УХВАЛА

26 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 911/1693/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фермерська компанія "Гранд КМ"

на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28.03.2019

за позовом Фермерського господарства "Гранд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фермерська компанія "Гранд КМ"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача нотаріус Київського міського нотаріального округу Секістова Тетяна Іванівна

про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

10.04.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фермерська компанія "Гранд КМ" звернулось із касаційною скаргою на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Оскарженою ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фермерська компанія "Гранд КМ" на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2019 про зупинення апеляційного провадження у справі №911/1693/18 повернуто скаржникові.

Зазначену ухвалу апеляційного господарського суду про повернення касаційної скарги обґрунтовано тим, що 20.03.2019 Північний апеляційний господарський суд не приймав ухвали про зупинення апеляційного провадження у справі.

Також цей суд мотивував ухвалу тим, що оскільки скаржник звернувся із касаційною скаргою на неіснуючу ухвалу, а відповідно до пункту 17.10. Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України у разі подання касаційної скарги на ухвалу про зупинення провадження у справі до суду касаційної інстанції передаються всі матеріали справи, то дії скаржника щодо подачі такої касаційної скарги визнаються зловживанням процесуальними правами, спрямованими на штучне затягування розгляду справи у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.03.2019, якою повернуто касаційну скаргу, а дії скаржника визнано зловживання процесуальними правами, скаржник звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить зазначену ухвалу апеляційної інстанції скасувати повністю.

Скарга мотивована порушенням судом апеляційної інстанції процесуальних норм, зокрема, пункту 17.10. Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, яким передбачено, що у разі подання апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції, передбачені пунктами 1, 6-8, 10, 12-14, 17-21, 31-33 частини першої статті 255 цього Кодексу, чи подання касаційної скарги на ухвали суду апеляційної інстанції (крім ухвал щодо забезпечення позову, зміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремих ухвал) - до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються усі матеріали.

Положеннями статті 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов'язки учасників справи та передбачено, що у випадку невиконання учасником справи його обов'язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, визначені цим Кодексом.

Частиною першою статті 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Кожен учасник судового процесу має визначені чинним законодавством процесуальні права та обов'язки. Об'єктивний вияв реалізації права знаходить свій прояв виключно в активних діях. Під зловживанням процесуальними правами, слід розуміти особливу форму господарського процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників господарського процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб'єктивних процесуальних прав учасників судового процесу та їх представників, та перешкоджанням діяльності суду по справедливому та своєчасному розгляду і вирішенню господарської справи, що також впливає на права інших учасників судового процесу стосовно безперешкодного і своєчасного вирішення спору. Правова конструкція "зловживання правом" передбачає, насамперед, активні дії учасників судового процесу та їх представників, що знаходять свій прояв у здійсненні процесуальних дій чи поданні процесуальних документів.

Частиною 2 статті 43 зазначеного Кодексу наведено перелік дій, які суд може визнати зловживанням процесуальними правами, що суперечать завданню господарського судочинства, проте, як вбачається із змісту цієї статті, у ній не встановлюється виключний перелік дій, які можуть розцінюватися судом як зловживання правом.

Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - винесення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб.

Господарський процесуальний обов'язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб'єктивному процесуальному праву суду.

Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх, особистих цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Частиною 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі Мусієнко проти України, no. 26976/06, від 20.01.2011).

За приписами частин 3, 4 статті 43 Господарського процесуального кодексу України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов'язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Наведеними правовими нормами передбачено право Суду на будь-якій стадії судового процесу визнати дії скаржника як зловживання процесуальними правами.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" зробив висновок про те, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

У справі "Сілін проти України" Європейський суд з прав людини з огляду на затримки, що мали місце під час провадження у суді першої інстанції, та обставини справи в цілому, вважав, що тривалість цієї справи була надмірною та порушувала вимогу "розумного строку", а отже, мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. Разом з тим Європейський суд з прав людини наголосив також на тому, що відповідно до українського законодавства суди мали повноваження застосувати до сторін, які сприяють безпідставному затягуванню провадження, адміністративні та кримінальні санкції.

Як вбачається із матеріалів справи, заявник у касаційній скарзі на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2019 зазначив, що у судовому засіданні 20.03.2019 апеляційний господарський суд проголосив ухвалу, якою серед іншого, зупинив апеляційне провадження у справі.

Із положень статей 233, 234 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи, та мають містити, зокрема, висновки судів.

При цьому, відповідач не був присутній у судовому засіданні відповідно до протоколу судового засідання від 20.03.2019 у цій справі (т.3, а.с. 120).

Разом з тим, Товариством з обмеженою відповідальністю "Фермерська компанія "Гранд КМ" були подані й інші процесуальні документи по справі (заяви, клопотання), і враховуючи, що касаційна скарга заявника була подана на неіснуюче рішення апеляційного господарського суду, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав такі дії скаржника зловживанням процесуальними правами.

Водночас, Європейський суд з прав людини також зазначає, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (див., наприклад, Monnel and Morris v. the United Kingdom, рішення від 02.03.1987, серія A, N 115, с. 22, п. 56, а також Helmers v. Sweden, рішення від 29.10.1996, серія A, N 212-A, с. 15, п. 31).

Стаття 290 Господарського процесуального кодексу України визначає форму і зміст касаційної скарги, та встановлює, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено, зокрема, судові рішення, що оскаржуються.

У контексті інших положень Господарського процесуального кодексу України, що регламентують види та порядок ухвалення і оскарження судових рішень (статті 232, 233, 234, 235, 238, 240, 241, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України) вбачається, що касаційна скарга нерозривно пов'язується правовим зв'язком із прийнятим судовим рішенням, і лише якщо існує судове рішення, щодо якого подано касаційну скаргу, остання набуває правового статусу касаційної скарги. Якщо ж відповідного судового рішення у формі, встановленій Господарським процесуальним кодексом України, не приймалося, така скарга не набуває правового статусу касаційної скарги, отже на неї не можуть поширюватися положення Господарського процесуального кодексу України щодо руху касаційної скарги до відповідної касаційної інстанції

Таким чином касаційна скарга вважається такою за своєю суттю і змістом, якщо її подано на існуюче судове рішення, тобто таке, яке приймалося судом. В іншому випадку будь-яке звернення учасника судового процесу, визначене ним як касаційна скарга, не може вважатися у правовому значення касаційною скаргою.

З урахуванням викладеного вище у сукупності, наведені норми закону надають Суду право (на будь-якій стадії судового процесу), залежно від конкретних обставин справи, визнавати недобросовісні дії учасників судового процесу, що перешкоджають справедливому та своєчасному розгляду справи з метою недопущення безладного перебігу судового процесу, як зловживання процесуальними правами, закріпленими положеннями статті 43 Господарського процесуального кодексу України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

При цьому такі заходи реагування мають вживатися саме тим судом, у якому мають місце відповідні зловживання, інакше, якщо вирішення цього питання передавалося б на вирішення суду вищої інстанції, такі дії суду фактично перекладали б вирішення питання про заходи реагування на інший суд, та цим самим створювалися б перешкоди судочинству, а іншими учасниками судового процесу такі дії могли б сприйматися як потурання недобросовісному скаржнику та безпідставне затягування судового, процесу.

Також така передача вирішення питання до суду вищої інстанції суперечила б правовим позиціям ЄСПЛ щодо того, що роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними.

У постанові Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №911/564/18 викладена правова позиція: "Північний апеляційний господарський суд, розглянувши касаційну скаргу ТОВ "Птахофабрика Київська" на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2019 у справі № 911/564/18, вийшов за межі своїх повноважень і порушив наведені норми процесуального права, тобто діяв не як суд, встановлений законом, що є перепоною у здійсненні належного судового провадження.

Оскільки апеляційний господарський суд допустив порушення вимог Господарського процесуального кодексу України та враховуючи, що саме Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду є судом, встановленим законом, для розгляду касаційної скарги ТОВ "Птахофабрика Київська" на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2019 у справі №911/564/18, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення касаційної скарги ТОВ "Птахофабрика Київська", скасування ухвали Північного апеляційного господарського суду у справі №911/564/18 і передачу справи №911/564/18 із касаційною скаргою ТОВ "Птахофабрика Київська" на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2019 у справі №911/564/18 на розгляд суду касаційної інстанції."

Відповідно до частини 1 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

Оскільки колегія судів у цій справі вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності від 22.04.2019 у справі №911/564/18, а також для формування за наведених вище обставин єдиної правозастосовчої практики, справу №911/1693/18 відповідно до вимог частини 1 статті 302 Господарського процесуального кодексу України необхідно передати на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

1. Справу №911/1693/18 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фермерська компанія "Гранд КМ" на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 передати на розгляд Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді І. В. Кушнір

Є. В. Краснов