ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2019 р. Справа№ 910/16480/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

при секретарі судового засідання: Ярмак О.В.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 14.05.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2019 (повний текст складено 05.03.2019)

у справі № 910/16480/18 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація»

до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна»

про стягнення 179 139, 53 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 179 139, 53 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору про встановлення сервітуту №БМС-11-Б/757 від 09.11.2015 щодо оплати вартості послуг за користування частиною даху будівлі комунальної власності.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.02.2019 у справі № 910/16480/18 позов задоволено повністю.

На підставі рішення суду з Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» підлягає стягненню на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» заборгованість у сумі 179 139 грн. 53 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 2 687 грн. 09 коп.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач в порушення покладеного на нього обов'язку згідно з договором про встановлення сервітуту №БМС-11-Б/757 від 09.11.2015, своє зобов'язання щодо оплати вартості послуг не виконав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2019 скасувати.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також апелянт зазначає, що після укладання договору про встановлення сервітуту №БМС-11-Б/757 від 09.11.2015 відмовився від розміщення обладнання на об'єкті розміщення, про що повідомляв позивача.

Крім того, скаржник стверджує, що у вказаному договорі відсутній предмет договору, що відповідно до вимог Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, унеможливлює існування господарського договору.

Апелянт наголошує, що акт розміщення обладнання на умовах сервітуту не був підписаний відповідачем, у зв'язку з прийняттям рішення про відмову від розміщення обладнання на об'єкті розміщення.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві, поданому до суду 12.04.2019, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того, позивач вказує, що при укладенні договору №БМС-11-Б/757 від 09.11.2015 сторонами дотримано норм чинного законодавства, договір є чинним, його не було розірвано та не визнано недійсним у передбаченому законом порядку, а тому він є обов'язковим для сторін.

Позивач також вказує, що апелянтом на адресу позивача акт закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту не надсилався, тому, на думку позивача, доводи апелянта про припинення договору сервітуту та недійсність договору не знаходять свого документального підтвердження.

Більш того, позивач зазначає, що відповідно до п. 9.2 договору жодна із сторін не повідомляла одна одну про закінчення строку дії договору №БМС-11-Б/757 від 09.11.2015, тому договір є пролонгованим - до 08.11.2019.

Позиції учасників справи

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 14.05.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 14.05.2019 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

09.11.2015 між Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (підприємство) та Приватним акціонерним товариством «МТС Україна» (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна») (сервітуарій) укладений договір про встановлення сервітуту № БМС-11-Б/757 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору предметом договору є обмежене право користування сервітуарієм частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівлі комунальної власності, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 9-б (далі - об'єкт розміщення).

Сторони в пункті 1.2 договору погодили, що об'єкт розміщення надається сервітуарію для розміщення обладнання базових станцій стільникового зв'язку, антенно-фідерних пристроїв, телекомунікаційного обладнання та мереж (далі - обладнання) у визначеному сторонами місці відповідно до запланованої схеми розміщення обладнання сервітуарія (додаток № 2 до даного договору).

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 договору встановлення сервітуту підприємством для розміщення обладнання сервітуарія, в місцях, вказаних у додатку № 1 до даного договору, розпочинається з моменту укладення даного договору. Розміщення обладнання за умовами сервітуту в місцях, вказаних в додатку № 1 до даного договору, здійснюється на підставі підписаного сторонами акту розміщення обладнання на умовах сервітуту (зразок якого наведено в додатку № 3 до даного договору).

Пунктами 3.1 - 3.3 договору передбачено, що сервітуарій зобов'язується вносити підприємству щомісячну плату за користування об'єктом розміщення відповідно до умов договору, розрахунок якої наводиться у додатку № 1 до даного договору. Щомісячний розмір плати за договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється підприємством сервітуарію не пізніше 28 числа кожного місяця, передуючого оплачуваному. Рахунок надається підприємством сервітуарію шляхом надсилання поштою та електронними засобами зв'язку відповідно до реквізитів сервітуарія вказаних в договорі. На момент підписання договору щомісячна плата становить 3 605,50 грн., яка сплачується сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунку підприємства.

Відповідно до п. 3.5 договору нарахування плати починається з дати укладення договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Сервітуарій зобов'язується своєчасно та в повному обсязі вносити плату за договором, у тому числі у разі внесення змін в розмір плати ( п. 4.1.1 договору).

Даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 08.11.2016 (п. 9.1 договору).

Згідно з пунктом 9.2 договору у разі, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на 1 (один) календарний рік на тих же умовах.

Сторони погодили додатки до договору, а саме додаток № 1 - адресний перелік об'єктів комунальної власності та розрахунок плати, в якому сторони погодили адресу об'єкта розміщення - вул. Пушкінська, 9-б, м. Київ, площу, яку займає обладнання - 5 кв.м., місячну плату з ПДВ - 3 605,50 грн, формулу розрахунку розміру щомісячної плати, тощо.

Додаток №2, який містить схематичні дані про зону (місце) розміщення обладнання на покрівлі і її площу, у якому відсутні підписи сторін, проте цей додаток наведений у розділі 12 договору серед додатків до договору на час його укладення та є невід'ємною складовою договору.

У додатках № 3 та № 4 до договору сторони погодили зразки акту розміщення обладнання на умовах сервітуту та акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Спір у справі виник у зв'язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання з внесення плати за користування об'єктом розміщення у період з листопада 2015 по серпень 2018.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина 1 статті 402 Цивільного кодексу України).

Встановлення сервітуту на підставі договору означає, що сторони висловлюють свою згоду на встановлення права користування чужим майном шляхом погодження умов договору.

Суд першої інстанції встановив, що на виконання умов договору сервітуту № БМС-11-Б/757, КП «Київжитлоспецексплуатація» надало ПрАТ «ВФ Україна» обмежене право користування частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 9-б, для розмішення відповідачем обладнання базових станцій стільникового зв'язку.

Однак, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо своєчасної оплати вартості користування майном виконав неналежним чином, а саме - вартість за користування сервітутом за період з листопада 2015 по серпень 2018 у сумі 179 139,53 грн. не сплатив, що підтверджуються наявними у справі копіями рахунків на оплату та актами наданих послуг за вказаний період, направленими за адресу відповідача, копіями поштових чеків та описів вкладення, а також розписками ПрАТ «ВФ Україна» про отримання нарочно вказаних рахунків та актів наданих послуг.

Заперечуючи проти позову відповідач вказав, що відразу після укладення договору в одностронньому порядку прийняв рішення про відмову від розміщення обладнання на об'єкті, у зв'язку із чим не здійснював оплату наданого йому позивачем сервітуту.

Право позивача на укладення договорів на розміщення суб'єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об'єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, таких як: нежитлові будинки, інженерні та інші споруди, а також будинки та інфраструктурні об'єкти житлового фонду, передані до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, засновано на рішенні Київської міської ради від 14.07.2011 № 378/5765 «Про питання впорядкування діяльності суб'єктів господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій».

Так, відповідно до вказаного рішення КП «Київжитлоспецексплуатація» уповноважено здійснювати моніторінг та координацію розміщення суб'єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об'єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданих до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій та укладати договори на розміщення телекомунікаційних мереж на зазначених об'єктах.

Частиною 6 статті 31 Закону України «Про телекомунікації» передбачено, що суб'єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення.

У роз'ясненнях Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва з приводу розміщення телекомунікаційного обладнання на об'єктах комунальної власності, що викладені у листі № 4484 від 07.06.2005, надано рекомендацію укладати договір на право користування чужим майном (сервітут) у встановленому законодавством порядку.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 638 Цивільного кодексу України та статті 180 Господарського кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 4 статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Отже, з наведених норм чинного законодавства, а також з умов договору вбачається, що за своєю правовою природою правочин, що був укладений між сторонами, має зміст сервітуту, який полягає у наданні сервітуарію (відповідачу) права користування частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 9-б, для встановлення обладнання відповідача. Так, сервітут (право користування) у даному випадку був встановлений договором №БМС-11-Б/757 від 09.11.2015.

Сервітутний договір - це договір про встановлення речового права на чуже майно, тобто таким договором передається у користування не річ, а встановлюється право - речове право користування такою річчю.

Сторони у договорі №БМС-11-Б/757 від 09.11.2015 погодили, що дане право обмеженого користування об'єктом (встановлення сервітуту), розпочинається саме з моменту укладення договору сервітуту (п. 2.1 договору), а не з моменту підписання акта розміщення обладнання, який передбачається п. 2.2 договору.

Суд першої інстанції правильно вказав, що акт розміщення обладнання, про який зазначається у п. 2.2 договору, погоджує лише місце розташування обладнання відповідача на об'єкті, а не факт виникнення самого права користування цим об'єктом (встановлення сервітуту), визначеним нормами права.

Твердження відповідача про недійсність договору сервітуту № БМС-11-Б/757 від 09.11.2015 з моменту його укладання, місцевий господарський суд визнав безпідставними, з огляду на наступне.

Зокрема, як на підставу для недійсності договору відповідач вказував на те, що у вказаному договорі відсутній предмет, оскільки Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» майже одразу після його укладання відмовилося від розміщення обладнання на об'єктів, про що повідомляло позивача.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (стаття 203 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, дослідивши зміст договору про встановлення сервітуту № БМС-11-Б/757 від 09.11.2015, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що договір укладено з необхідним обсягом цивільної дієздатності, зміст договору відповідає вимогам законодавства, сторонами було дотримано вимог щодо його форми та досягнуто згоди з усіх істотних умов згідно зі статті 403 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо предмету договору, а саме - надання права користування відповідачу частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Пушкінська, 9-б.

Отже, загальні вимоги, необхідні для чинності правочину та його відповідності закону, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України, були дотримані сторонами при укладенні договору під час встановлення сервітуту.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що законом не передбачено можливості ухилення від виконання взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з тим, що однією зі сторін договір вважається недійсним, такий правочин в силу частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України має бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доказів оспорювання укладеного між сторонами правочину, як і визнання такого договору у встановленому законом порядку недійсним відповідачем ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надано. При цьому будь-яких зауважень у відповідача щодо договору на момент його укладення та протягом строку його дії не виникло.

Крім того, за приписами статті 406 Цивільного кодексу України сервітут припиняється, зокрема, у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут.

Сторони у пункті 9.3 договору погодили, що припинення користуванням об'єктом розміщення на умовах сервітуту оформлюється актом закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Разом з тим, за умови пункту 9.2 договору, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, встановленого п. 9.1 - до 08.11.2016, договір вважається пролонгованим на 1 календарний рік на тих же умовах.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що жодна із сторін не повідомляла іншу про закінчення строку дії договору, тому договір про встановлення сервітуту кожного року продовжувався на один рік, зокрема з 08.11.2016 є пролонгованим - до 08.11.2019. Також у матеріалах справи відсутні докази розірвання сторонами договору сервітуту у судовому порядку.

Тобто, договір сервітуту є дійсним та обов'язковим для виконання.

Відповідно до частини 3 статті 403 Цивільного кодексу України особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Пунктом 3.5 договору визначено, що нарахування плати починається з дати укладення договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання.

Доказів припинення користування об'єктом розміщення на умовах сервітуту в порядку п.п. 3.5, 9.3 договору відповідачем суду не надано.

Отже, оскільки порушення з боку Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» господарського зобов'язання в частині повної та своєчасної сплати вартості послуг за користування частиною даху будівлі комунальної власності у період з листопада 2015 по серпень 2018 підтверджується матеріалами справи та відповідачем не спростовано, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості у сумі 179 139,53 грн. є обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, місцевий господарський суд правильно зазначив, що, оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду, порушено відповідачем, то позовні вимоги про стягнення 179 139,53 грн. підлягають задоволенню.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2019 у справі № 910/16480/18 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2019 у справі № 910/16480/18 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2019 у справі №910/16480/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2019 у справі №910/16480/18 залишити без змін.

Матеріали справи №910/16480/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України України.

Повний текст складено та підписано 15.05.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б.Михальська

І.М. Скрипка