ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року                                                                      Справа №924/1212/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя                          Мельник О.В.

суддя                                                  Розізнана І.В.

суддя                                                  Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Панасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника прокурора Хмельницької області на ухвалу господарського суду Хмельницької області від 12.03.2019 р. (суддя Танасюк О.Є., повний текст ухвали складено 18.03.2019 р.)

за позовом Першого заступника керівника Хмельницької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради

до приватного підприємства "Оптіма"

про стягнення 20736,30 грн. безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати

за участю представників:

прокуратури – Безпалова А.В.,

позивача – не з'явився,

відповідача – не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 12.03.2019 р. у справі №924/1212/18 позов Першого заступника керівника Хмельницької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради до приватного підприємства "Оптіма" про стягнення 20736,30 грн. безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати - залишено без розгляду.

Суд першої інстанції, зокрема, зазначив, що вказані прокурором обставини пасивної поведінки позивача, без відповідних підтверджуючих доказів, не дають підстав для висновку про невиконання чи неналежне виконання Хмельницькою міською радою, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій відносно захисту прав територіальної громади. Наведене свідчить про недоведеність наявності підстав до звернення з позовом прокурором, оскільки їх наявність визначається не лише обґрунтованістю у позові інтересів держави, а сукупністю наявності таких інтересів з обґрунтованими (документально підтвердженим) представницькими функціями. З огляду на що, суд дійшов висновку про залишення позову без розгляду на підставі п.1 ч.1 ст.226 ГПК України.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, заступник прокурора Хмельницької області звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Мотивуючи апеляційну скаргу, прокурор вказує, що звернення з даним позовом спрямоване на задоволення суспільною потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання – оплатності користування землями комунальної власності та своєчасне надходження орендної плати до місцевого бюджету, що безпосередньо стосується прав та економічних інтересів територіальної громади міста Хмельницького. Прокурор, посилаючись на ст. 2, 62 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", зазначає, що захист інтересів територіальних громад і нормальне функціонування місцевого самоврядування є прямим обов’язком саме держави.

Також апелянт звертає увагу на ненадання судом оцінки тому факту, що позов прокурором подано через 5 місяців після останнього листування між міською радою та підприємством, що було достатньо для самостійного звернення ради до суду. Крім того, суд залишив поза увагою, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження здійснення Хмельницькою міською радою заходів, спрямованих на захист інтересів територіальної громади в судовому порядку, а тому у прокурора були всі законні підстави звернутися з відповідним позовом до суду.

Учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.

У судове засідання, що відбулося 08.05.2019 року, позивач та відповідач не забезпечили явку своїх представників, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги (а.с.106, 108).

Враховуючи приписи ст.ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що явка учасників справи в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності позивача та відповідача.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 28.05.2008 р. між Хмельницькою міською радою (орендодавець) та приватним підприємством "Оптіма" (орендар) укладено договір оренди землі №92 (а.с.16-17), згідно з п.1.1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку на підставі рішення тринадцятої сесії міської ради від 22.08.2007 р. №23 під обслуговування нежитлових приміщень, яка знаходиться в м.Хмельницькому по вул. Гагаріна, 4.

Дія даного договору закінчилась 22.08.2012 р. у відповідності до п.8 договору.

Договір оренди сторонами не продовжувався, право користування (оренди) вказаною земельною ділянкою приватне підприємство не оформило, хоча продовжує використовувати для обслуговування власного об’єкту нерухомого майна, що підтверджується Актом обстеження земельної ділянки від 17.04.2018 р. (а.с.15), складеним представниками управління земельних ресурсів та земельної реформи Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради за результатами обстеження земельної ділянки по вул. Гагаріна, 4.

Рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради №567 від 26.07.2018 р. затверджено Акт визначення розміру збитків, заподіяних приватним підприємством "Оптіма" внаслідок використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів площею 403 кв. м. по вул. Гагаріна, 4 (а.с.28).

Згідно з акту №7 від 21.06.2018 р. (а.с.26) внаслідок використання земельної ділянки без належних правових підстав, підприємство безпідставно зберегло у себе кошти у вигляді несплаченої власнику землі – Хмельницькій міській раді орендної плати в сумі 20736,30 грн. за період з 01.03.2017 р. по 01.06.2018 р.

Листом №2232/02-15 від 30.07.2018 р. (а.с.29) надіслано на адресу приватного підприємства "Оптіма" вказаний акт  та рішення виконавчого комітету з пропозицією добровільно відшкодувати збитки, завдані Хмельницькій міській раді внаслідок використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів у сумі 20736,30 грн.

Однак, відповідачем у добровільному порядку вказані кошти, як безпідставно збережені у розмірі несплаченої орендної плати, сплачено не було.

31.08.2018 р. Хмельницька міська рада повідомила Хмельницьку місцеву прокуратуру про затвердження Актів визначення розміру збитків землекористувачам, заподіяних внаслідок використання земельних ділянок без правовстановлюючих документів та з метою звернення з позовом до суду в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради щодо примусового відшкодування завданих збитків, надала належним чином завірені копії документів щодо осіб, які завдали шкоду, в т.ч. і щодо приватного підприємства "Оптіма" (а.с.13).

У відповідь на лист від 11.12.2018 р. (а.с.36), з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді, Хмельницька міська рада надала прокуратурі інформацію про розміри безпідставно збережених коштів орендної плати, які мали бути сплачені міській раді за користування земельними ділянками, зокрема, ПП "Оптіма" в розмірі 20736,30 грн., внаслідок використання земельної ділянки по вул. Гагаріна, 4, площею 403 кв. м. за період з 01.03.2017 р. по 01.06.2018 р. (а.с.37).

21.12.2018 р. прокуратура листом №82-162-188 повідомила позивача про намір здійснювати прокурором представництво інтересів держави в особі Хмельницької міської ради шляхом подання позову до ПП "Оптіма" про стягнення безпідставно з-бережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 20736,30 грн. за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів (а.с.38).

Враховуючи викладене, 22.12.2018 р. Перший заступник керівника Хмельницької місцевої прокуратури, посилаючись на порушення інтересів держави, яка надала органам місцевого самоврядування право розпоряджатися землями територіальних громад в порядку та спосіб, які передбачені Земельним кодексом України, звернувся із позовом до суду.

Звертаючись до суду з вказаним позовом прокурор вказав, що дане звернення спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - оплатності користування землею комунальної власності та надходженні орендної плати до місцевого бюджету.

У позові підставою представництва інтересів держави в особі Хмельницької міської ради прокурор вказує пасивну поведінку позивача, як уповноваженого суб'єкта владних повноважень, який усвідомлюючи порушення інтересів територіальної громади та маючи відповідні повноваження для їх захисту, впродовж тривалого часу за захистом до суду не звертався. Повідомляє, що міська рада в особі Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів, маючи інформацію про небажання землекористувача в добровільному порядку відшкодувати міському бюджету шкоду, звернулася з проханням захисту порушених прав територіальної громади до прокуратури для вжиття заходів представницького характеру.

Розглядаючи питання наявності підстав для представництва інтересів держави прокурором апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка відповідно до статтей 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов’язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України    в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За приписами ч.3-5 ст.53 ГПК України,       у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.74 цього Кодексу.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності       (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005 р., заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації"       (рішення від 15.01.2009 р., заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 р. №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя згідно п.3 ч.2 ст.129 Конституції України.

Спеціальним законом, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді, є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч.3 ст.23 вказаного Закону       прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України       (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 р. № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 р. зі справи № 806/1000/17).

Аналіз ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший    "виключний випадок"    передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує       субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Частиною 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності, зокрема, щодо розпорядження об'єктами права комунальної власності шляхом надання їх в оренду юридичним та фізичним особам.

Отже, правомочності щодо розпорядження об'єктами права комунальної власності, у тому числі й передачі їх у тимчасове користування юридичним та фізичним особам, належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Хмельницька міська рада.

За таких підстав прокурор фактично звернувся у даній справі із позовом в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради, яка є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні повноваження власника землі, яка перебуває у комунальній власності, а саме передання земельної ділянки відповідачеві у тимчасове користування за договором оренди. Тобто прокурор звернувся із позовом у даній справі на захист прав та інтересів Хмельницької міської ради, яка представляє територіальну громаду м. Хмельницького, здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що міська рада  є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю щодо здійснення захисту прав та охоронюваних законом інтересів територіальної громади міста у судовому порядку.

Як вірно враховано судом першої інстанції, саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є підставою для прийняття судом рішення у такому спорі по суті, оскільки за змістом статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

При цьому, доказів того, що Хмельницька міська рада не має можливості самостійно захистити права та охоронювані законом інтереси, як і неналежності здійснення нею такого захисту, прокурором не надано та, відповідно, матеріали справи не містять.

Натомість, судом апеляційної інстанції встановлено, що Хмельницька міська рада самостійно зверталась до суду з позовом до приватного підприємства "Оптіма" про стягнення 76312,16 грн. збитків, завданих використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів за період з 01.03.2014 р. по 01.03.2017 р., який було задоволено у повному обсязі рішенням господарського суду Хмельницької області від 14.12.2017 р. у справі №924/720/17.

Вказане спростовує посилання прокурора про пасивну поведінку позивача, як уповноваженого суб'єкта владних повноважень, який усвідомлюючи порушення інтересів територіальної громади та маючи відповідні повноваження для їх захисту, впродовж тривалого часу за захистом до суду не звертався.

Також суд звертає увагу, що відомості про осіб, які користуються земельними ділянками територіальної громади без укладення договорів оренди, надані прокуратурі саме Департаментом архітектури, містобудування та земельних ресурсів Управління земельних ресурсів та земельної реформи листом від 31.08.2018р. №2593/02-12, що є підтвердженням здійснення міською радою моніторингу використання земельних ділянок, а також узагальнення здобутих в результаті моніторингу відомостей, що також виключає бездіяльність позивача.

Крім того, суд також враховує, що звернення прокурора з даним позовом мало місце задовго до закінчення для позивача строку позовної давності. При цьому, звернення до суду з позовом є правом, а не обов'язком позивача, яке відповідно до ч. 1 ст. 261 ГПК України виникає від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, і таке право може бути реалізоване останнім в будь-який час, в межах строку позовної давності, тому посилання прокурора на подання позову через 5 місяців після останнього листування між міською радою та підприємством, що було достатньо для самостійного звернення ради до суду, є  необґрунтованим.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги підстави позову, період стягнення безпідставно збережених коштів та звернення прокурора з даним позовом задовго до закінчення для позивача строку позовної давності, беручи до уваги факт самостійного звернення Хмельницької міської ради з позовом у справі №924/720/17, апеляційний суд вважає безпідставним посилання прокурора про зволікання органом місцевого самоврядування у  пред’явленні позову впродовж тривалого часу.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що у даній справі відсутні передбачені законом виключні підстави, коли прокурор може звернутися до суду за захистом інтересів держави, оскільки  прокурор не підтвердив правових підстав для представництва та відповідно, не набув процесуального статусу органу, якому законом (ст.53 ГПК України та ст.23 Закону України "Про прокуратуру") надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб (спеціальної процесуальної правоздатності).

Обставини дотримання прокурором встановленої ч. 3, 4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з'ясуванню судом не залежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів ст. 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган держави (за його наявності), виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутись до суду з метою захисту інтересів держави (правова позиція Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду, викладена в постанові від 06.02.2019 р. у справі №927/246/18).

Вирішуючи спір у даній справі, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави та залишення позову без розгляду на підставі п.1 ч.1 ст.226 ГПК України.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

У відповідності до ч. 3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 74, 76 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 276 ГПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала місцевого господарського суду прийнята у відповідності до норм ст.234 ГПК України з всебічним, повним та об'єктивним дослідженням матеріалів справи в їх сукупності та вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для її скасування та задоволення вимог апеляційної скарги.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно вимог ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Ухвалу господарського суду Хмельницької області від 12.03.2019 р. у справі №924/1212/18 залишити без змін, апеляційну скаргу заступника прокурора Хмельницької області - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "13" травня 2019 р.

Головуючий  суддя                                                                      Мельник О.В.

Суддя                                                                                              Розізнана І.В.

Суддя                                                                                              Грязнов В.В.