5% (УК №49 від 12.03.2019 року), від суми 49 240,80 грн., складає 3 328,68 грн.; за накладною №9 від 14.05.2018 року: за червень 2018 року - 100,0% (УК №129 від 13.07.2018 року); липень - 99,3% (УК №150 від 11.08.2018 року); серпень - 100,0% (УК №170 від 12.09.2018 року); вересень - 101,9% (УК №191 від 11.10.2018 року); жовтень - 101,7% (УК №213 від 13.11.2018 року); листопад - 101,4% (УК №235 від 12.12.2018 року); грудень - 100,8% (УК №6 від 11.01.2019 року); за січень 2019 року - 101,0% (УК №28 від 12.02.2019 року); лютий - 100,5% (УК №49 від 12.03.2019 року), від суми 8 251,60 грн., складає 557,81 грн.,

а разом 13 114,67 грн. (за розрахунком суду).

Оскільки позивачем сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, визначена в розмірі 12 474,01 грн., то стягненню підлягає саме ця сума.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч. 1 ст. 173, п. 3 ч. 1 ст. 174, ч. ч. 2, 3 ст. 180, ч. ч. 1, 2 ст. 189, ч. ч. 1, 7 ст. 193, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 216, ст. 218, ч. 1 ст. 230, ч. 6 ст. 231, ч. 6 ст. 232, ч. 1 ст. 264, ч. 1 ст. 265, ч. ч. 1, 2 ст. 266, ч. 2 ст. 267 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 530, ч. ч. 1, 3 ст. 549, ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 612, ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 3, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст. 7, ч. ч. 1, 2, 4 ст. 11, ст. 12, ч. ч. 3, 4 ст. 13, ст. ст. 14-15, ст. 18, п. 3 ч. 1 ст. 42, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74, ст. 86, ч. 1 ст. 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, ч. ч. 1, 2, 4 ст. 191, ч. 3 ст. 185, ч. ч. 1, 2 ст. 222, ст. 223, ч. 3 ст. 232, ст. 233, ст. 236, ч. 2 ст. 237, ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовільнити повністю позов фізичної особи-підприємця Слобоженка Дмитра Юрійовича до Києво-Святошинського районного комунального підприємства "Шкільні їдальні" про стягнення заборгованості в сумі 238 809,73 грн.

Стягнути з Києво-Святошинського районного комунального підприємства "Шкільні їдальні" (08150, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Боярка, вулиця Жуковського, будинок 4, ідентифікаційний код 32170620) на користь фізичної особи-підприємця Слобоженка Дмитра Юрійовича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 188 960,20 грн. (сто вісімдесят вісім тисяч дев'ятсот шістдесят грн. 20 коп.) основного боргу; 32 486,18 грн. (тридцять дві тисячі чотириста вісімдесят шість грн. 18 коп.) пені; 4 889,34 грн. (чотири тисячі вісімсот вісімдесят дев'ять грн. 34 коп.) трьох процентів річних; 12 474,01 грн. (дванадцять тисяч чотириста сімдесят чотири грн. 01 коп.) суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції; 3 582,15 грн. (три тисячі п'ятсот вісімдесят дві грн. 15 коп.) витрат на сплату судового збору.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 06.05.2019 року.

Суддя С. Грабець