ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2019 року Справа № 923/61/19

Господарський суд Херсонської області у складі судді Нікітенка С.В. при секретарі Межерицькій О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу порушену

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Полімер ЛТД", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАЛТЕЯ ТРЕЙД", м. Херсон

про стягнення 177467,38 грн.

За участю представників сторін:

від позивача - Подрез О.О., ордер серії ХС № 79619 від 26.02.2019р.;

від відповідача - Волкова С.Г., довіреність № 15-02/19д від 15.02.2019р.

У відповідності до ч.1 п.1 статті 222 Господарського процесуального кодексу України здійснюється повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суть справи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Гранд Полімер ЛТД", м. Харків звернулось до господарського суду Херсонської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАЛТЕЯ ТРЕЙД" заборгованості у розмірі 177467,38 грн., з якої: сума основного боргу у розмірі 154190,00грн., сума 36% річних у розмірі 10837,82 грн., сума пені у розмірі 10837,82 грн. та сума інфляційних втрат у розмірі 1601,74 грн. Судові витрати по сплаті судового збору позивач просить суд стягнути з відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланнями на умови договору купівлі-продажу № 68 від 26.09.2016р. та на положення ст.ст. 530, 536, 547, 610, 612, 625, 692, ЦК України та ст.ст. 193, 198, 218, 219, 230, 231, 232 ГК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2019р. визначено суддю по справі Нікітенка С.В.

Ухвалою від 30 січня 2019 року суд прийняв позовну заяву позивача до розгляду та відкрив провадження у справі. Розгляд справи № 923/61/19 визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням викликом сторін.

Цією ж ухвалою суд запропонував сторонам надіслати (надати) до суду : відповідачу відзив на позовну заяву, належним чином завірені копії статутних та реєстраційних документів, позивачу відповідь на відзив.

Ухвала суду про відкриття провадження направлена сторонам рекомендованою поштою з повідомленням, у відповідності до вимог частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Ухвалою суду від 26.02.2019 року з метою дотримання основних принципів правосуддя та для надання можливості представником сторін реалізувати свої процесуальні права та обов'язки, розгляд справи було відкладено та продовжено процесуальні строки для надання відповідачу відзиву, а позивачу відповіді на відзив.

Від відповідача 14.03.2019р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить суд в задоволені позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 10837,82 грн., 36% річних у розмірі 433,97 грн., інфляційних втрат в розмірі 368,22 грн. та основного боргу в розмірі 100000,0 відмовити, а в частині стягнення основного боргу в розмірі 54000,00 грн. - припинити провадження. Даний відзив з додатком суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

Також разом з відзивом на позовну заяву відповідач подав клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, в якому просить суд у разі часткового задоволення позову у справі включити до судових витрат стягнення з позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог суму витрат товариства з обмеженою відповідальністю "Амалтея Трейд" на професійну правничу допомогу адвокатом Волковою С.Г. в розмірі 4900,00 грн.

26 березня 2019 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, відповідно до якої позивач наполягає на задоволені позовних вимог, вважає доводи відповідача необґрунтованими та не доведеними, а також просить суд відмовити відповідачу у задоволені клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою від 26.03.19 суд продовжив строк розгляду справи № 923/61/19 на 30 днів, відклав розгляд справи на 25 квітня 2019 року на 10:00 год., а також зобов'язав позивача надати у судове засідання акт звірки взаєморозрахунків за видатковою накладною № 36 від 08.11.2018р., оригінал рахунку № 152 від 30.10.2018 для огляду (копію для залучення до матеріалів справи) та відповідача надати у судове засідання оригінал рахунку № 5 від 01.11.2018 для огляду (копію для залучення до матеріалів справи).

22 квітня 2019 року до суду від відповідача з супровідним листом надійшли додаткові документи в обґрунтування клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, а також заперечення на відповідь на відзив позивача, відповідно до яких відповідач просить суд в задоволені позовних вимог в частині стягнення основного боргу в розмірі 100000,00грн., 36% річних у розмірі 433,97грн., інфляційних втрат в розмірі 368,22грн. та пені в розмірі 10837,82грн. - відмовити, а в частині стягнення основного боргу в розмірі 54000,00грн. - припинити провадження.

У призначене судове засідання прибули повноважні представники сторін та надали додаткові докази на підтвердження своїх тверджень, які долучено до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні 25.04.2019р. підтвердив сплату відповідачем після відкриття провадження у даній справі частини суми основного боргу, а саме 54190,00 грн., а тому підтримує клопотання відповідача щодо припинення провадження у справі в частині стягнення зазначеної суми та наполягає на задоволені позовних вимог стосовно стягнення інших сум, оцінюючі надані докази на свою користь.

Представник відповідача у судовому засіданні 24.04.2019р. позовні вимоги визнав частково, з підстав викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь позивача.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представникам сторін про дату складення повного рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд -

в с т а н о в и в :

Матеріали справи свідчать, що 26 вересня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гранд Полімер ЛТД" (надалі - постачальник або позивач) і Товариством з обмеженою відповідальністю "АМАЛТЕЯ ТРЕЙД" (надалі - покупець або відповідач) був укладений договір купівлі-продажу № 68 (надалі - договір).

За умовами договору постачальник зобов'язався передати у власність покупця товар, а останній в свою чергу зобов'язався прийняти товар та сплатити його вартість на умовах визначених договором в кількості, асортименті та за ціною визначеною згідно видаткових накладних (п.1.1. договору).

Сторони у відповідності до умов п.1.2. договору визначили, що видаткова накладна, підписана сторонами є погодженням асортименту товару, його кількості та ціни, даний документ прирівнюється до Специфікації та є невід'ємною частиною договору.

Згідно п.1.3. договору право власності на поставлений товар за даним договором переходить до покупця в момент передачі товару (партії товару), підтвердженням даного факту підпис покупця у видатковій накладній.

Умовами договору п.5.1. визначено, що оплата товару здійснюється на умовах відстрочення платежу протягом 7 календарних днів з моменту поставки товару на умовах погашення курсової різниці згідно п.3.3.1. Договору.

Плата за поставлений товар здійснюється шляхом перерахування грошових коштів покупцем на поточний рахунок продавця 100 % суми партії товару. Датою оплати товару є дата зарахування грошових коштів на рахунок продавця (п.5.2. договору). .

Згідно п. 5.3 оплата першої партії товару, що поставляється покупцю здійснюється за умови 100 % попередньої оплати, за 1 (один) робочий день до передбачуваної дати поставки.

Так, у відповідності до умов договору позивач поставило відповідачу товар без будь яких зауважень з боку покупця, що підтверджено видатковою накладною № 36 від 08.11.2018 на загальну суму 200218,20 грн. (а.с. 10).

Позивач зазначає, що у порушення п.5.1. договору покупець станом на час подачі позову не сплатив за поставлений товар у розмірі 154190,00 грн., а тому, у зв'язку із несплатою відповідачем вартості поставленого позивачем товару, позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі у розмірі 154190,00 грн., суму 36% річних у розмірі 10837,82 грн., суму пені у розмірі 10837,82грн. та сума інфляційних втрат у розмірі 1601,74 грн.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Проаналізувавши заявлені позовні вимоги з положеннями чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Відповідно до положень ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Так, з наданого відповідачем відзиву на позов вбачається, що відповідачем згідно платіжних доручень № 1483 від 04.01.2019, № 1516 від 09.01.2019, № 1577 від 14.01.2019, № 1911 від 25.02.2019, № 1635 від 23.01.2019, № 1928 від 27.02.2019, № 1947 та № 1972 від 28.02.2019, було проведено оплату заборгованості ТОВ "Гранд Полімер ЛТД" на загальну суму 154190,00 грн. До матеріалів справи додано копії зазначених платіжних доручень.

У судовому засіданні 25.04.2019р. позивач підтвердив оплату відповідачем після відкриття провадження у даній справі частини основної суми заборгованості у розмірі 54190,00 грн., а тому не заперечує проти закриття провадження у справі в частині стягнення з ТОВ "АМАЛТЕЯ ТРЕЙД" зазначеної суми.

Оскільки матеріалами справи та поясненнями представників сторін підтверджено сплату відповідачем частини суми основного боргу у розмірі 54190,00 грн. після відкриття провадження у даній справі, а тому суд закриває провадження у справі в частині стягнення даної суми заборгованості у відповідності до положень п.2. ч.1. ст. 231 ГПК України.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача іншої частини основної суми заборгованості у розмірі 100000,00 грн., то суд зазначає наступне.

Згідно частини третьої статті 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наданих відповідачем платіжних доручень № 1483 від 04.01.2019, № 1516 від 09.01.2019, № 1577 від 14.01.2019, № 1635 від 23.01.2019 слідує, що частина суми основного боргу у розмірі 100000,00 грн. була сплачена відповідачем до звернення з даним позовом до суду, тобто до 25.01.2019р.

Таким чином, з огляду на те, що позивачем позовна заява направлена до суду поштою 25.01.2019р., а відповідачем відповідно до платіжних доручень № 1483 від 04.01.2019, № 1516 від 09.01.2019, № 1577 від 14.01.2019, № 1635 від 23.01.2019 сплачено позивачу 100000,00 грн. в рахунок погашення частини суми основного боргу, а тому в цій частині суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, у зв'язку з необґрунтованістю.

Також у зв'язку з несвоєчасним здійсненням відповідачем розрахунків за поставлений товар позивачем заявлено вимоги про стягнення з останнього 36% річних у розмірі 10837,82 грн., інфляційних втрат в розмірі 1601,74грн. та пені в розмірі 10837,82 грн.

Вирішуючи правомірність нарахованих та заявлених до стягнення сум пені, річних та інфляційних, суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 199 ГК України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за частинами 1 та 2 статті 217 ГК України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - застосування штрафних санкцій.

Безпосередньо правові наслідки порушення грошових зобов'язань передбачені приписами статей 230-237 ГК України та статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Так, згідно із частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В статті 549 ЦК України конкретизовано визначення таких штрафних санкцій, а саме пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, а у відповідності до приписів частини 2 статті 551 того ж Кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, неустойка має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобов'язання; за допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання зобов'язання; неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобов'язання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності.

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

При цьому за частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, в пункті 7.3. договору сторони встановили, що у разі невиконання і/або неналежного виконання покупцем зобов'язань за чинним договором, покупець сплачує на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє в періоді нарахування, за кожен день прострочки до дня фактичної оплати.

З викладеного договірного положення не вбачається від якої суми необхідно обраховувати подвійну облікову ставку НБУ, яка є складовою частиною розрахунку пені, а тому судом констатується про відсутність договірної умови щодо нарахування пені.

Аналогічне сприйняття вказаних правових приписів наведене в пункті 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", за яким:

- якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом;

- нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статтею 36 Закону України «Про телекомунікації», статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

За таких обставин, суд зазначає, що між сторонами не узгоджене договірне нарахування пені, а іншим законодавчим актом її розмір не встановлений, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

В даному контексті судом не приймаються до уваги твердження позивача про обрахунок пені виходячи з облікової ставки НБУ, як то передбачено положеннями частини 6 статті 231 ГК України, оскільки вказаною правовою нормою визначається не величина облікової ставки, а факт обрахунку пені, виходячи від облікової ставки НБУ, що не є тотожним.

Натомість, у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В даному випадку в пункті 7.3. договору сторонами передбачено, що: «В разі прострочення сплати більш ніж на три календарних дня покупець зобов'язаний сплатити постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 36 % річних від вартості неоплаченого у строк товару з дня настання терміну оплати до дня його фактичної оплати. Таким чином сторонами встановлено інший розмір процентів - 36 % річних.

Сплата процентів річних та інфляційних від простроченої суми не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічні правові висновки викладені в пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Щодо вимог в частині стягнення суми 36% річних у розмірі 10837,82 грн. та суми інфляційних втрат у розмірі 1601,74 грн., то в цій частині вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки перевіривши наданий позивачем розрахунок вказаних нарахувань (а.с. 5-7), суд виявив наявність помилок у даному розрахунку.

Так, відповідачем до відзиву на позовну заяву надано розрахунок 36% річних та розрахунок індексу інфляції, дослідивши дані розрахунки (а.с 63, 64), суд дійшов висновку, що вони виконані вірно, з урахуванням п.5.1. договору, тобто семиденного строку на відстрочку платежу.

Суд за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи "Ліга" (з врахуванням Порядку проведення підрахунку заборгованості та штрафних санкцій, затвердженого листом Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р. "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ") здійснив власний розрахунок 36% річних та інфляційних втрат за період з 16.11.2018р. по 15.01.2019., який має наступний вигляд:

Розрахунок процентів

Сума боргу Період прострочення Кількість днів прострочення Розмір процентів річних Загальна сума
200218,2016.11.18 по 12.12.182736%5331,84
184190,0013.12.18 по 16.12.18436%726,67
174190,0017.12.18 по 27.12.181136%1889,84
154190,0028.12.18 по 03.01.19736%1064,54
134190,0004.01.19 по 08.01.19536%661,76
114190,0009.01.19 по 13.01.19536%563,13
84190,0014.01.19 по 15.01.19236%166,07
Всього 10403,85

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
грудень 2018 154190,001,0081233,52155423,52

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 36 % річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню - у розмірі 10403,85 грн. та 1233,52 грн. відповідно. В іншій частині позовні вимоги заявлені безпідставно, а тому задоволенню не підлягають.

Доказів сплати суми інфляційних втрат у розмірі 1233,52 грн. та суми 36 % річних у розмірі 10403,85 грн. відповідачем суду не надано, а отже вони підлягають задоволенню.

Згідно частини третьої статті 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно ст.ст. 123, 129 ГПК України, судові витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як зазначалося в описовій частині рішення, 14.03.2019р. відповідач подав клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, в якому просить суд у разі часткового задоволення позову у справі включити до судових витрат стягнення з позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог суму витрат товариства з обмеженою відповідальністю "Амалтея Трейд" на професійну правничу допомогу адвокатом Волковою С.Г. в розмірі 4900,00 грн. У даному клопотанні відповідач зазначив, що Акт приймання-передачі виконаних робіт та докази оплати виконаних робіт будуть надано до суду протягом 5 днів після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п'ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Враховуючи означене, суд визнає поважними причини не можливості подати ТОВ "Амалтея Трейд" докази, що підтверджують розмір понесених судових витрат.

З урахуванням викладеного, суд задовольняє заяву ТОВ "Амалтея Трейд" та призначає ухвалою судове засідання для вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 231, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАЛТЕЯ ТРЕЙД" (73000, м. Херсон, вул. Пилипа Орлика, буд.32, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Полімер ЛТД" (61072, м. Харків, вул. 23 Серпня, буд. 31-Б, ) суму інфляційних втрат у розмірі 1233,52 грн., суму 36% річних у розмірі 10403,85 грн. та суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 174,56 грн.

3. Закрити провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 54190,00 грн.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Гранд Полімер ЛТД" з Державного бюджету України 812,85 грн. судового збору, сплаченого при поданні позову платіжним дорученням № 64 від 14.01.2019, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи, після звернення зазначеного підприємства з відповідним клопотанням.

6. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 02.05.2019р.

Суддя С.В. Нікітенко