ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"02" травня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2794/17
Господарський суду Одеської області у складі судді Демешина О.А. при секретарі судового засідання Труш В.В., розглянувши скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко" (вх. № 2-1844/19 від 19.04.2019 року), на рішення та бездіяльність державного виконавця, в порядку ст. 339 ГПК України, по справі № 916/2794/17:

за позовом: Заступника прокурора Одеської області (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, код 03528552), в інтересах держави,

в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83, код 40055626)

та в особі Одеської обласної ради (65032, м. Одеса, пр. Шевченка, 4, код 25042882)

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко" (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 10, код 13881479)

про розірвання охоронно-орендного договору від 28.06.1993 та зобов'язання звільнити та повернути приміщення

з підстав неналежного виконання умов охоронно-орендного договору від 28.06.1993

Представники сторін:

від прокуратури Одеської області: Ейсмонт С.О. - посвідчення

від позивача 1: не з'явився,

від позивача 2: Котелевська О.П.- довіреність

від відповідача (скаржника) Вергелес Ю.О. -довіреність

від ДВС: не з'явився;

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року Заступник прокурора Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області інтересах держави в особі Управління культури, національностей, релігій та охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації (позивач 1) та в особі Одеської обласної ради (позивач 2) з позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко" про: розірвання охоронно-орендного договору укладеного між Управлінням охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації та ПАТ АБ "Порто-Франко" на користування пам'яткою містобудування та архітектури розташованою за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 10, від 28.06.1993 (зі змінами та доповненнями) та про зобов'язання ПАТ АБ "Порто-Франко" звільнити і повернути Управлінню культури, національностей, релігій та охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації приміщення, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 10, за актом приймання-передачі.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.11.2018р. позов задоволено частково. Зобов'язано Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Порто-Франко" звільнити і повернути за актом приймання-передачі на користь Управління культури, національностей, релігій та охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації будівлю, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 10. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко" на користь прокуратури Одеської області 238238 гривень судового збору. В решті позову відмовлено.

14.12.2018 року на виконання Рішення було видано відповідні накази.

01.04.2019 року Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду вказане Рішення залишено без змін.

19.04.2019 року суд отримав скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко" (вх. № 2-1844/19 від 19.04.2019 року), на рішення та бездіяльність державного виконавця, в порядку ст. 339 ГПК України, по справі № 916/2794/17.

Скаржник просить суд:

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Крецул В.А. щодо не вчинення дій направлених на закінчення виконавчого провадження №58248349.

- зобов'язати державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області вчинити дії направлені на закінчення виконавчого провадження №58248349, з примусового виконання наказу № 916/2794/17 виданого 14.12.2018 господарським судом Одеської області, у відповідності до норм діючого законодавства.

- визнати недійсною постанову державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Крецул В.А. про поновлення вчинення виконавчих дій від 10.04.2019, прийняту в межах виконавчого провадження №58248349.

- визнати недійсною постанову державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Крецул В.А. про накладення штрафу від 11.04.2019, прийняту в межах виконавчого провадження №58248349.

Скарга мотивована тим, що 11 квітня 2019 року представник АБ «Порто-Франко» подав до канцелярії Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області лист вих.№101 від 10.04.2019 з вимогою в день отримання листа закінчити вищезазначене виконавче провадження на підставі п.4,ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», з приводу прийняття Національним банком України постанови від ЗО січня 2015 року №67 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника АБ «Порто-Франко». Проте, замість закінчення виконавчого провадження державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Крецул В.А. виніс 11.04.2019 постанову про накладення штрафу на АБ «Порто-Франко» за невиконання вимог виконавчого документу.

Крім того, скаржник зазначає, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 31.01.2019 отримана АБ «Порто-Франко» лише 12 лютого 2019. Після чого, через три дні, виконавче провадження було зупинено відповідною постановою від 15.02.2019, а постановою від 10.04.2019 було поновлено вчинення виконавчих дій. Тому, на думку скаржника, станом на 11.04.2019 визначений ч.6 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» строк на добровільне виконання, протягом 10 робочих днів, ще не сплив.

У судовому засіданні представник скаржника скаргу підтримав, представник прокуратури та представник Одеської обласної ради заперечили проти задоволення скарги.

Дослідивши матеріали справи, скаргу та заперечення на скаргу, суд дійшов висновку, що в задоволенні скарги на дії державного виконавця слід відмовити, з огляду на наступне.

Щодо вимог про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не вчинення дій направлених на закінчення виконавчого провадження №58248349 та про зобов'язання державного виконавця вчинити дії направлені на закінчення виконавчого провадження №58248349 - суд зазначає наступне.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

На продовження і розвиток цієї конституційної норми ГПК України містить положення про обов'язковість судових рішень. Так, відповідно до статей 325, 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Суд відзначає, що судове рішення може бути виконане боржником добровільно чи у примусовому порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження". При цьому виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Водночас, згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на те, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід'ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу.

А відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право мирного володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа "Гвоздецький проти України", заява № 28070/04, рішення від 15.10.2009; справа "Ясіунен проти Литви", заява № 41510/98, рішення від 06.03.2003; справа "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, рішення від 07.05.2002).

У справі "Сьорінг проти Сполученого Королівства" (заява № 14038/88, рішення від 07.07.1989) Суд зазначив, що Конвенція, як правовий акт, покликаний забезпечувати захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними.

Так, Верховний Суд неоднаразово підкреслював, що гарантування захисту права власності повинно розповсюджуватися і на захист права власності держави, що відповідатиме загальним рисам Конвенції.

Беручи до уваги викладене вище, виходячи з принципу обов'язковості виконання судових рішень, державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження за наказами Господарського суду Одеської області у цій справі мав вжити заходи, передбачені статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження", які надали б можливість у примусовому порядку виконати судове рішення. Нерухоме майно, що є предметом виконання наказу, не належить боржнику на праві власності і не стосується ліквідаційних процедур банку, але без волі боржника судове рішення щодо повернення цього майна не може бути виконано.

Отже, закінчення виконавчих проваджень по примусовому виконанню наказу з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", у даному випадку фактично призведе до неможливості виконання судового рішення через відсутність іншого правового механізму законного примусу, що є неприпустимим.

З огляду на викладене, у задоволені скарги в цій частині слід відмовити.

Щодо вимог про визнання недійсною постанову про поновлення вчинення виконавчих дій від 10.04.2019, прийняту в межах виконавчого провадження №58248349 - суд дійшов наступних висновків.

Ч. 5 ст. 35 Закону України „Про виконавче провадження" встановлено, що після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов'язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову.

Отже, в даному випадку, підставою для поновлення виконавчого провадження та продовження примусового виконання рішення суду є Постанова ПЗАГС від 01.04.2019 року, повний текст якої складено 08.04.2019 року. Тому, поновлення виконавчого провадження 10.04.2019 року відбулось у строки передбачені ч. 5. ст. 35 Закону України „Про виконавче провадження".

Також, щодо вимог про визнання недійсною постанову державного про накладення штрафу від 11.04.2019, прийняту в межах виконавчого провадження №58248349 суд зазначає наступне.

Згідно ч. 6 ст. 26 Закону України „Про виконавче провадження" - за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Як зазначає скаржник Постанова про відкриття виконавчого провадження від 31.01.2019 отримана АБ «Порто-Франко» лише 12 лютого 2019 року.

Проте, після 01.04.2019 року, тобто дати ухвали Постанови ПЗАГС про залишення в силі Рішення суду, скаржник мав можливість добровільно виконати Рішення суду по цій справі, враховуючи, що представник скаржника (відповідача по справі) був присутнім у судовому засіданні 01.04.2019 року.

Тому, постанова про накладення штрафу від 11.04.2019 року прийнята державним виконавцем правомірно.

Отже, в задоволені скарги в цій частині також слід відмовити.

Відповідно ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно ст. 342 ГПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. Якщо суд встановить, що особа, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються, звільнена з посади (не здійснює відповідну діяльність), він залучає до участі у справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права заявника.

Таким чином, суд не вбачає в діях державного виконавця при винесені оскаржуваних постанов будь-якого порушення норм Закону України „Про виконавче провадження", а тому в задоволені скарги слід відмовити.

Керуючись ст. 234, 342, Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволені скарги відмовити.

Ухвала набрала законної сили 02.05.2019р.

та може бути оскаржена в порядку ст..253-259 ГПК України

Повний текст ухвали складено 07.05.2019р..

Суддя О.А. Демешин