ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2019 р.            Справа№ 911/3076/13

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Коробенка Г.П.

суддів:           Кравчука Г.А.

Козир Т.П.

секретар судового засідання: Денисюк І.Г.

за участю представників

позивача:           Єгоров В.С.;

відповідача:           Колесник Т.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Національна

акціонерна компанія “Нафтогаз України”

на ухвалу           Господарського суду Київської області від 18.02.2019

у справі                     №911/3076/13 (суддя Щоткін О.В.)

за позовом                     Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна

компанія “Нафтогаз України”

до                               Комунального підприємства Білоцерківської міської ради

“Білоцерківтепломережа”

про                               стягнення 3 120 766,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.10.2013 позов Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (далі за текстом – позивач) про стягнення з Комунального підприємства Білоцерківської міської ради “Білоцерківтепломережа” (далі за текстом – відповідач) заборгованості у сумі 3 120 766,74 грн. задоволено частково. Стягнуто з відповідач на користь позивача 1 035 541,99 грн. 3% річних, 37 545,52 грн. інфляційних втрат та 21 461,75 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2014 вказане рішення суду скасовано в частині відмови у стягненні 89 566,50 грн. 3% річних та в частині задоволення позову про стягнення 37 545,52 грн. втрат від інфляції. Прийнято нове рішення в цій частині про задоволення вимог щодо стягнення 89 566,50 грн. 3% річних та відмову в задоволенні вимог про стягнення 37 545,52 грн. інфляційних втрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

06.02.2014 на примусове виконання постанови суду апеляційної інстанції видано накази, зокрема, про стягнення з відповідача 1 125 108,49 грн. 3% річних.

Відповідач звернувся до місцевого господарського суду із заявою, в якій просив визнати таким, що частково не підлягає виконанню наказ про примусове виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2014 у справі №911/3076/13 в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1 125 108,49 грн. 3% річних. Вимоги заяви обґрунтовані тим, що відповідно до ч.3 ст. 7 Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії” на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом. За твердженням відповідача, сума основного боргу фактично сплачена до набрання чинності вказаним Законом і відповідача включено до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії”.

Позивач заперечував проти заяви відповідача, зазначаючи про те, що заборгованість, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору з поставки природного газу від 23.02.2012, не може були врегульована згідно з механізмами вищезгаданого Закону, оскільки позивач не був продавцем природного газу для відповідача. Право вимоги до відповідача, як боржника, перейшло до позивача на підставі договору №14/7114/12 від 21.11.2012 про відступлення права вимоги.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.02.2019 у справі №911/3076/13 заяву відповідача задоволено, оскільки заборгованість, на яку нараховані 3% річних, погашена боржником згідно з платіжним дорученням №29 від 11.12.2012, тобто до набрання чинності Законом України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії”, а тому з урахуванням ч.3 ст. 7 цього Закону проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 18.02.2019 у справі №911/3076/13 з підстав ідентичних тим, які наводилися позивачем у запереченнях на заяву відповідача.

Відповідач у відзиві заперечував проти апеляційної скарги, зазначаючи про правильне застосування місцевим господарським судом до спірних правовідносин норм ст. 7 Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії”, та відсутність правових підстав для зміни чи скасування ухвали суду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив суд скаргу задовольнити та скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 18.02.2019 у справі №911/3076/13.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи та надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції – зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

В ст. 328 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом – ГПК України) передбачено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

З наведеного слідує, що визначений вказаною статтею правовий механізм визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, не обмежено переліком таких обставин, а пов'язується із наявністю самого обов'язку.

Згідно з нормами ст. ст. 598, 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість, на яку здійснено нарахування 3% річних, виникла у відповідача за договором №100100022-ТКЕ-ТЕ/12 від 23.02.2012 на постачання природного газу за регульованим тарифом для надання населенню послуг з опалення та гарячого водопостачання.

30.11.2016 набув чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 (далі за текстом - Закон), за змістом статті 2 якого його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

В ст. 1 Закону визначено, що заборгованістю, яка підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, серед іншого, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Норми ч.1 ст. 3 Закону передбачають, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

В матеріалах справи наявне повідомлення Департаменту економіки систем життєзабезпечення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про включення відповідача до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд, частиною 3 статті 7 Закону окремо урегульовано списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення; крім того, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Тобто, вказаною нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

Розглядаючи заяву відповідача, місцевий господарський суд врахував приписи ст. ст. 1-3, ч.3 ст. 7 Закону, ст. 328 ГПК України, а також те, що відповідач є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, та встановив, що заявлені до стягнення з відповідача 3% річних нараховано на заборгованість, яку відповідач погасив до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а тому такі нарахування підлягають списанню в силу приписів ч.3 ст. 7 Закону, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання наказу суду у цій справі в частині стягнення з відповідача 1 125 108,49 грн. 3% річних таким, що не підлягає виконанню.

Відносно твердження позивача про те, що заборгованість відповідача не підпадає під регулювання Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки позивач не був продавцем природного газу у правовідносинах з відповідачем, колегія суддів зазначає, що дія вказаного Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, і не ставиться у залежність від суб'єкта господарювання, що здійснював продаж відповідних енергоносіїв та будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності цим Законом.

Аналогічні висновки щодо застосування ч.3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" наведені у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №914/3131/15, від 04.04.2019 у справі №905/1526/18, від 04.04.2019 у справі №906/576/18 та від 01.04.2019 у справі №922/2784/18.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв’язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваної у даній справі ухвали суду та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 271, 275, 276, 281-284, 328 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 18.02.2019 у справі №911/3076/13 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/3076/13 повернути Господарському суду Київської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у порядку і строки, встановлені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст судового рішення складено та підписано – 10.05.2019.

Головуючий суддя                                                            Г.П. Коробенко

Судді                                                                                Г.А. Кравчук

Т.П. Козир