ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.05.2019 Справа № 920/360/19

м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі

судді Заєць С.В.,

при секретарі судового засідання Гордієнко Ж.М.,

розглянувши матеріали справи № 920/360/19

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Розмай Агро" (вул.

Метрологічна, 14-Б, м. Київ, 03143, ),

до відповідача: Приватного підприємства "Аграрні Інвестиції" (вул. Рильський

шлях, 1А, м. Глухів, Сумська область, 41400, ),

про стягнення 2 203 243 грн. 61 коп.,

За участю представників сторін:

від позивача: Мошковський М.В. (адвокат, посвідчення № 000111 від 26.02.2019),

від відповідача: Воєйко В.Л.

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача - Приватного підприємства "Аграрні Інвестиції" про стягнення заборгованості у розмірі 2203243 грн. 61 коп., з яких 1823215 грн. 56 коп. - заборгованість за поставлений товар, 91160 грн. 78 коп. - штраф, 185218 грн. 72 коп. - пеня, 103648 грн. 55 коп. - 25% річних, відповідно до умов Договору поставки № КИ-59-280218/ззр-ХО від 28.02.2018 та судовий збір у розмірі 33048 грн. 66 коп.

10.04.2019 ухвалою господарського суду Сумської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 07.05.2019 на 11:20.

25.04.2019 відповідачем подано відзив від 23.04.2019 № 41 на позовну заяву.

06.05.2019 позивачем надано суду відповідь на відзив.

07.05.2019 відповідачем надано суду заперечення на відповідь на відзив від 06.05.2019 № 61, в яких відповідач зазначає, що визнає суму основного боргу - 1823215 грн. 56 коп. за укладеним до7говором поставки № КИ-59-280218/ззр-ХО від 28.02.2018. Стосовно інших нарахувань просить суд зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій на підставі ч. 2 ст. 233 ГК України, щодо стягнення штрафу у розмірі 5% від вартості несплаченого товару в сумі 91160 грн. 78 коп., пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару в сумі 185218 грн. 72 коп., 25% річних від вартості неоплаченого товару в сумі 103648 грн. 55 коп.

В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що позовні вимоги визнає проте просить суд зменшити розмір штрафних санкцій на 50%.

Представник позивача в судовому засіданні проти зменшення штрафних нарахувань не заперечував.

Сторони висловили згоду про прийняття рішення за результатами підготовчого провадження.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, в зв`язку з визнанням позову відповідачем, суд за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, суд встановив.

28 лютого 2018 року між Приватним підприємством «Аграрні Інвестиції» (Покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Розмай-Агро» (Постачальник, позивач) був укладений Договір поставки № КИ-59-280218/ззр-ХО на умовах розстрочення платежу (надалі - «Договір»).

Згідно з п. 1.1. Договору, Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність Покупцеві продукцію для сільгоспвиробництва (надалі - «Товар»), а Покупець зобов`язується прийняти Товар у власність та оплатити його в порядку та на умовах, визначених Договором.

Відповідно до п. 1.2. Договору, загальна кількість та найменування Товару, ціна одиниці Товару, його співвідношення (асортимент), строк, порядок поставки та оплати, визначаються в Договорі та Додатках (Додаткових угодах , Специфікаціях) до Договору, які є невід`ємними частинами даного Договору.

Відповідно до Додаткової угоди (Специфікації) № 1 до Договору від 28.02.2018 року, Постачальник зобов`язався поставити та передати у власність Покупця наступний Товар:

- Антиколорад МАКС КС (5л) у каністрах, загальною кількістю 345 літрів;

- Містраль в.г. (1кг) в пакетах, загальною кількістю 1210 кг;

- Пендіган 300 к.е. у каністрах, загальною кількістю 3630 літрів;

- Цикоган РК (10л) у каністрах, загальною кількістю 2470 літрів,

на загальну суму 2 265 377,46 (два мільйони двісті шістдесят п`ять тисяч триста сімдесят сім гривень 46 копійок) в т.ч. ПДВ до 16.03.2018 року, за умови сплати Покупцем 20% вартості Товару до 15.03.2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору Постачальник передав, а Покупець прийняв Товар, що підтверджується підписанням Сторонами відповідних видаткових накладних № 216 від 13.04.2018 та № 1203 від 10.05.2018, довіреностей № 93 від 13.04.2018 та № 109 від 10.05.2018, товарно-транспортних накладних № Р216 від 13.04.2018 та Р1203 від 10.05.2018 (надалі - «Документи на підтвердження поставки»).

Згідно з умовами п. 5.1. Договору, Постачальник зобов`язаний передати Товар Покупцю у строки та у місці призначення, визначені у додатках до цього Договору.

Відповідно до п. 3.3. Договору, датою поставки, переходу права власності на Товар і ризиків випадкового знищення або пошкодження Товару вважається дата фактичної передачі Покупцю вивантаженого в місці поставки Товару (дата підписання Покупцем видаткової накладної).

Відповідно до умов Договору з моменту підписання видаткових накладних, право власності на Товар перейшло до Покупця, та, відповідно до умов Додатку № 1 до Договору, виникло зобов`язання сплатити Постачальнику 40% вартості Товару до 15.10.2018 року, та ще 40% вартості Товару до 15.11.2018 року.

13.11.2018 Сторони Договору уклали Додаткову угоду № 2 до Договору, якою внесли зміни у графу «Строк оплати» Додатку № 1 та встановили 15.12.2018 як кінцевий строк оплати Товару.

Згідно з п. 5.2.2. Договору, Покупець зобов`язаний своєчасно здійснити оплату за Товар в порядку, що визначений у Договорі та/або Додатках до Договору. Відповідно до умов Додаткової угоди № 2 до Договору, Покупець був зобов`язаний сплатити за поставлений Товар до 15.12.2018 року.

Відповідно до п. 2.1. Договору, закінчення строку дії Договору не звільняє Сторін від обов`язку виконати свої договірні зобов`язання, які мали місце під час дії Договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та всупереч умовам укладеного між сторонами договору не оплатив поставлений позивачем товар у повному обсязі, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем по поставці товару (з урахуванням часткової оплати в розмірі 442161 грн. 90 коп.) в сумі 1 823 215 грн. 56 коп.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Положення ст. ст. 655, 692 Цивільного кодексу України встановлюють презумпцію оплатності переданого покупцеві товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 538 Цивільного кодексу України, виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України також визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що факт передачі позивачем відповідачу товару на суму 1823215 грн. 56 коп. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. При цьому, відповідач визнав факт існування боргу в сумі 1823215 грн. 56 коп., проте не розрахувався за отриманий товар у повному обсязі, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

На підставі викладеного, виходячи з презумпції правомірності правочину, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань стосовно оплати отриманого товару, правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар в сумі 1823215 грн. 56 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що Договором сторонами встановлений інший розмір процентів, зокрема п. 8.3.2 Договору сторони обумовили, що за порушення грошового зобов`язанні по оплаті ціни товару, понад 20 календарних днів покупець сплачує на користь постачальника 25% річних від суми боргу.

Виходячи із положень ст. 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

А тому, норми ст. 625 Цивільного кодексу України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) за змістом ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з розрахунком позивача відповідачу нараховано 103 648 грн. 55 коп. - 25 % річних.

Відповідач в судовому засіданні 07.05.2019 зазначив про правильність здійснених позивачем нарахувань..

Здійснивши перерахунок 25 % річних за заявлений в позові період, суд прийшов до висновку, що обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є сума 25 % річних в розмірі 103648 грн. 55 коп.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8.3.1 Договору сторонами обумовлено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по оплаті ціни (вартості) товару, Покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002р., розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з поданим розрахунком позивачем відповідачу нарахована пеня в сумі 185218 грн. 72 коп.

Окрім цього, позивачем в позові заявлено до стягнення штраф у розмірі 91160 грн. 78 коп. за прострочення виконання грошових зобов`язань.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

В обґрунтування, позовних вимог в цій частині позивач зазначає, що п. 8.3.1 Договору передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по оплаті ціни (вартості) товару сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 5% від суми боргу.

Відповідно до поданого розрахунку позивачем заявлено до стягнення 91160 грн. 78 коп. штрафу.

Відповідач контррозрахунку компенсаційних нарахувань та штрафних санкцій суду не наддав, проте, в судовому засіданні зазначив про вірність проведених позивачем розрахунків.

Суд, перевіривши правильність нарахування пені та штрафу, приходить до висновку, що позивачем здійснено вірно нарахування пені та штрафу та позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 185218 грн. 72 коп. і штрафу в сумі 91160 грн. 78 коп. є правомірними та обґрунтованими.

Однак, відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд врахувати майновий стан та відсутність умисної вини і зменшити розмір штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно до ч. 2 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь у правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Судом в даному випадку при розгляді даної справи враховано, що порушення виконання зобов`язання за Договором не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Крім того, суд бере до уваги фінансове становище відповідача та позивача, загальну економічну ситуацію, яка склалась в країні, високий ступінь інфляційних процесів в економіці країни.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені та штрафу - на 50% та відповідно зменшити пеню до 92609 грн. 36 коп.. штрафу до 45580 грн. 39 коп..

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача 92609 грн. 36 коп. пені. та 45580 грн. 39 коп. штрафу.

В іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені і штрафу відмовити.

Щодо клопотання відповідача про зменшення 25% річних, суд зазначає, що дані нарахування не є штрафними санкціями, а лише виходячи із положень ст. 625 Цивільного кодексу України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. А тому, відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України не можуть бути зменшені судом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суду звертає увагу на те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання позову відповідачем, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідач визнав позов повністю, слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 33048 грн. 66 коп. відповідно до платіжного доручення від 03.04.2019 № 4677.

Отже, сплачена сума судового збору в розмірі 16524 грн. 33 коп. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету на підставі ч.1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, а залишок судового збору у сумі 16524 грн. 33 коп. покладається на відповідача.

Повернути з Державного бюджету України (р/р 3032, отримувач - УК у м. Сумах (м. Суми), 22030101, код 37970593, МФО 899998) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Розмай Агро" (03143, м. Київ, вул. Метрологічна, буд. 14-Б, код 41622215) 16524 грн. 33 коп. судового збору, сплаченого за платіжним дорученням № 4677 від 03.04.2019, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Керуючись ст. ст. 123, 129, ч. 1 ст. 130, ст. ст. 185, 232, 233, 236 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Аграрні Інвестиції» (41400, Сумська область, м. Глухів, вул. Рильський шлях, буд. 1А, код 34950459) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, код ЄДРПОУ 20077 грн. 56 коп. основного боргу, 92609 грн. 36 коп. пені, 45 580 грн. 39 коп. - штрафу, 103648 грн. 55 коп. - 25% річних, а також 50% витрат по сплаті судового збору у даній справі в сумі 16524 грн. 33 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Повернути з Державного бюджету України (р/р 3032, отримувач - УК у м. Сумах (м. Суми), 22030101, код 37970593, МФО 899998) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Розмай Агро" (03143, м. Київ, вул. Метрологічна, буд. 14-Б, код 41622215) 16524 грн. 33 коп. судового збору, сплаченого за платіжним дорученням № 4677 від 03.04.2019, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України). Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 11.05.2019.

Суддя С.В. Заєць