ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2019 Справа № 917/64/19

за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Головача Олександра Миколайовича АДРЕСА_1

до відповідача ОСОБА_1 , АДРЕСА_2

про стягнення 1 568 489,15 грн. заборгованості

Суддя Тимощенко О.М.

Секретар судового засідання Отюгова О.І

за участю представників учасників справи:

від позивача: Риженко А.М.

від відповідача: Лазоренко Ю. М.

Обставини справи: 11.01.2019 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Головача Олександра Миколайовича до відповідача ОСОБА_1 про стягнення 1 568 489,15 грн. заборгованості.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань діяльність суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Приходько Н.А. припинено 18.09.2018 (номер запису: 4003205).

Відповідно до ст.ст. 51, 52, 598-609 ЦК України у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Якщо така особа перебуває у шлюбі, вона відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя. Зазначене підтверджується правовим висновком Верховного Суду України, сформульованим у постанові від 04.12.2013 в справі № 6-125цс 13.

Розгляд спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем, відноситься до юрисдикції господарських судів (висновок Верховного Суду, викладений в п. 73 постанови Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).

У зв`язку з тим, що відповідачем у справі № 917/64/19 є фізична особа, що не є підприємцем станом на час звернення до суду, Господарський суд Полтавської області 15.01.2019 року звернувся до Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради з проханням надати у п`ятиденний строк з дня отримання звернення суду інформацію про місце проживання (перебування) фізичної особи - ОСОБА_1 .

21.01.2019 року на адресу суду з Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради надійшла інформація про те, що за даними відділу ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 24.01.2019 року відкрито провадження у даній справі, справу постановлено розглядати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 19.02.19 року на 11:00 год.

Ухвалою від 19.02.2019 року суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 14.03.2019 року.

Ухвалою від 14.03.2019 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 09.04.19 року.

09.04.2019 року від представника відповідача до суду надійшла заява, в якій він вказує на те, що відповідач не отримував від позивача копії позовної заяви з додатками та ухвал суду по справі №917/64/29, а про розгляд справи йому стало відомо з веб-порталу "Судова влада України". В зв`язку з цим представник відповідача просив суд відкласти розгляд справи та надати відповідачу можливість ознайомитися з матеріалами справи для подання обґрунтованого відзиву на позовну заяву.

В судовому засіданні 09.04.2019 року суд оголосив протокольну хвалу про оголошення перерви в судовому засіданні до 22.04.2019 року.

22.04.2019 року від відповідача до суду надійшло клопотання про витребування доказів на підставі ст. 81 ГПК України (арк. с. 83-89). В поданому клопотанні представник відповідача вказує на те, що відповідач не був присутній у підготовчому судовому засіданні, позовну заяву не отримав та не мав можливості подати свої відзиви та заперечення. Також представник відповідача вказує на те, що починаючи з 2016 року позивач вчиняє тиск на відповідача шляхом подачі до суду позовів про стягнення заборгованості за неіснуючими договорами оренди приміщення та шляхом погроз змусив відповідача проти її волі підписати договори дарування на користь позивача всього належного нерухомого майна належного відповідачу. В подальшому відповідач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними даних правочинів. Зазначене відповідач підтверджує доданими до клопотання копіями ухвал по справі №917/999/16, по справі №917/2124/17 та копією рішення суду у справі №541/2700/16-ц (арк. с. 91-111). Крім того, представник відповідача вказує на те, що з 13 жовтня 2016 року бухгалтерська документація та печатка відповідача не перебуває у володінні останнього. На підтвердження чого відповідачем надано копію оголошення з газети «Прапор перемоги» від 18 листопада 2016 року (арк. с. 112-113). Таким чином, відповідач не має у своєму розпорядженні оригіналів документів, на які посилається позивач в даній справі, оскільки оригіналами бухгалтерських документів заволоділи позивач та його посібники. Тому на підставі вищевикладеного відповідач просив суд витребувати у позивача оригінал рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (листа) відповідачу; оригінал видаткової накладної № М- 00000658 від 25.08.2016 р. та оригінал видаткової накладної № М- 00000669 від 26.08.2016 р.

В судовому засіданні 22.04.2019 року представник позивача надав суду та представнику відповідача для огляду оригінали видаткових накладних №М- 00000658 від 25.08.2016 р. та №М- 00000669 від 26.08.2016 р. Тому у суду відпала необхідність у задоволенні клопотання про витребування доказів в цій частині.

В частині витребування оригіналу рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (листа) відповідачу суд відмовляє з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Частиною 1 статті 172 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач, особа, яка звертається з позовом в інтересах іншої особи, зобов`язані до подання позовної заяви надіслати учасникам справи її копії та копії доданих до неї документів листом з описом вкладення.

Відповідно до пункту 61 "Правил надання послуг поштового зв`язку", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270, передбачено, що у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення.

Таким чином, належними доказами виконання позивачем обов`язку, покладеного на нього ст. 172 ГПК України, є опис вкладення до цінного листа із зазначенням у ньому кількості відправлених документів та їх назви, і поштова квитанція.

Матеріали справи містять належні докази направлення позивачем на адресу відповідача копії позовної заяви та доданих до неї документів (арк. с. 10-11). Тому у суду відсутні підстави для задоволення даного клопотання в цій частині.

В судовому засіданні 22.04.2019 року суд оголосив протокольну ухвалу про оголошення перерви в судовому засіданні до 06.05.2019 року.

Представник позивача в судовому засіданні 06.05.2019 року підтримав свої позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.05.2019 року проти позову заперечував.

В судовому засіданні 06.05.2019 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та повідомив коли буде виготовлено повне рішення у відповідності до приписів ст. 240 ГПК України, роз`яснив строк, порядок набрання чинності рішенням та його апеляційного оскарження.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд, встановив:

В обґрунтування своїх позовних вимог Фізична особа-підприємець Головач Олександр Миколайович (позивач) посилається на те, що 25.08.2016 року та 26.08.2016 року ним на адресу Фізичної особи-підприємця Приходько Ніни Анатоліївни (відповідач) було здійснено поставку будівельних товарів на загальну суму 1 119 002,65 грн. Факт поставки підтверджується належним чином оформленими та підписаними сторонами видатковими накладними №М-00000658 від 25.08.2016 року на суму 978530,95 грн. та №М-00000669 від 26.08.2016 року на суму140471,70 грн. (арк. с. 21-25).

Як вказує позивач, відповідач за поставлений товар не розрахувався.

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію від 18.10.2018 за № 56/18-10/01 з вимогою сплатити заборгованість в сумі 1 119 002,65 грн. за поставку товару згідно з видатковими накладними № М-00000658 від 25.08.2016 року та № М-00000669 від 26.08.2016 року (арк. с. 26-27).

У листі-відповіді від 30.10.2018 року відповідач зазначив, що питання стосовно заборгованості слід вирішувати в судовому порядку, оскільки вважає, що між ним та позивачем ніколи не існувало договірних відносин щодо поставки товару. Також відповідач вказує на існування кримінальних проваджень, які перебувають в провадженні СВ Миргородського ВП ГУ НП в Полтавській області за його заявами, в яких позивач «фігурує особисто або діє через своїх довірених осіб» (арк. с. 28).

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом з вимогами про стягнення з відповідача 1 119 002,65 грн. основного боргу, 79 096,62 грн. 3% річних за період з 27.08.2016 року - 03.01.2019 року та 370 389,88 грн. інфляційних нарахувань за період з 27.08.2016 року - 03.01.2019 року (розрахунок арк. с. 5-7).

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Господарські договори укладаються за правилами встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч.1 ст.181 ГК України, яка регулює загальний порядок укладання господарських договорів, господарський договір за загальними правилами укладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України, підставами для виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи із характеру господарських правовідносин, які виникли, між сторонами, останні мають ознаки договору поставки, укладеного у спрощений спосіб шляхом внесення покупцем передбачуваному постачальнику передоплати за товар, який має поставитись.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов`язання з поставки відповідачу товару на загальну суму 1 119 002,65 грн. Зазначене підтверджується підписаними між сторонами та скріпленими печатками видатковими накладними № М-00000658 від 25.08.2016 року та № М-00000669 від 26.08.2016 року (арк. с. 26-27) на загальну суму 1 119 002,65 грн. Зазначені видаткові накладні повністю відповідають вимогам щодо їх оформлення визначених у Законі України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції чинній на момент їх складання). Посилання відповідача на відсутність між сторонами договору на поставку товару та на втрату бухгалтерських документів і печатки судом до уваги не приймається з огляду на наступне.

Як вказує сам відповідач печатка та бухгалтерські документи ним втрачені 13 жовтня 2016 року, тоді як поставка позивачем відповідачу товару за видатковими № М-00000658 від та № М-00000669 відбувалось 25.08.2016 року - 26.08.2016 року, тобто до втрати відповідачем печатки та бухгалтерських документів (арк. с. 26-27).

Підписи відповідача, скріплені відповідними печатками на доданих в обґрунтування позовних вимог накладних, за своєю правовою природою є документальним оформленням юридичного факту приймання-передачі товару, з чого виникає обов`язок відповідача оплатити його вартість.

Відповідно до ст. 204, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідачем у судовому порядку не порушувалось питання про визнання недійсним договору поставки, тобто, не спростовано презумпцію правомірності договору у встановленому порядку (ст. 204 ЦК України).

Суд звертає увагу відповідача на те, що він має право звернутися до суду з окремим позовом про визнання правочину щодо поставки недійсним.

Також відповідачем не порушувалось питання про призначення по справі судової почеркознавчої та технічної експертизи, щодо належності підпису та печатки саме відповідачу.

Посилання відповідача на те, що починаючи з 2016 року позивач вчиняє тиск на відповідача шляхом подачі до суду позовів про стягнення заборгованості за неіснуючими договорами оренди приміщення та шляхом погроз змусив відповідача проти її волі підписати договори дарування на користь позивача всього належного нерухомого майна належного відповідачу судом до уваги не приймається, оскільки дані обставини не входять до предмету доказування по даній справі та стосуються інших правовідносин сторін.

В свою чергу, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань та приписів ст. 692 Цивільного кодексу України не оплатив вартість поставленого за вказаними видатковими накладними товару, заборгованість останнього на момент пред`явлення даного позову до суду та розгляду справи у суді складає 1 119 002,65 грн. Факт отримання товару від позивача за вказаними видатковими накладними, наявність боргу та його розмір відповідач не спростував.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладеного позивачем нараховано відповідачу: 79 096,62 грн. 3% річних за період з 27.08.2016 року - 03.01.2019 року та 370 389,88 грн. інфляційних нарахувань за період з 27.08.2016 року - 03.01.2019 року (розрахунок арк. с. 5-7).

Перевіряючи розмір заявлених позивачем до стягнення 3% річних та інфляційних, суд звертає увагу на наступне.

При нарахуванні пені, 3% річних та інфляційних позивачем не вірно визначено початок перебігу строку прострочення.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частина 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

З урахуванням вищевикладеного за перерахунком, здійсненим судом за допомогою калькулятору "ЛІГА: ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.3", до стягнення підлягає 3% річних в сумі 78789,55 грн. та інфляційні в сумі 370 389,88 грн.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 1 119 002,65 грн. основного боргу, 78 789,55 грн. 3% річних, 370 389,88 грн. інфляційних втрат обґрунтовані, підтверджуються матеріалами справи, відповідачем не спростовані, а тому підтягають задоволенню.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 129, 232-233,237-238,240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Головача Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) 1 119 002,65 грн. основного боргу, 78 789,55 грн. - 3% річних, 370 389,88 грн. інфляційних втрат, 23 522,73 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ із набранням цим рішенням законної сили.

3. Відмовити в іншій частині позову в задоволенні вимог.

Повне рішення складено 11.05.2019 року

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Тимощенко О.М.