РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.05.2019Справа № 910/2463/19
Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Фізичної особи підприємця Мартиненко Сергія Володимировича, м. Київ

до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», м. Київ

про стягнення 4 150,00 грн, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До господарського суду міста Києва звернувся Фізична особа-підприємець Мартиненко Сергій Володимирович (далі - ФОП Мартиненко С.В., позивач) з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк", відповідач) про стягнення безпідставно набутих коштів в сумі 4 150,00 грн.

У обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що 18.12.2018 та 28.12.2018 з належного йому рахунку НОМЕР_1 , відкритому в АТ КБ "Приватбанк", останнім були списані грошові кошти на свою користь у сумі 3 900,00 грн та 250,00 грн відповідно з призначенням платежу «погашення дебіторської заборгованості» та «автоматичне погашення простроченої заборгованості».

Ухвалою суду від 04.03.2019 відкрито провадження у справі №910/2463/19, постановлено, розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

Відповідач, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №184 отримав ухвалу суду від 04.03.2019 про відкриття провадження у справі 12.03.2019.

26.03.2019 року (в межах строку, визначеного судом з урахуванням поштового обігу) відповідачем надіслано до суду відзив на позовну заяву. Відповідно до вказаного відзиву сторона зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки між банком та позивачем 20.05.2013 року було укладено Договір б/н про підключення послуги «Еквайрінг» шляхом підписання заяви на підключення до послуги та про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

У зв`язку з перебуванням судді Морозова С.М. у період з 02.05.2019 року по 11.05.2019 року у відпустці, суд здійснює розгляд справи, відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України, у перший робочий день після виходу з відпустки - 13.05.2019 року.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Установлено, що 15.10.2018 ФОП Мартиненко С.В. було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 в АТ КБ "Приватбанк", що підтверджується листом Управління у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області №1636/10/18-28-54-54-01-25 від 17.01.2019 року.

Згідно вказаного листа, закриття зазначеного рахунку відбулось 03.01.2019 року.

Таким чином банком здійснювалось обслуговування поточного рахунку НОМЕР_1, відкритого ФОП Мартиненко С.В. починаючи з 15.10.2018 року по 03.01.2019 року.

Як зазначає позивач, 18.12.2018 та 28.12.2018 року відповідачем з вказаного рахунку на свою користь було списано кошти в сумі 3 900,00 грн та 250,00 грн відповідно, всього на суму в розмірі 4 150,00 грн, проте позивач жодних розпоряджень відповідачу про списання з його рахунку коштів у вказаних сумах не надавав.

Позивач звернувся до позивача 22.01.2019 року з вимогою про повернення коштів.

Листом №20.1.0.0.0/7-190130/637 від 19.02.2019 року відповідач зазначив про правомірність списання коштів з рахунку позивача з підстав зазначених в п. 3.7.1.4.2., 1.1.3.2.1.2., 3.7.1.3.1.12. та 3.7.1.3.1.3.2. Правил надання банківських послуг, в рахунок погашення заборгованості за Договором №62 від 14.09.2013 року.

Позивач вказує, що Договору №62 від 14.09.2013 року (послуга миттєва розстрочка по POS-терміналу) з відповідачем не укладав, позивач не виступав поручителем за вказаним договором і станом на 14.09.2013 року відповідач не надавав позивачу послуги з еквайрингу, оскільки позивач на той час не мав відкритого у відповідача рахунку.

Відповідачем у відзиві зазначено, що 14.09.2013 року згідно договору «Еквайрінг» клієнтом покупцем ОСОБА_2 було здійснено покупку за програмою Миттєва розстрочка - оплата частинами, але в той же день клієнт Ковбасенко О.В. повернула куплений товар та кошти, які були сплачені нею на рахунок даного банківського продукту були повернуті за рахунок банку. Оскільки позивачем в порушення вимог укладеного договору не було здійснено повернення коштів в порушення п. 3.7.1.2.2.35.1. то банком, згідно п. 3.7.1.4.8. було відкрито рахунок на погашення дебіторської заборгованості. В рахунок погашення саме цієї заборгованості і було здійснено списання коштів з рахунку позивача.

Перевіряючи доводи сторін та вирішуючи спір по суті, суд прийняв до уваги таке.

Матеріалами справи підтверджено, що між ФОП Мартиненко С.В. та АТ КБ "Приватбанк" виникли господарські відносини на підставі договору банківського рахунку від 15.10.2018 року.

До даних правовідносин застосовуються норми глави 72 параграфу 3 Розділу ІІІ Книги п`ять Цивільного кодексу України, спеціальні норми Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", Положення "Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України № 223 від 30.04.2010 року, Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою Правління НБУ №705 від 05.11.2014 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Правовідносини у сфері функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальність суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами регулюється, зокрема, Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Відповідно до ст. 1 розділу 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" терміни та поняття у цьому Законі вживаються в такому значенні:

- держатель електронного платіжного засобу - фізична особа, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу;

- еквайрингова установа (еквайр) - юридична особа, яка здійснює еквайринг;

- еквайринг - послуга технологічного, інформаційного обслуговування розрахунків за операціями, що здійснюються з використанням електронних платіжних засобів у платіжній системі;

- емітент електронних платіжних засобів - банк, що є учасником платіжної системи та здійснює емісію електронних платіжних засобів;

- ініціатор - особа, яка на законних підставах ініціює переказ коштів шляхом формування та/або подання відповідного документа на переказ або використання електронного платіжного засобу;

- платник - особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів;

- неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів.

За змістом пункту 37.1 ст. 37 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" для встановлення правомірності переказу еквайр (в даному випадку - банк) за результатами моніторингу або в разі опротестування переказу держателем, емітентом або платіжною організацією платіжної системи має право призупинити завершення переказу на час, передбачений правилами відповідної платіжної системи, але не більше ніж на дев`яносто календарних днів.

Такі ж дії еквайра передбачені в абз. 3 п. 3 Глави X Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою Правління НБУ №705 від 05.11.2014 (далі - Положення), а саме - еквайр за результатами моніторингу або в разі опротестування платіжних операцій користувачем, емітентом чи організацією платіжної системи має право ухвалити рішення про зупинення завершення переказу коштів на рахунок торговця (суб`єкта господарювання або іншої особи) для встановлення ініціатора та правомірності переказу коштів на строк, установлений правилами відповідної платіжної системи, але не більше 90 днів.

Отже, наведеними положеннями спеціального законодавства, а також Умовами та Правилами надання банківських послуг, які представляють собою договір банківського рахунку, визначаються дії емітента (відповідача) у разі опротестування переказу держателем електронного платіжного засобу (позивачем). Емітент (відповідач) наділений правом на встановлення ініціатора переказу, а також правомірності зазначеного переказу. При цьому на зазначені дії законодавець встановив граничний термін у 90 календарних днів з моменту призупинення завершення переказу.

Пунктом 3.7.1.3.1.12. Умов та Правил надання банківських послуг у разі неможливості списання фіксованої комісії, фінансовій претензії CHARGEBACK або Претензій клієнта по Платіжному Засобу Приватбанку з наступних транзакцій, а також невиконання Торговцем вимог п.3.7.1.2.2.32 Банк має право безакцептно списати суму заборгованості з поточного рахунку Торговця, повідомивши при цьому Торговця не пізніше 5 робочих днів про вироблене списання.

Відповідно до пункту 3.7.1.4.2. Умов та Правил надання банківських послуг торговець доручає Банку утримувати з наступних відшкодувань Торговцеві:

в першу чергу суму Транзакцій зворотних операцій по Платіжних Засобах, суму

задоволених фінансових претензій CHARGEBACK і Претензій клієнта по Платіжних Засобах ПриватБанку по Транзакціях, проведеним Торговцем. У разі відсутності наступних Транзакцій Торговець зобов`язаний керуватися пунктом 3.7.1.2.2.32 цих умов і правил.

в другу чергу суму у розмірі фіксованої комісії вказаної в анкетізаяві на підключення до послуги "еквайрінг". Пунктом 1.1.1.110. Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що сервіс "Миттєва розстрочка» це послуга Банку, яка надається держателям платіжних карт "Універсальна" та "Універсальна GOLD" на умовах терміновості, платності і зворотності. Терміновість кредиту визначається кількістю платежів, яку вибрав Клієнт, але не більше 24 платежів. Платність визначається комісією за користування кредитом, яка сплачується одночасно з погашенням кредиту рівними частинами з кожним платежем. Повернення визначається вимогою погасити кредит не більше, ніж за вибрану Клієнтом кількість платежів. Повернення кредиту з використанням сервісу «Миттєва розстрочка», здійснюється шляхом встановленням Клієнтом регулярного платежу з картки Клієнта в розмірі щомісячного платежу по кредиту і проводиться Банком на підставі договірного списання

Пунктом 3.7.1.2.2.35. Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що при проведенні операції «повернення товару» Торговець зобов`язаний діяти згідно п. 3.7.1.4.7. Відповідно до п. 3.7.1.4.7. Умов та Правил надання банківських послуг повернення грошових коштів по операції «повернення товару» проводиться Торговцем тільки на картку, з якої відбувалася транзакція. Розмір грошових коштів за такою операцією не повинен перевищувати суму транзакції. 3.7.1.4.8. Торговець доручає Банку списувати з поточного рахунку Торговця фіксовану комісію у порядку та розмірі, зазначених в «Анкетізаяві на підключення до послуги «Еквайринг». У разі відсутності на поточному рахунку коштів, необхідних для списання фіксованої комісії, Банк має право списати комісію за рахунок кредитного ліміту, якщо він встановлений на поточному рахунку Торговця.

В той же час п. 26.1. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Укрпаїни» передбачено, що платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Як вже зазначалось, 18.12.2018 та 28.12.2018 року відповідачем з вказаного рахунку на свою користь було списано кошти в сумі 3 900,00 грн та 250,00 грн відповідно з призначенням платежу «погашення дебіторської заборгованості» та «автоматичне погашення простроченої заборгованості».

Відповідачем зазначено, що 14.09.2013 року згідно договору «Еквайрінг» клієнтом покупцем ОСОБА_2 було здійснено покупку за програмою Миттєва розстрочка - оплата частинами, але в той же день клієнт Ковбасенко О.В. повернула куплений товар та кошти, які були сплачені нею на рахунок даного банківського продукту були повернуті за рахунок банку. Оскільки позивачем в порушення вимог укладеного договору не було здійснено повернення коштів в порушення п. 3.7.1.2.2.35.1. то банком, згідно п. 3.7.1.4.8. було відкрито рахунок на погашення дебіторської заборгованості. В рахунок погашення саме цієї заборгованості і було здійснено списання коштів з рахунку позивача.

В матеріалах справи містить Анкета-заява на підключення точки реалізації позивача до послуги «Еквайринг» від 20.05.2013 року, відповідно до якої він погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг.

В той же час, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження підстав списання вказаних коштів в грудні 2018 року за покупку, яка була повернута клієнтом 14.09.2013 року, з обґрунтованим розрахунком на підставі якого, здійснювалось таке списання і відповідно до якої суми покупки розраховувалось.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження видачі клієнту ОСОБА_3 О . В. коштів на покупку за програмою Миттєва розстрочка - оплата частинами, як і відсутні докази на підтвердження повернення за рахунок банку коштів, які були сплачені вказаною особою на рахунок даного банківського продукту, на що посилається відповідач у своєму відзиві.

Відповідачем не доведено правомірність списання вказаних коштів з рахунку позивача.

Відповідно до ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатні докази - які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Із урахуванням наведеного, доводи відповідача про те, що списання грошових коштів у сумі 4 150,00 грн. з поточного рахунку позивача № НОМЕР_1 було правомірним є недоведеним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на ту обставину, що вказані кошти є безпідставно набутим відповідачем майном, а тому підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13 предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Судом встановлено факт безпідставного списання коштів позивача на рахунок відповідача у розмірі 4 150,00 грн, свідченням чого є наявні у матеріалах справи виписки по рахунку позивача за період з 10.11.2018 року по 10.01.2019 року.

Відповідачем, у відповідності до приписів чинного процесуального закону, не спростовано належними та допустимими доказами викладені позивачем у позові обставини щодо відсутності правових підстав для перерахування позивачем спірних грошових коштів.

З огляду на встановлене судом, перераховані відповідачем на свій рахунок кошти позивача з рахунку останнього в розмірі 4 150,00 грн, з урахуванням приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України, вважаються такими, що безпідставно набуті відповідачем.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 4 150,00 грн суми безпідставно набутих коштів визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судовий збір в розмірі 1 921,00 грн, у зв`язку із задоволенням позову, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Позивачем також заявлено про стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру». Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що позов позивача не підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі №914/434/17).

Максимальний розмір оплати послуг адвоката хоч нормативно і необмежений, однак в силу позиції Вищого господарського суду України (наприклад, п. 11 Інформаційного листа ВГСУ від 14.12.2007 №01-8/973) може бути обмежений самим судом «з огляду на розумну необхідність відповідних судових витрат для даної справи»

Як вбачається з матеріалів справи, 21.01.2019 року між адвокатом Цюпка Олександром Віталійовичем (адвокат) та Мартиненко Сергієм Володимировичем (клієнт) було укладено Договір про надання правової допомоги б/н, за змістом п. 1.1. якого адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу пов`язану із стягненням з ПАТ КБ «Приватбанк» безпідставно списаних 18.12.2018 та 28.12.2018 коштів у загальній сумі 4 150,00 грн.

Згідно з п. 3.1. Договору сторони досягли згоди, що за послуги передбачені п. 1.1. цього Договору клієнт сплачує адвокату винагороду у розмірі 2 000,00 грн.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, квитанцію №2 від 22.02.2019 на суму 2 000,00 грн та Опис робіт виконаних адвокатом від 25.02.2019 року за Договором про надання правової допомоги від 21.01.2019 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є адвокатом в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю.

Суд зазначає, що позовна заява від імені ФО-П Мартиненко С.В. підписана адвокатом Цюпка О.В.

Згідно з Опис робіт виконаних адвокатом від 25.02.2019 року за Договором про надання правової допомоги від 21.01.2019 року, заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн, складається з:

- ознаймлення з наданими клієнтом документами, визначення правової позиції в справі;

- підготовкою для направлення в адресу АТ КБ «Приватбанк» вимоги про повернення коштів;

- підготовкою та подання в адресу Господарського суду м. Києва позовної заяви про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» безпідставно набутих коштів.

При здійсненні розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, на виконання приписів ч. 4 ст. 126 ГПК України, судом встановлено, що дана справа є нескладною (в розумінні ст. 12 ГПК України є малозначною), а виконані адвокатом роботи (надані послуги) не відносяться до категорії складних та не пов`язані із застосуванням значного обсягу законодавства, у зв`язку з цим, враховуючи заявлену суму позовних вимог, суд дійшов висновку про обґрунтованість витрат на професійну правничу допомогу на суму 850,00 грн, що становить 20% від ціни позову.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (ідентифікаційний код 14360570, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) на користь Фізичної особи підприємця Мартиненко Сергія Володимировича (РНОКПП НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) суму безпідставно набутих коштів в розмірі 4 150,00 грн (чотири тисячі сто п`ятдесят гривень 00 копійок), судові витрати в розмірі 1 921,00 грн (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривна 00 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 850,00 (вісімсот п`ятдесят гривень 00 копійок).

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.М. Морозов