ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.04.2019 Справа № 905/390/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Бокової Ю.В.

при секретарі судового засідання Барбаш Д.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом: комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» (87500, Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Миколаївська, 92; )

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (87556, АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1)

про стягнення 12 325,11 грн., з яких: основний борг 5 262,78 грн., пеня 4 098,36 грн., 10% річних 1 343,30 грн., інфляційні втрати 1 620,67 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

С У Т Ь С П О Р У

Комунальне підприємство «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 12 325,11 грн., з яких: основний борг 5 262,78 грн., пеня 4 098,36 грн., 10% річних 1 343,30 грн., інфляційні втрати 1 620,67 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобовязань за договором №571 від 30.12.2014 про надання послуг, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 5 262,78 грн., що стало підставою для нарахування позивачем пені, 10% річних та інфляційних втрат.

Нормативно позовні вимоги обґрунтовані ст.ст. 15, 16, 22, 525, 526, 625 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 04.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі №905/390/19.

Представник позивача в судове засідання 25.04.2019 не зявився, 15.04.2019 на адресу господарського суду надав клопотання №68-21343-68.3.21 від 11.04.2019, в якому просив суд розгляд справи №905/390/19 проводити без особистої участі представника позивача, яке було задоволено судом.

Крім того, 19.03.2019 через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява, в якій останній просив долучити до матеріалів справи: довідку про нарахування і сплату фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, за договором № 571 від 30.12.2014, банківські виписки за рахунком комунальним підприємством «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» від 15.09.2016, 21.02.2017, 31.05.2017, 30.06.2017.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Оскільки відповідач своїм правом на подання відзиву по справі не скористався, в інший спосіб своєї позиції не довів, суд на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України вирішує справу за наявними матеріалами.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Як зазначено в ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає за можливе розглянути спір за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а відсутність належним чином повідомлених представників сторін істотним чином не впливає на таку кваліфікацію і не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини спору, доводи учасників судового процесу суд, -

В С Т А Н О В И В

30.12.2014 між комунальним підприємством «Маріупольське трамвайно - тролейбусне управління» (підприємство) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (перевізник) укладено договір № 571 про надання послуг.

Згідно пп. 1.1.1 - 1.1.8 п. 1.1 договору перевізник доручає підприємству, що володіє мережею диспетчерських пунктів, на платній основі надавати перевізнику наступні послуги з диспетчерського обслуговування пасажирського транспорту: облік фактичного руху автобусів, працюючих в режимі маршрутного таксі, а також невиїзду їх на лінію, контроль за станом та якістю обслуговування автобусних маршрутів, регулювання руху при відхиленні від розкладу та відновлення порушеного руху, управління рухом автобусів з метою покращення якості обслуговування пасажирів та підвищення ефективності використання автобусів, контроль над своєчасним випуском рухомого складу на лінію, координацію роботи автомобільного транспорту з іншими видами пасажирського транспорту, консультування перевізника з питань організації пасажирських перевезень, послуги з розробки та складання паспорта маршруту.

Відповідно п.п. 3.1 - 3.6 договору перевізник оплачує підприємству за послуги, передбачені п.п. 1.1.1.-1.1.7. цього договору грошові кошти в розмірі 350 (триста п'ятдесят) грн. в місяць за одиницю транспортного засобу. Невиїзд автобуса на лінію не є підставою для перерахунку за послуги, передбачені цим договором. Оплата здійснюється в термін до 10 числа наступного за звітним місяця, згідно акту прийому-передачі наданих послуг, підписаного сторонами. Оплата здійснюється готівкою через касу підприємства або шляхом перерахування коштів за безготівковим розрахунком на розрахунковий рахунок підприємства. За послуги, передбачені п.п. 1.1.8. перевізник сплачує підприємству грошові кошти в сумі 385,06 грн. (Триста вісімдесят п'ять грн. 06 коп.) одноразово, протягом 3-х банківських днів з дня підписання акта прийому-передачі наданих послуг. У разі зміни розміру мінімальної заробітної плати вартість послуг за цим договором може бити змінена підприємством, про що повідомляється перевізник. Рахунок на оплату із зазначенням зміненої вартості вважається належним повідомленням. За транспортні засоби, що працюють в режимі «резерв» перевізник вносить оплату підприємству за фактичну кількість відпрацьованих днів.

Згідно п. 4.2 договору за порушення порядку оплати передбаченого розділом 3 цього договору перевізник сплачує підприємству суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, 10% річних з простроченої суми, а також пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який стягується пеня.

Відповідно п. 6.1 договору даний договір діє з 01.01.2015 по 31.12.2015.

У додатку до договору встановлений перелік транспортних засобів, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах міста.

Пунктом 3.3. розділу 3 в редакції додаткової угоди №1 від 30.12.2014 до договору № 571 від 30.12.2014 встановлено, що оплата здійснюється шляхом перерахування коштів за безготівковим розрахунком на розрахунковий рахунок підприємства.

Пунктом 3.1. розділу 3 в редакції додаткової угоди №3 від 30.12.2014 до договору № 571 від 30.12.2014 про надання послуг встановлено, що у разі невиїзду транспортного засобу на лінію більше 5 днів по поважним причин (ремонт, аварія, відсутність водія) перевізник вносить оплату підприємству за фактичну кількість відпрацьованих днів. Про виникнення зазначених обставин перевізник протягом 24 годин інформує підприємство в телефонному режимі з подальшою подачею письмової заяви протягом 3-х діб.

Пунктом 6.1. розділу 6 в редакції додаткової угоди від 30.12.2014 до договору № 571 від 30.12.2014 про надання послуг змінено строк дії договору з 01.01.2015 по 31.12.2016 включно.

Вищезазначений договір та додаткові угоди до нього підписано представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору № 571 комунальним підприємством «Маріупольське трамвайно - тролейбусне управління» було надано послуги з диспетчерського обслуговування пасажирського транспорту, що підтверджується актами прийому-передачі: б/н від 31.03.2016 у березні 2016 на суму 632,26 грн.; б/н від 31.04.2016 у квітні 2016 на суму 641,61 грн; б/н від 31.05.2016 у травні 2016 на суму 587,10 грн..; б/н від 30.06.2016 у червні 2016 на суму 571,67 грн.; б/н від 31.07.2016 у липні 2016 на суму 598,39 грн.; б/н від 31.08.2016 у серпні 2016 на суму 632,26 грн.; б/н від 30.09.2016 у вересні 2016 на суму 525,00 грн.; б/н від 31.10.2016 у жовтні 2016 на суму 609,68 грн.; б/н від 30.11.2016 у листопаді 2016 на суму 875,00 грн.; б/н від 31.12.2016 у грудні 2016 на суму 767,75 грн.

Проте, як свідчать матеріали справи, відповідачем здійснено платежів лише на суму 1 187 грн., про що свідчать виписки АТ КБ Приватбанк від 15.09.2016 згідно якого відповідачем сплачено 500 грн., які зараховані в рахунок погашення боргу за березень 2016; від 21.02.2017, згідно якого відповідачем сплачено 132,26 грн., які зараховані в рахунок погашення боргу за березень 2016; від 31.05.2017, згідно якого відповідачем сплачено 285,00 грн., які зараховані в рахунок погашення боргу за квітень 2016; 30.06.2017, згідно якого відповідачем сплачено 195,00 грн., які зараховані в рахунок погашення боргу за квітень 2016.

Як свідчать матеріали справи, 11.10.2016 та 24.04.2018 позивач звертався до відповідача з вимогою про сплату заборгованості.

Як зазначає позивач, відповідач встановлений договором обовязок по виконанню грошових зобовязань за договором №571 від 30.12.2014 про надання послуг диспетчерського обслуговування пасажирського транспорту, здійснював несвоєчасно та не в повному обсязі, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи правомірність заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного спору полягає у спонуканні відповідача до виконання грошових зобов'язань і застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення нарахованих 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України та ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір № №571 від 30.12.2014 про надання послуг є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України відносно обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно п.п.3.2 договору оплата за надані послуги здійснюється в термін до 10 числа наступного за звітним місяцем, згідно акту прийому-передачі наданих послуг, підписаного сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи вищенаведені норми законодавства та встановлені судом фактичні обставини щодо отримання відповідачем послуг за договором №571 від 30.12.2014 та актів прийому-передачі, у останнього виникло зобовязання з його оплати.

Між тим, як вище встановлено господарським судом, відповідачем неналежним чином виконувались зобов'язання щодо своєчасного погашення заборгованості згідно з договором №571 від 30.12.2013 про надання послуг, у зв'язку з чим у нього наявний борг перед позивачем у сумі 5 262,78грн.

Сплату вищевказаної суми заборгованості боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, контррозрахунку заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

Таким чином, відповідач свої зобовязання за договором №571 від 30.12.2013 щодо оплати наданих послуг в обумовлені договором строки не виконав, а отже прострочив виконання зобовязання у розумінні ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України. Доказів зворотного суду не надано.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 5 262,78грн.

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та на вимогу кредитора має сплатити суму боргу.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України за період з 10.04.2016 по 15.02.2019 нараховано пеню в сумі 4 098,36, 10 % річних в сумі 1 343,30 грн. та інфляційні втрати в сумі 1 620,67 грн. за період з травня 2016 по грудень 2018.

Згідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Статтею 254 Цивільного кодексу України визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов'язання та її приписи підлягають застосуванню у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру. Відповідно такі додаткові зобов'язання є заходами відповідальності за порушення основного зобов'язання, у тому числі, коли має місце прострочення виконання основного зобов'язання.

3% річних за своїми ознаками є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою є самостійним способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права і інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Тобто, всі вищевказані приписи застосовуються у разі наявності прострочення грошового зобов'язання боржника перед кредитором за невиконання (неналежне виконання) умов відповідного договору.

Пунктом 4.2 договору №571 від 30.12.2013, встановлено що за порушення порядку оплати наданих послуг, перевізник сплачує підприємству 10% річних з простроченої суми.

Перевіривши розрахунок 10% річних за визначений позивачем період, господарський суд дійшов висновку, що останній є арифметично невірним, на підставі чого зробив власний розрахунок за допомогою програми Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ЛІГА:ЗАКОН. Згідно здійсненого судом розрахунку сума 10% річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 1 341,01 грн.

Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат за період з травня 2016 по грудень 2018 в розмірі 1620,67 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 24.01.2018 по справі № 910/24266/16, відповідно до якої вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат за визначений позивачем період, господарський суд дійшов висновку, що останній є арифметично невірним, на підставі чого зробив власний розрахунок за допомогою програми Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ЛІГА:ЗАКОН. Згідно здійсненого судом перерахунку інфляційні втрати, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, складають 1 608,37 грн. за період з травня 2016 по грудень 2018.

Щодо вимог про стягнення пені за період з 10.04.2016 по 15.02.2019 в розмірі 4 098,36, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Статтею 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За приписом статті 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань та частини другої статті 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Аналогічні положення закріплені і в ст. ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобовязань є належною підставою у розумінні ст. 218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Згідно ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Перевіривши розрахунок пені за визначений позивачем період, господарський суд дійшов висновку, що останній є арифметично невірним, на підставі чого зробив власний розрахунок за допомогою програми Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ЛІГА:ЗАКОН. Згідно здійсненого судом розрахунку сума пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 4102,83 грн. Враховуючи, що згідно ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення пені в межах заявленої суми 4 098,36 грн. за період з 10.04.2016 по 15.02.2019.

Згідно ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позивних вимог. Відтак з відповідача підлягає до стягнення судовий збір в сумі 906 грн. 50 коп.

Керуючисьст.ст. 12, 13, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 126, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги публічного Комунальне підприємство «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 12 325,11 грн., з яких: основний борг 5 262,78 грн., пеня 4 098,36 грн., 10% річних 1 343,30 грн., інфляційні втрати 1 620,67 грн. задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (87556, АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1) на користь комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» (87500, Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Миколаївська, 92; ) основний борг 5 262,78 грн., 10% річних у розмірі 1 341,01 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 608,37 грн та пеню у розмірі 4 098,36 грн., судовий збір в сумі 960 грн 50 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 25.04.2019 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 26.04.2019.

Повідомити учасників справи про можливість ознайомитись з електронною копією судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень за його веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Ю.В. Бокова