РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.05.2019Справа № 910/2076/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС"

до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Омега"

про стягнення 14 167,86 грн., -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС" (далі - ПрАТ «СГ «ТАС», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ОМЕГА" (далі - ПрАТ "АСК "ОМЕГА", відповідач) про стягнення 14 167,86 грн., з яких: 12 287,07 грн. - сума страхового відшкодування; 397,27 грн. - інфляційні втрати; 114,11 грн. - 3% річних; 1 369,41 грн. - пеня.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ним як страховиком транспортного засобу "SEAT LEON", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснено страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 13 287,07 грн., внаслідок чого до позивача на підставі статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України перейшло право вимоги в межах здійснених фактичних затрат та ліміту відповідальності до відповідача як особи, якою застраховано цивільно-правову відповідальність водія, якого визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Також позивач просить стягнути відповідні санкції, які обчислені стороною з урахуванням того, що кінцевим строком виконання зобов`язань відповідача було 28.10.2018.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

13.03.2019 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній частково визнав позовні вимоги в частині основного боргу у розмірі 11 519,92 грн., зважаючи на вирахування значення коефіцієнту фізичного зносу вартості замінених деталей та франшизи.

18.03.2019 позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що погоджується з визначенням розміру страхового відшкодування (з застосуванням значення коефіцієнту фізичного зносу вартості замінених деталей та франшизи) на суму 11 519,92 грн. Разом з цим, наполягав на стягненні 397,27 грн. інфляційних втрат; 114,11 грн. - 3% річних та 1 369,41 грн. пені, посилаючись на прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем у добровільному порядку.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У зв`язку з проходженням кваліфікаційного оцінювання та перебуванням судді Приходько І.В. у відпустці, завершальний розгляд справи здійснювався 13.05.2019.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

05.02.2018 між ОСОБА_1 (страхувальник) та ПрАТ «СГ «ТАС» (страховик, позивач) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № FO-00048088 (далі - Договір), відповідно до якого позивачем були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме "SEAT LEON", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

27.06.2018 року у м. Київ відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля "SEAT LEON", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (власником якого є страхувальник) під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу DAF XF 105.460 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 .

Внаслідок даного ДТП було пошкоджено транспортний засіб - "SEAT LEON", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був застрахований у ПрАТ «СГ «ТАС» (що підтверджується актом огляду ТЗ, ремонтною калькуляцію з фотододатками, в яких зафіксовано механічні пошкодження ТЗ).

Постановою Святошинського районного суду м. Києва по справі № 3/759/4765/18 від 19.09.2018 ОСОБА_3 визнано винними у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн.

Відповідно до рахунку-фактури ФОП Куценко С.В. № 750 від 29.06.2018 та ремонтної калькуляції № 09505/51/2 від 02.07.2018, вартість відновлювального ремонту "SEAT LEON", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 13 287,07 грн.

Сума несплачених страхувальником, ОСОБА_1 частин страхової премії склала 6 351 грн., що підтверджується довідкою про надходження страхових платежів.

Відповідно до п. 15.4 Договору №FO-00048088 від 05.02.2018 року у разі, якщо на дату складення страхового акту є частини страхової премії за цим Договором, що неоплачені (незалежно від того, чи дата отити минула чи ні), розмір страхового відшкодування в першу чергу направляється в рахунок сплати несплачених частин страхової премії. Частина страхового відшкодування, що залишилась, перераховується в порядку, передбаченому цим Договором.

Таким чином, суд приймає доводи позивача про те, що відповідно до п. 15.4 Договору MFO-00048088 від 05.02.2018 року та заяви страхувальника на виплату страхового відшкодування на підставі страхового акта частина страхового відшкодування в розмірі 6 351 грн. була зарахована в рахунок сплати несплачених страхувальником за Договором №FO-00048088 від 05.02.2018 року частин страхової премії, а залишок страхового відшкодування в розмірі 6936,07 грн. було виплачено на користь страхувальника за Договором №FO-00048088 від 05.02.2018 року, ОСОБА_1 , що підтверджується платіжним дорученням №87960 від 24.07.2018 року.

Згідно зі ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат (затрат) переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, набув право вимоги до відповідальної за заподіяні збитки особи.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною 1 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля DAF XF 105.460 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент скоєння вищезазначеної ДТП була застрахована у ПрАТ «АСК «ОМЕГА», згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК006744963 (що також підтверджується відомостями з Централізованої бази МТСБУ).

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов`язанні винуватця; у зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

В такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов`язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов`язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду № 910/7449/17 від 05 червня 2018 року.

При цьому слід враховувати, що спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.05.2018 по справі № 910/6094/17.

Так, розмір (коефіцієнт) зносу розраховується за порядком, передбаченим Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (КТЗ), затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 р. (далі - Методика).

Згідно з п. 1.6 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин.

Відповідно до пунктів 7.38, 7.39 Методики при визначені розміру коефіцієнта зносу для нових складників та для складників ТЗ береться за основу строк експлуатації останнього (5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки).

Так, у відзиві на позовну заяву відповідачем вірно визначено, що в даному випадку строк експлуатації транспортного засобу "SEAT LEON", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 перевищує сім років, зважаючи на рік випуску транспортного засобу (2010). Відтак, стороною правомірно нарахований фізичний знос на вартість замінених деталей у розмірі 447,85 грн., у зв`язку з чим визнано позовні вимоги в частині стягнення 11 519,92 грн. основного боргу.

Позивачем у наданій відповіді на відзив не заперечується правомірність застосування коефіцієнту фізичного зносу, у зв`язку з чим сторона просить стягнути з відповідача відкориговану суму страхового відшкодування у розмірі 11 519,92 грн.

У відповідності до абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Згідно відомостей з офіційного веб-сайту МТСБУ, полісом № АК006744963 визначено ліміт за шкоду майну у розмірі 100 000 грн., а також встановлено франшизу 1000 грн., яка правомірно була врахована позивачем при обчисленні розміру основної заборгованості, заявленої до стягнення.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, з огляду на вимоги вищезазначених норм законодавства, враховуючи ліміти відповідальності та розмір визначеної полісом франшизи, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення суми страхового відшкодування є правомірними та підлягають задоволенню в сумі 11 519,92 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 397,27 грн. - інфляційних втрат; 114,11 грн. - 3% річних; 1 369,41 грн. - пені.

Як зазначив Верховний Суд у правовому висновку по справі № 910/11316/17 (постанова від 17.01.2018р.), за змістом ст. ст. 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання щодо сплати коштів.

Судом встановлено, що позивач 26.07.2018 звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, в якій просив відповідача виплатити страхове відшкодування за заподіяну шкоду внаслідок ДТП, що мала місце 27.06.2018. Вказана заява з відповідними додатками була отримана відповідачем 30.07.2018, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, копія якого наявна в матеріалах справи.

Відповідач виплату страхового відшкодування не здійснив, жодних обґрунтованих відповідей та заперечень (зокрема, щодо розміру страхового відшкодування, стосовно витребування та дослідження додаткових доказів) позивачу не направив, що також не заперечується відповідачем у наданому відзиві на позовну заяву.

Згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Оскільки заява позивача на виплату страхового відшкодування отримана відповідачем 30.07.2019, граничний строк на виплату суми страхового відшкодування за приписами пункту 36.2 статті 36 Закону сплинув 28.10.2018.

При цьому судом враховано, що постанова Святошинського районного суду м. Києва по справі № 3/759/4765/18 від 19.09.2018 набрала законної сили 02.10.2018, однак, після отримання 30.07.2018 заяви про виплату страхового відшкодування відповідач не вимагав від позивача будь-яких додаткових доказів вини страхувальника за полісом та взагалі жодним чином не відреагував на заяву у встановлений законодавством строк.

Згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції, чинній на момент виплати страхового відшкодування) за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика або МТСБУ особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє у період, за який нараховується пеня.

Відповідно до ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним з видів забезпечення виконання зобов`язань є неустойка (ч. 1 ст. 546, ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

При здійсненні перерахунку пред`явленого до стягнення розміру пені судом враховано, що прострочення відповідача з виплати страхового відшкодування настало з 29.10.2018. При цьому, позивачем розраховано пеню до 18.02.2019.

У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Враховуючи, що відповідач у визначений п. 36.2. ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" строк зобов`язання по виплаті позивачу страхового відшкодування не виконав, господарський суд дійшов висновку про правомірність позовних вимог щодо нарахування пені за прострочення платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Однак, здійснивши самостійний розрахунок пені за заявлені позивачем періоди, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог в цій частині та стягнення з відповідача 1 283,92 грн., оскільки саме такий розмір пені є обґрунтованим та арифметично вірним, зважаючи на встановлення правомірної суми страхового відшкодування у розмірі 11 519,92 грн.

Стосовно заявлених до стягнення з відповідача 397,27 грн. - інфляційних втрат та 114,11 грн. - 3% річних суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 979 ЦК України встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхувальнику грошову суму (страхову виплату).

Таким чином, правовідношення, в якому страховик у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, як і правовідношення з відшкодування шкоди в порядку регресу, які склалися між сторонами у справі, що розглядається, також є грошовим зобов`язанням.

Згідно із статтею 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Враховуючи, що правовідносини сторін у даній справі носять таку правову природу, яка безпосередньо пов`язана з виконанням грошового зобов`язання (у зв`язку з чим на них поширюється дія положень частини другої статті 625 ЦК України), суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на суму страхового відшкодування, яке своєчасно не було виплачено відповідачем.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 07.02.2018 Верховного Суду по справі № 910/18319/16.

Суд, перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних та інфляційних втрат, дійшов висновку, що вимога про стягнення 3% річних підлягає задоволенню частково в сумі 106,99 грн., тоді як вимога про стягнення інфляційних втрат в сумі 397,27 грн. заявлена правомірно та не перевищує розрахунок суду, здійснений, виходячи із встановленої суми страхового відшкодування в розмірі 11 519,92 грн.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування у розмірі 11 519,92 грн., пені - 1 283,92 грн., 3% річних - 106,99 грн., інфляційних втрат - 397,27 грн. В іншій частині позовних вимог суд відмовляє, зважаючи на встановлені у даному рішенні обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ОМЕГА" (04053, м.Київ, вул.Обсерваторна, буд. 17а, ідентифікаційний код: 21626809) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" (03062, м.Київ, просп. Перемоги, 65, ідентифікаційний код: 30115243) 11 519,92 (одинадцять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) грн. 92 коп. страхового відшкодування, 1 283 (одну тисячу двісті вісімдесят три) грн. 92 коп. - пені, 106 (сто шість) грн. 99 коп. - 3% річних, 397 (триста дев`яносто сім) грн. 27 коп. - інфляційних втрат та 1 804 (одну тисячу вісімсот чотири) грн. 43 коп. - судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 13.05.2019.

Суддя І.В. Приходько