ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2019 р.            Справа№ 910/2377/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Дикунської С.Я.

суддів:           Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Добрицька В.С.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Кременчукм’ясо»

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 05.03.2019

у справі № 910/2377/19 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Кременчукм’ясо»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімекс Лімітед»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «Кременчуцький завод технічного вуглецю»

про визнання права власності та витребування майна

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі № 910/2377/19 в задоволення заяви Приватного акціонерного товариства «Кременчукм’ясо» про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із згаданою ухвалою, Приватне акціонерне товариство «Кременчукм’ясо» оскаржило її в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нову постанову про забезпечення позову. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що незаконність оскаржуваної ухвали полягає в тому, що судом зроблено припущення про права позивача без посилання на відповідні вимоги матеріального права та неправильно застосовано положення процесуального закону, які регулюють умови вжиття заходів забезпечення позову. За твердженнями апелянта, суд першої інстанції без посилання на відповідні норми дійшов помилкового висновку, що позивач може захистити свої корпоративні права без забезпечення позову, зокрема, зазначив, що позивача не позбавлено можливості захисту корпоративних прав шляхом вимагання переведення на нього прав покупців додатково розміщених акцій пропорційно його відсотку у статутному капіталі на момент прийняття рішення про його збільшення. Проте, місцевий суд не зазначив, а чинне законодавство не містить приписів, які б надавали позивачу таке право. Крім цього, на переконання апелянта, судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст. 136 ГПК України, оскільки в обґрунтування відмови в забезпеченні позову суд посилався на відсутність безумовних гарантій як того, що відповідне рішення буде прийнято загальними зборами акціонерів чи відповідні збори взагалі буде проведено, так і реального збільшення статутного капіталу. При цьому, місцевий суд жодним чином не врахував доводів заявника про скликання загальних борів в порядку ч. 5 ст. 47 Закону України «Про акціонерні товариства», визначення порядком денним можливості збільшення статутного капіталу, в результаті чого частка позивача зменшиться в 5 разів, обізнаність ПрАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю» про те, що позивача не внесено до переліку акціонерів тощо.

Подане позивачем клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів, а саме, роздруківки повідомлення ПрАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю» від 25.04.2019 № 01/11-960 з його веб-сайту, залишене судом апеляційної інстанції без розгляду, адже подане поза межами строку, встановленого ухвалою апеляційного суду про відкриття провадження. Крім цього, вказані докази не існували на момент прийняття оскаржуваної ухвали, відтак не можуть бути прийнятими судом при її перегляді рішення в апеляційному порядку.

В судове засідання апеляційної інстанції 07.05.2019 з’явились представник позивача та третьої особи, представник відповідача не з’явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нову постанову про забезпечення позову.

Представник третьої особи в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, Приватне акціонерне товариство «Кременчукм'ясо» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімекс Лімітед» про визнання права власності Приватного акціонерного товариства «Кременчукм'ясо» на 115 817 штук простих іменних акцій (номінальна вартість однієї акції – 1,05 грн.) емітента Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю»; витребування від Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімекс Лімітед» на користь Приватного акціонерного товариства «Кременчукм'ясо» 115 817 штук простих іменних акцій (номінальна вартість однієї акції – 1,05 грн.) емітента Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю». В обґрунтування своїх вимог зазначило, що за наслідками укладення Договорів купівлі-продажу цінних паперів №Б-138/12 від 08.07.2008 та №Б-217/1 від 08.07.2008 позивач є власником 115 817 штук простих іменних акцій (номінальна вартість однієї акції – 1,05 грн.) емітента Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю», однак відповідно до виписки про стан рахунку в цінних паперах позивача станом на 02.06.2016 акції Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю» на рахунку в цінних паперах відсутні. При цьому, відповідно до повідомлення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 27.07.2016 №09/04/16532 йому стало відомо, що внаслідок втрати системи реєстру власників іменних цінних паперів Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю» їх відновлення здійснювалося згідно з останньою дійсною копією реєстру власників іменних цінних паперів, складеного станом на 31.12.2007, тому власником спірних акцій Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю» замість позивача обліковується відповідач. З огляду на наведені обставини позивач вказував на наявність правових підстав для визнання за ним на підставі ст. 392 ЦК України права власності на спірні акції та їх витребування у відповідача згідно ст.ст. 387, 1212, 1213 ЦК України.

Разом із згаданим позовом позивачем подано заяву про забезпечення позову, за змістом якої останній просив встановити заборону на внесення змін до статуту Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю» щодо розміру статутного капіталу, зокрема, але не виключно, шляхом прийняття відповідного рішення органами управління Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю» та/або вчинення реєстраційних дій державними реєстраторами юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За приписами ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред’явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положеннями ч. 1 ст. 137 ГПК України визначено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов’язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов’язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об’єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

З аналізу згаданих положень закону видно, що заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. Проте особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу забезпечення позову є обов'язковим.

В ході вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника про необхідність вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника про забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв’язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв’язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім цього, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов’язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року в справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Поняття «ефективний засіб», за висновками Європейського суду з прав людини (рішення від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії»), передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

В ході вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

В даному випадку спір у справі виник у зв’язку визнанням права власності на акції та їх витребування, а подана позивачем заява про забезпечення позову шляхом встановлення заборони на внесення змін до статуту Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю» щодо розміру статутного капіталу мотивована загрозою порушення наданих йому спірними акціями корпоративних прав за наслідками збільшення статутного капіталу Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю», адже такими діями буде зменшено відсоток голосуючих акцій, належних позивачу, і тому він не зможе належним чином реалізовувати своє право на управління товариством.

При цьому, за змістом п. 4 ч.ч. 5, 9, 10 ст. 137 ГПК України не допускається забезпечення позову у спорах, що виникають з корпоративних відносин, шляхом заборони здійснювати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб покладені на них згідно із законодавством владні повноваження, крім заборони приймати конкретні визначені судом рішення, вчиняти конкретні дії, що прямо стосуються предмета спору.

Суд, який вирішує спір про право власності на акції (частки, паї) товариства, права акціонера (учасника), реалізація яких залежить від відносної вартості акцій (розміру частки) в статутному капіталі товариства, може постановити ухвалу про забезпечення позову шляхом встановлення заборони на внесення змін до статуту цього товариства щодо розміру статутного капіталу.

Заходи забезпечення позову не повинні порушувати прав інших акціонерів (учасників) господарського товариства; зокрема, крім випадків, передбачених частиною дев'ятою цієї статті, заборона вчиняти дії має стосуватися лише акцій або корпоративних прав, безпосередньо пов'язаних з предметом спору.

Таким чином, застосовуючи на практиці встановлений ч. 9 ст. 137 ГПК України виключний випадок можливості втручання суду в господарську діяльність товариства шляхом заборони вчинення певних дій (в т.ч. збільшення розміру статутного капіталу) суд в першу чергу має враховувати, що корпоративні права є майном, право мирного володіння яким гарантовано ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а тому втручання в таке право мирного володіння з метою забезпечення можливості поновлення в правах одного із акціонерів відповідного товариства має відповідати принципам рівності та справедливості і може мати місце лише у виключному випадку, коли законодавство не передбачає можливості інших шляхів ефективного та реального відновлення порушеного права заявника, адже в іншому випадку, заборона прийняття рішення загальними зборами акціонерного товариства, встановлена на користь одного із акціонерів, може вказувати на непропорційне втручання в право власності інших акціонерів такого товариства.

Відтак, виходячи з мотивів поданої заяви позивача про вжиття відповідних заходів до забезпечення позову (зменшення за наслідками збільшення статутного капіталу відсотку його акцій, визнання права власності на які та їх витребування є предметом вирішення за поданим ним позовом), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність зв’язку між заявленими позивачем заходами забезпечення позову шляхом заборони внесення змін до статуту шляхом прийняття відповідного рішення органами управління і предметом спору за поданим позовом, співмірності та адекватності заходів із позовними вимогами, адже врегульована положеннями Закону України «Про акціонерні товариства» специфіка статусу акціонера приватного акціонерного товариства передбачає, що у випадку прийняття загальними зборами рішення про збільшення статутного капіталу за рахунок додаткових внесків акціонерів шляхом розміщення додаткових акцій діючий акціонер має переважне право на їх викуп пропорційно розміру свого відсотку у статутному капіталі, яке реалізується виключно за волею такого акціонера або ж може бути обмежено загальними зборами акціонерів.

При цьому, чинне законодавство України не пов'язує можливість припинення такого переважного права з неможливістю його реалізації акціонером за час вирішення спору про право власності на його акції, а тому у випадку задоволення поданого позову та визнання права власності позивача на спірні акції та прийняття за цей час загальними зборами акціонерів Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю» рішення про збільшення статутного капіталу за рахунок додаткових внесків акціонерів шляхом розміщення додаткових акцій і проведення відповідної процедури останній не позбавлений можливості на захист своїх корпоративних права шляхом вимагання переведення на нього права покупців додатково розміщених акцій пропорційно його відсотку у статутному капіталі на момент прийняття рішення про його збільшення.

Обов'язковим в силу положень ч. 1 ст. 74 ГПК України є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, що мають значення для справи.

Належними згідно ст. 76 ГПК України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, в згаданій заяві міститься лише посилання на потенційне порушення корпоративних прав заявника, при цьому відсутнє достатнє обґрунтування та докази на підтвердження доцільності та необхідності забезпечення позову. Зокрема, саме лише існування оголошення про скликання загальних зборів акціонерного товариства з винесенням на порядок денний питання про збільшення статутного капіталу за рахунок додаткових внесків акціонерів шляхом розміщення додаткових акцій не може свідчити про унеможливлення ефективного захисту прав позивача.

Таким чином, заявником не було наведено суду будь-яких належних підстав, які б свідчили, що невжиття обраних позивачем заходів забезпечення позову унеможливить ефективний захист порушених корпоративних прав позивача, за захистом яких він звернувся з даним позовом до суду.

Посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість збільшення статутного капіталу Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю» за рахунок додаткових внесків акціонерів шляхом розміщення додаткових акцій без наведення відповідного обґрунтування (надання відповідних доказів) не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Крім цього, приймаючи судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, судом взято до уваги, що при вирішенні питання про забезпечення позову, суду слід мати на увазі, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, тому судом мають бути враховуватись інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені в результаті застосування відповідних заходів, зокрема, відповідача у справі, а також Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю», яке на момент прийняття оскаржуваної ухвали не було учасником даної справи, але заборону на внесення змін до статуту якого щодо розміру статутного капіталу, зокрема, але не виключно, шляхом прийняття відповідного рішення органами управління Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю» та/або вчинення реєстраційних дій державними реєстраторами юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань просив здійснити позивач.

З огляду на наведене та відсутність будь-яких доказів на підтвердження існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, а також не наведення даних про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову на підставі ст. ст. 136, 137 ГПК України.

Доводи апелянта з приводу частини доводів заявника, порушення норм матеріального та процесуального права, неповного та неправильного встановлення обставин справи, що мають значення для розгляду питання про забезпечення позову, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, ухвала місцевого суду є законною, обґрунтованою обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування ухвали суду апеляційний господарський суд не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні (ухвалі) висновків.

Керуючись ст.ст. 255, 269-270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Кременчукм’ясо» залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі № 910/2377/19 – без змін.

Матеріали оскарження у справі № 910/2377/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено 10.05.2019

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська

Судді                                                                                Г.А. Жук

А.О. Мальченко