ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2019 р. м. Київ Справа № 904/5304/18

Господарський суд Київської області у складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за первісним позовом Фізичної особи-підприємця Сидоренка Володимира Вікторовича, м . Дніпро

до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», Київська область, Вишгородський район, с. Новосілки

про стягнення 15875,42 грн.

та за зустрічним позовом Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс»

до Фізичної-особи підприємця Сидоренка Володимира Вікторовича

про визнання недійсним договору про надання послуг №18 від 04.10.2016 року

секретар судового засідання О.О.Стаднік

за участю представників:

від позивача (відповідача за зустрічним позовом) - не з`явився

від відповідача (позивача за зустрічним позовом) - А.В.Козуліна

вільний слухач - І.М.Капелюшна

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Сидоренко Володимир Вікторович звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою б/н від 19.11.2018 року (вх. №2931/18 від 18.12.2018 року) до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» про стягнення заборгованості за Договором про надання послуг №18 від 04.10.2016 року у розмірі 15874,42 грн., з яких 12800,00 грн. основної заборгованості, 1143,93 грн. пені, 591,36 грн. інфляційних втрат, 196,20 грн. 3 % річних, 1143,93 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Ухвалою суду від 21.01.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №904/5304/18 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 12.02.2019 року.

До суду від позивача надійшла заява б/н від 01.02.2019 року (вх. №2378/19 від 05.02.2019 року) про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 17140,90 грн., з яких 12800,00 грн. основної заборгованості, 1611,03 грн. пені, 844,80 грн. інфляційних втрат, 274,04 грн. 3 % річних, 1611,03 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами.

До суду від позивача надійшла заява б/н від 11.02.2019 року (вх. №2748/19 від 11.02.2019 року) про проведення підготовчого засідання без участі позивача.

До суду від представника відповідача надійшов відзив б/н від 11.02.2019 року (вх. №2841/19 від 12.02.2019 року) на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. У відзиві відповідач зазначив, що послуги за спірним договором позивачем не надавались, оскільки, позивачем не надано належних доказів які б підтверджували надання ним письмових консультацій з правових питань та довідки з чинного законодавства України, здійснення аналізу текстів договорів та правової експертизи договорів, а також, участі позивача у судових засіданнях. Відповідач посилається на те, що Акти здачі-приймання наданих послуг не містять детального опису послуг, які надані позивачем, що не дає змоги встановити обсяг фактично наданих послуг.

Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 12.02.2019 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою суду від 12.02.219 року відкладено розгляд справи на 05.03.2019 року.

До суду від представника відповідача надійшла зустрічна позовна заява б/н від 11.02.2019 року (вх. №2840/19 від 12.02.2019 року) до Фізичної особи-підприємця Сидоренка Володимира Вікторовича про визнання недійсним Договору про надання послуг №18 від 04.10.2016 року, укладеного між Українським державним підприємством по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» та Фізичною особою-підприємцем Сидоренком В.В. В обґрунтування зустрічної позовної заяви позивач за зустрічним позовом зазначає, що Договір про надання послуг №18 від 04.10.2018 року укладено без погодження генерального директора УДП «Укрінтеравтосервіс», яке згоди на укладення такого Договору, згідно п. 6.10 Положення про філію не надавало. Тому, позивач за зустрічним позовом з посиланням на ст. 203, 204, 215, 216, 241 Цивільного кодексу України просить визнати спірний Договір недійсним.

Ухвалою суду від 18.02.2019 року прийнято зустрічну позовну заяву для спільного розгляду з первісним позовом, призначено засідання на 05.03.2019 року.

До суду від позивача (відповідача за зустрічним позовом) надійшла відповідь на відзив (за первісним позовом) б/н від 19.02.2019 року (вх. №3715/19 від 25.02.2019 року) та відзив на зустрічну позовну заяву б/н від 21.02.2019 року (вх. №3775/19 від 25.02.2019 року), в якому позивач зустрічні позовні вимоги вважає необґрунтованими та просить суд відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог в повному обсязі. У поданих відзивах позивач (відповідач за зустрічним позовом) зазначає, що спірний Договір було погоджено УДП «Укрінтеравтосервіс», оскільки позивачу у 2016-2018 роках видавались довіреності на представлення інтересів УДП «Укрінтеравтосервіс» на підставі зазначеного договору. Факт надання послуг, на думку позивача, підтверджується підписаними без зауважень актами здачі-приймання наданих послуг.

Крім того, до суду від позивача (відповідача за зустрічним позовом) електронною поштою надійшла заява б/н від 04.03.2019 року (вх. №4315/19 від 04.03.2019 року) про розгляд справи без участі представника позивача.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) у судовому засіданні 05.03.2019 року повідомив, що ним не отримано відповіді на відзив та відзив на зустрічну позовну заяву, а тому, заявив усне клопотання про відкладення підготовчого засідання. Крім того, представник відповідача у судовому засіданні 05.03.2019 року подав клопотання про продовження строків підготовчого засідання на тридцять днів.

Ухвалою суду від 05.03.2019 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено розгляд справи на 09.04.2019 року.

До суду від відповідача (позивача за зустрічним позовом) надійшла відповідь на відзив (на первісний позов) б/н від 24.03.2019 року (вх. №6649/19 від 03.04.2019 року) та заперечення на відповідь на відзив (за зустрічним позовом) б/н від 24.03.2019 року (вх. №6650/19 від 03.04.2019 року). Також, від відповідача (позивача за зустрічним позовом) надійшла заява б/н від 08.04.2019 року (вх. №6978/19 від 09.04.2019 року), в якій відповідач (позивач за зустрічним позовом) зазначає, що заява про розмір судових витрат та відповідні докази понесення таких витрат, будуть надані не пізніше 5 днів після ухвалення судового рішення.

Позивач (відповідач за зустрічним позовом) у судовому засіданні 09.04.2019 року надав суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Ухвалою суду від 09.04.2019 року закрито підготовче провадження у справі №904/5304/18 та призначено розгляд справи по суті на 07.05.2019 року.

До суду від позивача за первісним позовом надійшли письмові пояснення б/н від 10.04.2019 року (вх.№7538/19 від 15.04.2019 року) та заява б/н від 10.04.2019 року (вх.№7536/19 від 15.04.2019 року) про розгляд справи без участі представника позивача за зустрічним позовом в якій позивач позовні вимоги за первісним позовом з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог підтримав та просив суд її задовольнити в повному обсязі. Проти задоволення зустрічної позовної заяви позивач (відповідач за зустрічним позовом) заперечив з підстав, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву та письмових поясненнях.

До суду від позивача за первісним позовом надійшли письмові пояснення б/н від 24.04.2019 року (вх.№8576/19 від 02.05.2019 року).

До суду від відповідача за первісним позовом надійшов супровідний лист б/н від 24.04.2019 року (вх.№8540/19 від 02.05.2019 року) на виконання вимог ухвали з доданими до нього документами.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) у судовому засіданні 07.05.2019 року проти задоволення первісного позову заперечив та просив суд відмовити повністю у його задоволенні, а також, підтримав вимоги за зустрічним позовом та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та об`єктивного розгляду спору по суті у судовому засіданні 07.05.2019 року, відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача (позивача за зустрічним позовом), присутнього у судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

04.10.2016 року між Фізичною особою-підприємцем Сидоренком Володимиром Вікторовичем (за договором - виконавець) та Філією «Дніпропетровський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрантеравтосервіс» (за договором - замовник) укладено Договір №18 про надання послуг (далі - Договір). Згідно п.1.1. якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати наступні послуги: усні та письмові консультації з правових питань та довідки з чинного законодавства України, підготовка, аналіз текстів договорів та правова експертиза проектів договорів, представництво інтересів замовника в судах, відносинах з фізичними та юридичними особами всіх форм власності, включаючи органи державної влади та управління.

Відповідно до п. 3.1. Договору, винагорода виконавця за надані послуги визначається виключно обсягом наданих послуг та оформлюється Актом здачі-приймання наданих послуг за кожний розрахунковий період (календарний місяць) і складає 2600,00 грн.

Виконавець щомісяця готує та підписує Акт здачі-приймання наданих послуг (форма - додаток №1 до Договору) та надає замовнику. Замовник після отримання Акту здачі-приймання наданих послуг підписує його, або, у разі наявності будь-яких зауважень, звертається до виконавця з листом-відмовою (п.п. 3.2., 3.3. Договору).

У пункті 5.1. Договору сторони погодили, що даний Договір набуває чинності з 04.10.2016 року, діє до 04.10.2017 року, але в будь-якому разі до повного виконання розрахунків між сторонами.

Додатковою угодою №1 від 01.02.2017 року до Договору внесено зміни в п. 3.1. Договору. Сторони погодили, що винагорода виконавця за надані послуги визначається виключно обсягом наданих послуг та оформлюється Актом здачі-приймання наданих послуг за кожний розрахунковий період (календарний місяць) і складає 2790,00 грн.

Додатковою угодою №2 від 01.09.2017 року до Договору, внесено зміни в п. 3.1. Договору. Сторони погодили, що винагорода виконавця за надані послуги визначається виключно обсягом наданих послуг та оформлюється Актом здачі-приймання наданих послуг за кожний розрахунковий період (календарний місяць) і складає 6400,00 грн. Також, вирішено доповнити розділ 5 Договору пунктом 5.1., а саме, у випадку, якщо жодна зі сторін не заявить про розірвання Договору не пізніше 1-го місяця до моменту закінчення строку, встановленого п. 5.1. цього Договору, останній вважається автоматично пролонгованим на той же термін і на тих самих умовах.

Як зазначає позивач, ним, як виконавцем, на виконання умов Договору, відповідачу надано послуги, визначені п. 1.1 Договору, що підтверджується Актом здачі-приймання наданих послуг №17 від 27.04.2018 року на суму 6400,00 грн. за період з 01.04.2018 року по 27.04.2018 року, Актом здачі-приймання наданих послуг №18 від 31.05.2018 року на суму 6400,00 грн. за період з 01.05.2018 року по 31.05.2018 року. Зазначені Акти підписані та скріплені печатками представників сторін без зауважень.

Додатковою угодою №3 від 31.05.2018 року до Договору, сторони вирішили розірвати Договір про надання послуг від 04.10.2016 року №18 з 31.05.2018 року у зв`язку з пропозицією УДП «Укрінтеравтосервіс» про розірвання Договору. Відповідно до п. 2 Додаткової угоди №3 до Договору сторони погодили, що УДП «Укрінтеравтосервіс» має перед ФОП Сидоренком В.В. , на момент укладення цієї додаткової угоди, не виконані зобов`язання зі сплати винагороди за надані послуги за квітень та травень 2018 року в розмірі 12800, грн. Згідно п. 3 Додаткової угоди №3 до Договору, УДП «Укрінтеравтосервіс» бере на себе зобов`язання по виплаті грошових коштів в сумі 12800,00 грн. перед ФОП Сидоренком В.В. в строк до 01.09.2018 року.

У зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за Додатковою угодою №3 до Договору, позивачем на адресу відповідача надіслано вимогу б/н від 03.09.2018 року (докази надіслання наявні в матеріалах справи), однак, така вимога залишена відповідачем без відповіді.

Частиною 1 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України, встановлено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову (ч. 2 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем надіслано на адресу відповідача претензію №1 від 03.10.2018 року з вимогою оплатити вартість наданих послуг у сумі 12800,00 грн., проте, відповідачем зазначена претензія залишена без відповіді та реагування.

Отже, надані позивачем послуги за Актами здачі-приймання наданих послуг №17 від 27.04.2018 року, №18 від 31.05.2018 року залишились не оплаченими відповідачем, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість у сумі 12800,00 грн.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Заперечуючи проти первісного позову відповідач зазначив, що фактично послуги позивачем не надавались, оскільки, позивачем не надано належних доказів які б підтверджували надання ним письмових консультацій з правових питань та довідки з чинного законодавства України, здійснення аналізу текстів договорів та правової експертизи договорів, а також участі позивача у судових засіданнях. Крім того, відповідач посилається на те, що Акти здачі-приймання наданих послуг не містять детального опису послуг, які надані позивачем, що не дає змоги встановити обсяг фактично наданих послуг.

Однак, на думку суду зазначені заперечення є необґрунтованими з огляду на наступне.

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір не містить вимог до форми Актів здачі-приймання наданих послуг. Натомість, пунктом 1.1. Договору визначено перелік послуг, які надаються виконавцем, зокрема, усні та письмові консультації з правових питань та довідки з чинного законодавства України, підготовка, аналіз текстів договорів та правова експертиза проектів договорів, представництво інтересів замовника в судах, відносинах з фізичними та юридичними особами всіх форм власності, включаючи органи державної влади та управління. В свою чергу, п. 3.1. Договору передбачено, що винагорода за надані послуги визначається виключно обсягом наданих послуг, що оформлюється Актом здачі-приймання наданих послуг.

Згідно п. 3.3. Договору, замовник після отримання Акту здачі-приймання наданих послуг підписує його, або, у разі наявності будь-яких зауважень, звертається до виконавця з листом-відмовою

Так, в Актах здачі-приймання наданих послуг №17 від 27.04.2018 року, №18 від 31.05.2018 року зазначено, що виконавцем надано обсяг послуг, визначених п. 1.1. Договору, такі акти підписані представниками сторін без зауважень. Відповідачем не надано доказів звернення у відповідності до п. 3.3. Договору до виконавця з листом-відмовою у разі наявності будь-яких зауважень стосовно наданих послуг.

Крім того, позивачем до матеріалів справи долучено Акти здачі-приймання наданих послуг №01 від 04.11.2016 року, №02 від 30.11.2016 року, №03 від 31.12.2016 року, №04 від 31.01.2017 року, №05 від 28.02.2017 року, №06 від 31.03.2017 року, №5 від 03.05.2017 року, №06 від 31.05.2017 року, №07 від 30.06.2017 року, №08 від 31.07.2017 року, №09 від 31.08.2017 року, №10 від 29.09.2017 року, №11 від 31.10.2017 року, №12 від 30.11.2017 року, №13 від 29.12.2017 року, №14 від 31.01.2018 року, №15 від 28.02.2018 року, які підписані представниками сторін без зауважень та підтверджують, що починаючи з дня укладення спірного Договору послуги виконавцем надавались, а замовником приймались та відповідно оплачувались. Заборгованість у відповідача виникла за Актами здачі-приймання наданих послуг №17 від 27.04.2018 року та №18 від 31.05.2018 року, які як встановлено судом, за змістом та обсягом є аналогічними з вищезазначеними Актами здачі-приймання наданих послуг, які підписані відповідачем без зауважень та оплачені.

В якості доказів надання позивачем відповідачу конкретних послуг, до матеріалів справи долучено довіреності №1/01-04-894 від 04.11.2016 року, №1/01-04-458 від 23.05.2017 року, №1/01-04-219 від 21.03.2018 року, видані Українським державним підприємством по обслуговуванню іноземних та вітчизняних засобів «Укрантеравтосервіс» Сидоренку В.В. представляти інтереси підприємства в різних установах, організаціях, судах тощо, заяви про ознайомлення зі справами та матеріалами виконавчого провадження, видачу копій рішень, надання інформації, заяви про вчинення виконавчих дій за підписом Сидоренка В.В. , судові повістки, письмові заперечення на позовну заяву, відповіді на запити, які адресовані Сидоренку В.В. , скарги на дії державного виконавця, адміністративний позов, копії судових рішень та ухвал, листи ДВС, заява про уточнення позовних вимог, заява про долучення документів до матеріалів справи, клопотання про поновлення процесуальних строків, листи з резолюціями директора філії УДП «Укрантеравтосервіс» до виконання Сидоренку В.В. , клопотання про звільнення від сплати судового збору, клопотання про забезпечення адміністративного позову та інші.

Посилання відповідача на те, що такі докази не підтверджують факт надання саме позивачем таких послуг, оскільки, з аналізу вказаних документів встановлено, що представництво у судових органах влади та підписання процесуальних документів здійснювалось в.о. директора філії Рісухіним І.В. , а не ФОП Сидоренком В.В. не приймаються судом до уваги у зв`язку з їх недоведеністю.

Суд зазначає, що подані позивачем документи, зокрема, такі як адміністративні позови, заперечення на позовну заяву, клопотання про забезпечення позову, про звільнення від сплати судового збору, про поновлення строку хоч і підписані в.о. директора філії Рісухіним І.В. однак, зазначений факт не свідчить про те, що в.о. директора філії Рісухін І.В. особисто складав такі документи, оскільки, зазначене, на думку суду, виключає потребу в укладенні Договору про надання юридичних послуг з особою, яка здійснює діяльність в сфері права.

Згідно листа №181 від 17.10.2016 року вбачається, що спірний Договір про надання послуг було укладено з метою надання кваліфікованої правової допомоги саме з ініціативи Філії «Дніпропетровський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрантеравтосервіс» у зв`язку із крайньою необхідністю у здійсненні захисту порушених прав та представництва інтересів Філії у судах та інших державних та недержавних органах, установах, організаціях та неможливістю знайти юриста-штатного робітника. Отже, потреба у наданні саме кваліфікованої правової допомоги і укладення з цією метою спірного Договору з ФОП Сидоренком В.В. виключає можливість складення процесуальних документів, інших запитів та листів, а також участі у судових засіданнях безпосередньо в.о. директа філії Рісухіна І . В .

Стосовно заперечень відповідача щодо відсутності у позивача свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю і, як наслідок, неможливість надання ФОП Сидоренком В.В. послуг згідно договору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1312 Конституції України, для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Згідно з підпунктом 11 пункту 161 Перехідних положень Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 1311 та статті 1312 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню. Частиною 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Однак, спірний Договір про надання послуг №18 укладено між сторонами 04.10.2016 року, а згідно Додаткової угоди №3 від 31.05.2018 року сторони дійшли згоди про розірвання такого Договору.

Оскільки, заборгованість відповідача перед позивачем за надані останнім послуги за Актами здачі-приймання наданих послуг №17 від 27.04.2018 року та №18 від 31.05.2018 року на підставі Договору №18 від 04.10.2016 року про надання послуг, у сумі 12800,00 грн. станом на час прийняття рішення не погашена, розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, факт надання позивачем послуг відповідачу документально підтверджено та доведено, тому, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у сумі 12800,00 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім стягнення основної заборгованості, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача 1611,03 грн. пені, 274,04 грн. 3% річних 844,80 грн. інфляційних втрат та 1611,03 грн. процентів за користування чужими коштами, нарахованих на заборгованість відповідача за період з 01.05.2018 року по 31.01.2019 року.

Щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Статтею 547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Оскільки, сторонами не встановлено та не погоджено у Договорі №18 від 04.10.2016 року відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, вимога щодо стягнення пені у розмірі 1611,03 грн. задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами суд зазначає таке.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 Цивільного кодексу України).

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами внаслідок не поставки товару та безпідставного збереження грошових коштів, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої статтею 8 ЦК України.

Отже, аргументи позивача про необхідність застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як ч. 1 ст. 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.

Отже, суд дійшов висновку, що умовами Договору, укладеного між сторонами, розмір процентів за користування відповідачем чужими грошовими коштами не встановлено, чинним законодавством не передбачено можливість застосування до договору поставки положень про позику, договори поставки і позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види правовідносин, а тому застосування до спірних правовідносин положення ст. 1048 Цивільного кодексу України є безпідставним.

Враховуючи зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1611,03 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами є неправомірними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, наданий позивачем, судом встановлено, що такий розрахунок є арифметично невірним, оскільки позивачем невірно визначено дати початку нарахування.

Таким чином, відповідно до розрахунку, зробленого судом з урахуванням вірних початкових дат, сума інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість відповідача у сумі 6400,00 грн. за Актом здачі-приймання наданих послуг від 27.04.2018 року за період з 28.04.2018 року по 31.01.2019 року (дата, яка зазначена в розрахунку) становить 398,99 грн., сума 3% річних за період з 28.04.2018 року по 31.01.2019 року (дата, яка зазначена в розрахунку) становить 146,76 грн. Сума інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість відповідача у сумі 6400 грн. за Актом здачі-приймання наданих послуг від 31.05.2018 року з 01.06.2018 року по 31.01.2019 року (дата, яка зазначена в розрахунку) становить 398,99 грн., сума 3% річних за період з 01.06.2018 року по 31.01.2019 року (дата, яка зазначена в розрахунку) становить 128,88 грн.

Однак, позивачем сумою 3% річних визначено 274,04 грн., тому, стягненню підлягає зазначена сума, оскільки, суд при прийнятті рішення не може вийти за межі позовних вимог. Інфляційні втрати складають 797,98 грн. та підлягають стягненню з відповідача.

Відповідачем подано до суду зустрічну позовну заяву до Фізичної особи-підприємця Сидоренка Володимира Вікторовича про визнання недійсним Договору про надання послуг №18 від 04.10.2018 року. В обґрунтування поданої заяви позивач за зустрічним позовом зазначає, що Договір про надання послуг №18 від 04.10.2018 року укладено без погодження генерального директора УДП «Укрінтеравтосервіс», який згоди на укладення такого Договору, згідно п. 6.10 Положення про філію не надавав.

Відповідно до п. 6.10 Положення про філію, директор філії має право укладати угоди, а також інші правочини, на закупівлю товарів, послуг та робіт з фізичними та юридичними особами, якщо вартість предмета закупівлі (в тому числі сума всіх правочинів в межах одного предмета закупівлі) перевищує двадцять тисяч гривень (без урахування податку на додану вартість) на календарний рік, лише за умови попереднього їх погодження генеральним директором. Зазначене положення застосовується до тих правочинів, за якими Філія виступає платником (боржником щодо зобов`язання сплатити кошти).

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що Філія УДП по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» листом №181 від 17.10.2016 року зверталась до УДП «Укрінтеравтосервіс» з проханням погодити Договір №18 від 04.10.2016 року та видати відповідну довіреність Сидоренку В.В . для представництва інтересів та захисту порушуваних прав Філії. Однак, як зазначає позивач за зустрічним позовом, УДП «Укрінтеравтосервіс» Договір, про який йде мова, не погоджувало, довіреність або будь-яких інших документів, уповноважуючих Сидоренка В.В. на представництво інтересів Філії не надавало.

З урахуванням викладеного, позивач за зустрічним позовом посилається на ст. 241 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні трава та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Таким чином, на думку позивача за зустрічним позовом, враховуючи, що укладення в.о. директора філії УДП «Укрінтеравтосервіс» з ФОП Сидоренком В.В. спірного Договору, без схвалення УДП «Укрінтеравтосервіс» не входить до змісту його представницьких функцій, що передбачені Положенням про філію, тому, Договір укладено з перевищенням повноважень, він суперечить актам цивільного законодавства, фактично не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, у зв`язку з чим такий Договір має бути визнано судом недійсним. Крім того, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що в.о. директора Філії підписував Договір та додаткові угоди №№1, 2, 3 до Договору без відома УДП «Укрінтеравтосервіс», а тому, оспорюваний Договір вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони (УДП «Укрінтеравтосервіс») з другою стороною (ФОП Сидоренком В.В. ).

Дослідивши обставини, викладені у зустрічній позовній заяві, судом встановлено, що в.о. директора філії «Дніпропетровський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» листом №1/01-04-894 від 17.10.2016 року звернувся до генерального директора УДП «Укрінтеравтосервіс» з проханням погодити Договір про надання послуг №18 від 04.10.2016 року та видати відповідну довіреність ФОП Сидоренку В.В. для представництва інтересів та захисту порушених прав Філії.

Як встановлено судом вище, після укладення спірного Договору №18 від 04.10.2016 року його було схвалено, зокрема, шляхом надання довіреностей ФОП Сидоренку В.В. у 2016, 2017, 2018 роках, а також, оплатою наданих послуг протягом 2016, 2017, 2018 років. Подані відповідачем за зустрічним позовом документи на підтвердження факту наданих послуг, згідно Актів здачі приймання-передачі наданих послуг, безпосередньо стосуються виконання умов оспорюваного Договору.

Суд звертає увагу, що позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів того, що УДП «Укрінтеравтосервіс» не було погоджено спірний Договір, відсутність відповіді на лист самого ж позивача №181 від 17.10.2016 року про погодження укладеного Договору №18 від 04.10.2018 року не може бути належним та допустимим доказом відмови такого схвалення, в той час, як 04.11.2016 року ФОП Сидоренку В.В. від імені УДП «Укрантеравтосервіс» видано довіреність за №1/01-04-894 на представництво інтересів УДП «Укрінтеравтосервіс» в державних, громадських, господарських, та інших підприємствах, організаціях, установах незалежно від їх форми власності, підпорядкування та галузевої належності, органах судової влади, вчиняти всі необхідні дії в інтересах підприємства. Крім того, як підтверджується матеріалами справи, надані послуги згідно Договору про надання послуг №18 від 04.10.2016 року оплачувались протягом 2016, 2017 років та частково в 2018 році, що свідчить про схвалення сторонами спірного правочину.

У відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Органи юридичної особи діють у межах повноважень, наданих їм установчими документами та законом. Орган юридичної особи як її частина представляє інтереси останньої у відносинах з іншими суб`єктами права без спеціальних на те повноважень (без довіреності). Між юридичною особою та її органом правові відносини не виникають, а тому дії її органу визнаються діями самої юридичної особи.

У відносинах з третіми особами слід виходити з презумпції наявності достатнього обсягу повноважень на здійснення дієздатності юридичної особи як у одноособового органу юридичної особи, так і керівника її колегіального органу.

Судом враховано рекомендації, викладені у пункті 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» стосовно того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 Цивільного кодексу України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень.

Як вбачається з преамбули Договору про надання послуг №18 від 04.10.2016 при підписанні вказаного договору в.о. директора Філії «Дніпропетровський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрантеравтосервіс» діяв на підставі Положення та довіреності.

Відповідно до п. 6.4. Положення, директор Філії виконує свої обов`язки в межах повноважень, визначених цим Положенням, та наданими довіреностями.

Відповідно до довіреності №1/01-04-730 від 06.09.2016 Державне підприємство Українське державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних засобів «Укрінтеравтосервіс» в особі генерального директора Довбиша О.М ., який діє на підставі Статуту з метою забезпечення ефективного ведення господарської діяльності філії «Дніпропетровський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» уповноважує виконуючого обов`язки директора Філії УДП «Укрінтеравтосервіс» Рісухіна І.В. зокрема, підписувати договори, угоди та інші документи, пов`язані з виконанням зазначених в довіреності доручень, вести всі фінансово-бухгалтерські операції, що стосуються діяльності Філії.

Оскільки право на укладення в.о. директора Філії «Дніпропетровський державний обласний навчально-курсовий комбінат» спірного Договору від імені УДП «Укрантеравтосервіс» було прямо передбачено довіреністю №1/01-04-730 від 06.09.2016 року, суд не вбачає підстав вважати, що дана особа діяла з перевищенням наданих їй повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про надання послуг №18 від 04.10.2016 року, позивачем за первісним позовом були надані послуги, що підтверджується наявними в матеріалах справи Актами здачі-приймання наданих послуг №17 від 27.04.2018 року та №18 від 31.05.2018 року на підставі Договору №18 від 04.10.2016 року про надання послуг у сумі 12800,00 грн. Вказані акти від імені замовника (Філії «Дніпропетровський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрантеравтосервіс») підписані в.о. директора Філії.

Згідно ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Таким чином, оскільки виконавцю за Договором - ФОП Сидоренку В.В. від імені УДП «Укрантеравтосервіс» 04.11.2016 року за №1/01-04-894, 23.05.2017 року за №1/01-04-458 та 21.03.2018 року за №1/01-04-219 видано довіреності на представництво інтересів УДП «Укрінтеравтосервіс» в державних, громадських, господарських, та інших підприємствах, організаціях, установах незалежно від їх форми власності, підпорядкування та галузевої належності, органах судової влади, вчиняти всі необхідні дії в інтересах підприємства, зазначене свідчить про схвалення такого правочину УДП «Укрантеравтосервіс».

Що стосується з`ясування наявності або відсутності обставин, з якими ст. 92 ЦК України пов`язує юридичну силу обмежень повноважень щодо представництва юридичної особи, то суд дійшов висновку, що відповідач знав та за всіма обставинами не міг не знати про наявність обмежень, встановлених Довіреністю від 06.03.2016 року, оскільки спірний Договір містить посилання на цю довіреність, як на підставу вчинення відповідачем юридично значимих дій із укладення цього договору.

Однак, суд встановив, що УДП «Укрантеравтосервіс» надавались позивачу за первісним позовом довіреності на представництво інтересів УДП «Укрантеравтосервіс» на виконання умов укладеного договору і у відповідача за первісним позовом не було жодних зауважень щодо цієї обставини. Наведене свідчить про схвалення спірного договору УДП «Укрантеравтосервіс».

Крім того, послуги, надані позивачем за первісним позовом на виконання умов Договору, оплачувались відповідачем за первісним позовом протягом тривалого часу. В той же час, суд звертає увагу, що згідно п. 6.10 Положення, директор Філії подає Генеральному директору Підприємства в установлені строки фінансово-господарську та бухгалтерську звітність, що також свідчить про те, що УДП «Укрантеравтосервіс» не могло не знати про оплату наданих послуг Філією протягом 2016, 2017, 2018 років.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Так, однією з підстав визнання договору недійсним, позивач за зустрічним позовом визначає перевищення в.о. директора Філії наданих йому повноважень з посиланням на ст. 241 Цивільного кодексу України.

При цьому, господарський суд зауважує на тому, що стаття 241 ЦК України не ставить схвалення правочину в обов`язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки утвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання. За змістом статті 241 ЦК схвалення правочину не залежить від прийняття юридичного рішення про таке схвалення, підтвердженням схвалення правочину можуть бути дії з його виконання, вчинені особою, в інтересах якої його укладено; схвалення може також відбутися у формі мовчазної згоди чи у вигляді певних поведінкових актів (конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Судом встановлено, що на виконання умов спірного договору, відповідачем за первісним позовом оплачувались надані позивачем послуги. Однак, доказів повернення отриманих ФОП Сидоренком В.В. коштів, як безпідставно отриманих, позивачем за зустрічним позовом не надано. Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач своїми конклюдентними діями щодо оплати послуг за Договором та неповернення їх як безпідставно отриманих позивачем, схвалив укладення спірного договору, навіть якщо б останній діяв з перевищенням повноважень.

Щодо тверджень позивача за зустрічним позовом, що спірний договір було укладено внаслідок зловмисної домовленості між ФОП Сидоренком В.В. та в.о. директора Філії та при його укладенні у сторін не було наміру створення правових наслідків, слід зазначити наспутне.

Стаття 232 Цивільного кодексу України, передбачає, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Водночас господарським судом встановлено, що належних та допустимих доказів на підтвердження наявності зловмисної домовленості ФОП Сидоренком В.В. (позивачем за первісними позовом) та в.о. директора Філії під час укладення спірного договору позивачем за зустрічним позовом не надано, як і не надано доказів звернення до правоохоронних органів з цього приводу. Крім того, як зазначалося вище, твердження позивача за зустрічним позовом спростовуються діями останнього, зокрема, оплатою наданих послуг, підписанням актів здачі-приймання наданих послуг, видачею довіреностей, а також тим, що довіреності від 04.11.2016 року за №1/01-04-894, від 23.05.2017 року за №1/01-04-458 та від 21.03.2-18 року за №1/01-04-219 видані ФОП Сидоренку на представництво інтересів УДП «Укрінтеравтосервіс» до цього часу не відкликані та не скасовані.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом в постанові від 27.06.2018 року у справі №908/1967/17.

Отже, позивачем за зустрічним позовом не доведено обставин, які на його думку, є підставою для визнання недійсним Договору про надання послуг №18 від 04.10.2016 року.

Усі інші твердження та заперечення позивача за зустрічним позовом не спростовують вищевикладених висновків суду.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, №4241/03, від 28.10.2010).

Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, враховуючи викладене, первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити повністю.

Крім того, позивач за первісним позовом просить стягнути з відповідача 1004,28 грн. витрат на проїзд позивача до м. Києва для участі у судових засіданнях.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки її до розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Частиною 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що заявами по суті справи, зокрема, є: позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Як зазначено позивачем у первісній позовній заяві: «сума судових витрат, які позивач поніс та очікує понести в зв`язку із розглядом справи, складається із суми судового збору в розмірі 1762,00 грн.».

Так, ч. 2 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем за первісним позовом не було надано суду відповідного попереднього розрахунку судових витрат з дотриманням ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України, відтак, суд дійшов висновку про відмову у відшкодуванні відповідних витрат.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, а тому, судові витрати зі сплати судового збору за первісним позовом покладаються на сторони за первісним позовом пропорційного задоволеним позовним вимогам, а судові витрати за зустрічним позовом у зв`язку із відмовою у його задоволенні покладаються на позивача за зустрічним позовом.

Керуючись ст. ст. 123, 124, 129, 233, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги за первісним позовом задовольнити частково.

2.Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (07362, Київська обл., Вишгородський район, с. Новосілки, вул. Київська, буд. 50, ) на користь Фізичної особи- підприємця Сидоренка Володимира Вікторовича ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1) 12800 (дванадцять тисяч вісімсот) грн. 00 коп. основного боргу, 274 (двісті сімдесят чотири) грн. 04 коп. 3% річних, 797 (сімсот дев`яносто сім) грн. 98 коп. інфляційних втрат, 1425 (одна тисяча чотириста двадцять п`ять) грн. 97 коп. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині первісного позову відмовити.

3.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4.В задоволенні зустрічного позову Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (07362, Київська обл., Вишгородський район, с. Новосілки, вул. Київська, буд. 50, ) до Фізичної особи-підприємця Сидоренка Володимира Вікторовича ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1 ) про визнання недійсним договору про надання послуг №18 від 04.10.2016 року відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 10.05.2019 року.

Суддя Д.Г. Заєць