ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2019 р. Справа №921/317/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

секретар судового засідання Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу підприємства об'єднання громадян "Харчовик" за вих. № 26 від 17.12.2018 від 19.12.2018 (вх. № ЗАГС 01-05/920/18 від 05.11.2018)

та

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (вх. №ЗАГС 01-05/228/19 від 15.01.2019)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.11.2018 (суддя І.М. Гирила, повний текст складено 29.11.2018)

у справі № 921/317/18

за позовом: публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (надалі ПАТ "Промінвестбанк"), м. Київ

до відповідача: підприємства об'єднання громадян "Харчовик" (надалі ПОГ "Харчовик"), смт. Підволочиськ, Підволочиський район, Тернопільська область

про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 831 585,96 грн

за участю учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_2Г адвокат (свідоцтво № 580 від 21.04.2008, довіреність № 09/12/13 від 08.01.2019)

від відповідача: не зявився

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Промінвестбанк" звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ПОГ "Харчовик" про стягнення заборгованості в загальній сумі 831 585,96 грн, з яких: 222 699,93 грн заборгованість за процентами за період з 01.12.2012 по 18.07.2018, 177 231,50 грн пеня по простроченому кредиту за період з 03.04.2012 по 18.07.2018, 18 865,45 грн 3% річних за період з 03.10.2011 по 18.07.2018, 91 630,89 грн інфляційні втрати за період з 03.10.2011 по 18.07.2018; 203 858,39 грн пеня по прострочених процентах за період з 01.11.2012 по 19.07.2018, 18 774,27 грн - 3% річних згідно по прострочених процентах за період з 01.11.2012 по 19.07.2018 та 98 525,53 грн сума здорожчання прострочених процентів, виходячи із індексу інфляції, за період з 01.11.2012 по 19.07.2018 (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог а.с. 98-99 том І).

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 19.11.2018 у справі № 921/317/18 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПОГ "Харчовик" на користь ПАТ "Промінвестбанк": - 222 626,90 грн - заборгованості по процентам за період з 01.12.2012 по 18.07.2018; - 170 749,80 грн - пені по простроченому кредиту за період з 24.11.2012 по 18.07.2018; - 1 559,73 грн - 3% річних по простроченому кредиту за період з 03.10.2011 по 30.11.2012; - 91 627,21 грн - сума здорожчання простроченого кредиту, виходячи із індексу інфляції за період з 03.10.2011 по 30.06.2018; - 519,64 грн - пені по прострочених процентах за користування кредитом за період з 24.11.2012 по 19.07.2018; - 85,71 грн - 3% річних по прострочених процентах за період з 01.11.2012 по 19.07.2018; - 178,93 грн - сума здорожчання прострочених процентів, виходячи із індексу інфляції за період з 01.11.2012 по 30.06.2018; - 7 310,22 грн в повернення сплаченого позивачем судового збору. Закрито провадження у справі в частині стягнення 6 481,68 грн пені за неправомірне користування кредитом за період з 03.04.2012 по 23.11.2012 та 6,20 грн пені по процентах за користування кредитом за період з 01.11.2012 по 23.11.2012. В задоволенні решти частини позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених умовами договору та ЦК України штрафних санкцій, а також сплату боржником належних кредитору відповідно до ст. 625 ЦК України нарахувань. Перевіривши поданий позивачем розрахунок заборгованості та здійснивши власний, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з даним рішенням, ПАТ «Промінвестбанк» подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати в частині не задоволення позову на загальну суму 337 673,43 грн, в цій частині прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. В решті рішення залишити без змін. Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що правова природа процентів, передбачених ст.ст.536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України є різною. Відтак, з огляду на відсутність у чинному законодавстві обмежень, вважає, що одночасне їх стягнення правомірним.

Не погоджуючись з даним рішенням, ПОГ «Харчовик» подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати в частині стягнення 222 626,90 грн - заборгованості по процентам за період з 01.12.2012 по 18.07.2018; - 170 749,80 грн - пені по простроченому кредиту за період з 24.11.2012 по 18.07.2018; 70 910,89 грн - індексу інфляції по простроченому кредиту, в цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що судом не було взято до уваги направлення банком вимоги про дострокове погашення кредиту, що є зміною строку виконання зобовязання по кредитному договору, а відповідно кредитний договір припинив свою дію достроково. В звязку з чим банк втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором. Також вважає, що 3% річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без врахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами. На думку апелянта, нарахування банком пені у розмірі 178 411,61 грн є невиправданим та переслідує за мету отримання додаткових прибутків за рахунок наданого кредиту.

Представник ПАТ «Промінвестбанк» в судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримав повністю. Проти доводів апеляційної скарги ПОГ «Харчовик» заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/1039/19 від 14.02.2019), просить суд залишити її без задоволення.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання 22.04.2019 не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. В попередньому судовому засіданні представник доводи своєї апеляційної скарги підтримав повністю. Проти доводів апеляційної скарги ПАТ «Промінвестбанк» заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/875/19 від 07.02.2019), просить суд залишити її без задоволення.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасників справи, Західний апеляційний господарський суд, встановив наступне.

17.02.2011 між ПАТ «Промінвестбанк» (банк) та ПП "Харчовик", правонаступником якого є ПОГ "Харчовик" (позичальник) було укладено кредитний договір № 01-1/3 за умовами якого банк надає позичальнику кредит у сумі 200 000,00 грн на рефінансування діючої кредитної угоди про відкриття кредитної лінії №03-1/1 від 16.01.2008 в філії "Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Тернопіль", виданої в сумі 250 000,00 гривень (залишок заборгованості станом на 17.02.2011 200 000,00 грн), а позичальник зобовязався використати кредит за цільовим призначенням і у встановлений договору строк остаточно повернути всі отримані в межах суми кредиту (а.с. 17-24, 43-49 том І).

Пунктом 2.2 кредитного договору сторони погодили кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 30.11.2012. Повернення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами: по 9 500,00 грн, не пізніше останнього дня місяця - за період з березня місяця 2011 року по жовтень місяць 2012 року та 10 000 грн не пізніше 30.11.2012.

Відповідно до п. п. 3.2-3.3 кредитного договору відсотки за користування кредитом нараховуються банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами та сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком відсоткової ставки у розмірі 19,5% річних у валюті кредиту.

Нарахування банком відсотків здійснюється з дати першої оплати розрахункових документів позичальника з позичкового рахунку по дату повного і остаточного повернення всіх отриманих в межах кредиту коштів. При розрахунку процентів використовується метод "факт/факт", виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році.

Відсотки за користування кредитом нараховуються банком в останній робочий день поточного місяця та сплачуються позичальником щомісячно не пізніше останнього робочого дня місяця. Відсотки за грудень місяць нараховуються банком в останній робочий день цього місяця за період з першого по останній календарний день грудня місяця та сплачуються позичальником не пізніше останнього робочого дня цього ж місяця.

У випадку порушення позичальником встановленого в п. 2.2 цього договору строку остаточного повернення всіх отриманих сум кредиту позичальник надалі сплачує відсотки за неправомірне користування кредитом, виходячи із відсоткової ставки у розмірі 39 % річних у валюті кредиту, порядок нарахування та сплати яких встановлюється згідно з п. 3.2 цього договору.

Згідно п. 3.4 кредитного договору у випадку, якщо банком застосована до позичальника неустойка у вигляді пені, остання нараховується банком з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування пені, до дати припинення цих обставин включно та сплачується позичальником у порядку, передбаченому п. 3.2 цього договору для нарахування та сплати відсотків, на рахунок, номер якого повідомляється банком позичальнику негайно після його відкриття.

У п. 3.6 кредитного договору сторони встановили черговість погашення позичальником заборгованості по кредиту та/або плати за кредит (у тому числі і відсотках за неправомірне користування кредитом).

Відповідно до п. 3.8 кредитного договору зобовязання банку з надання кредиту виникає після оформлення в якості забезпечення власного майна ПП Харчовик, загальною заставною вартістю комплексу 912 036,00 грн.

Відповідно до п.п. 4.1.1 п. 4.1 кредитного договору банк зобовязався, з урахуванням умов цього договору, видавати кредит в безготівковому порядку шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника виключно з дати набрання чинності угод (договорів), що є забезпеченням виконання позичальником зобовязань за цим договором.

Пунктом 5.2 кредитного договору передбачено обовязок позичальника у випадку прострочення ним виконання зобовязання по поверненню банку сум кредиту та/або відсотків за надання кредиту, та/або плати за кредит, та/або відсотків за неправомірне користування кредитом сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу.

Відповідно до п. 5.3 кредитного договору за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або відсотків за надання кредиту та/або плати за кредит, та/або відсотків за неправомірне користування кредитом позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення та нараховується щоденно.

Строк, у межах якого банк може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) встановлюється тривалістю у 10 років (п. 6.10 Кредитного договору).

Факт укладення кредитного договору №01-1/3 від 17.02.2011, надання позичальнику кредитних коштів в сумі 200 000,00 грн, неналежного виконання останнім взятих на себе зобов'язань за даним правочином вже був предметом судового розгляду.

За результатами розгляду рішенням Господарського суду Тернопільської області від 02.04.2013 у справі №921/106/13-г, яке набрало законної сили, задоволено позовні вимоги ПАТ "Промінвестбанк": встановлено борг ПП "Харчовик" станом на 23.11.2012 перед ПАТ "Промінвестбанк" в сумі 105 849,45 грн, з яких: 102 472,81 грн - заборгованість по тілу кредиту; 2 048,70 грн - відсотки за користування кредитом; 977,28 грн - пеня за неналежне виконання грошових зобов'язань по сплаті кредиту за період з 24.11.2011 по 02.04.2012; 350,66 грн - пеня за несвоєчасне повернення нарахованих відсотків за період з 01.02.2012 по 27.06.2012. 3вернуто стягнення в сумі 105 849,45 грн на предмет іпотеки за іпотечним договором від 18.02.2011 (на нежитлові будівлі); визначено спосіб реалізації предмету іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною продажу 912 036,00 грн. В решті частині позову відмовлено (а.с. 38-40 том І).

08.07.2013 Господарським судом Тернопільської області видано відповідний наказ на примусове виконання рішення у справі №921/106/13-г від 02.04.2013.

Як зазначає позивач, вказаний вище наказ суду був предявлений ним до виконання в Підволочиський РВ ДВС.

10.07.2014 державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. В процедурі виконавчого провадження предмет іпотеки неодноразово виставлявся на примусову реалізацію, однак через відсутність покупців реалізований не був. 29.12.2017 наказ Господарського суду Тернопільської області від 08.07.2017 у справі №921/106/13-г був повернутий на адресу ПАТ "Промінвестбанк" без виконання.

Поряд із цим, 14.10.2013 відповідачем погашено відсотки в сумі 2 355, 36 грн. 19.07.2018 позичальником сплачено на рахунок банку грошові кошти в сумі 105 849,45 грн, які останнім спрямовані на погашення заборгованості за рішенням Господарського суду Тернопільської області від 02.04.2013 у справі №921/106/13-г.

Факт перерахування 19.07.2018 на рахунок банку грошових коштів в сумі 105 849,45 грн підтверджується і самим позивачем (а.с. 11 том І).

Враховуючи неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором №01-1/3 від 17.02.2011 та тривалим невиконанням ним судового рішення у справі №921/106/13-г, позивач у відповідності до умов кредитного договору, на підставі ст. ст. 536, 1048 ЦК, нараховував відсотки за неправомірне користування кредитом до дня повного погашення кредиту, а також передбачені п. 5.3 кредитного договору та ст. 625 ЦК України пеню за несвоєчасну сплату сум кредиту, відсотків за неправомірне користування кредитом, інфляційні втрати за весь час прострочення та сплату 3% річних від простроченої суми, всього на загальну суму 831 585,96 грн (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог а.с. 98-99 том І), з яких:

- 222 699,93 грн. - заборгованість за процентами за період з 01.12.2012 по 18.07.2018;

- 177 231,50 грн - сума пені по простроченому кредиту за період з 03.04.2012 по 18.07.2018;

- 18 865,45 грн - 3% річних згідно ст. 625 ЦК України по простроченому кредиту за період з 03.10.2011 по 18.07.2018;

- 91 630,89 грн - сума здорожчання простроченого кредиту, виходячи із індексу інфляції, за період з 03.10.2011 по 18.07.2018;

- 203 858,39 грн - сума пені по прострочених процентах за період з 01.11.2012 по 19.07.2018;

- 18 774,27 грн - 3% річних згідно ст. 625 ЦК України по прострочених процентах за період з 01.11.2012 по 19.07.2018;

- 98 525,53 грн - сума здорожчання прострочених процентів, виходячи із індексу інфляції, за період з 01.11.2012 по 19.07.2018.

В свою чергу відповідач правомірними та такими, що підлягають до задоволення вважає позовні вимоги банку в частині стягнення інфляції по простроченому кредиту за кредитним договором №01-1/3 від 17.02.2011 у розмірі 20 716,32 грн та 3% річних по простроченому кредиту у розмірі 7 705,74 грн, в межах загальної позовної давності 3 роки. В задоволенні решти частини позову просить відмовити.

Стверджує, що 23.11.2012 позивачем було надіслано відповідачу акт звіряння розрахунків станом на 23.11.2012 разом із супровідним листом, в якому банк наголосив на обовязку ПП "Харчовик" сплатити заборгованість по кредиту (суму необхідну для повного повернення кредитних коштів). Даний акт відповідачем отриманий до завершення дії договору та розцінений як вимога про дострокове виконання грошових зобовязань. Таким чином, вважає, що звернувшись із вказаним вище листом про стягнення всієї суми заборгованості позивач фактично в односторонньому порядку змінив строк виконання зобовязання за кредитним договором, відповідно кредитний договір припинив свою дію достроково і кредитор втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором після направлення вимоги. Відтак, нарахування заборгованості за кредитним договором у вигляді процентів за період з 18.12.2012 по 19.07.2018, пені по простроченому кредиту за період з 03.10.2011 по 19.07.2018, пені по прострочених процентах за період з 01.11.2012 по 19.07.2018, пені по простроченому кредиту, пені по прострочених процентах за кредитним договором №01-1/3 від 17.02.2011 за період з 02.04.2013 є безпідставним та протиправним.

Окрім того, зазначає, що із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, яким є й судовий наказ, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків. Разом із тим, виникає грошове зобовязання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих за цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. Стверджує, що нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза межами дії кредитного договору законом не передбачена.

Також, зауважує, що в силу приписів чинного законодавства нарахування індексу інфляції та 3% річних здійснюється виключно на суму заборгованості і ніяким чином не підлягає нарахуванню на неодержані відсотки, оскільки індекс інфляції полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та не може застосовуватись до процентів, які не є базою його нарахування. Сплата 3% річних від простроченої суми, так само як і інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами. 3% річних повинні нараховуватись на суму основного боргу без врахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами.

Окрім того, вважає, що передбачений умовами укладеного правочину строк позовної давності у 10 років не може бути застосований позивачем, оскільки на момент подання позовної заяви між сторонами наявні виключно боргові зобовязання по сплаті боргу, визначеного судовим рішенням у справі №921/106/13-г.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Пункт 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Підставою виникнення правовідносин між сторонами є кредитний договір № 1-1/3 від 17.02.2011.

Ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з приписами ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Правовий аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

Частиною 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статей 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За умовами укладеного кредитного договору сторони встановили кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 30.11.2012, термін щомісячного виконання зобовязання останнє число кожного календарного місяця, починаючи з 31.03.2011 по 30.11.2012, та погодили, що договір діє по повного повернення позичальником отриманих сум кредитних коштів, сплати у повному обсязі відсотків за неправомірне користування ним та повного виконання позичальником інших грошових зобовязань, прийнятих ним на себе згідно умов цього договору.

Судом першої інстанції встановлено, та не заперечується і самими сторонами, що отримані позичальником за кредитним договором та стягнуті судовим рішенням кошти повернуті банку лише 19.07.2018.

В силу приписів ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 3.3 кредитного договору сторони передбачили, що у випадку порушення позичальником встановленого в п. 2.2 цього договору строку остаточного повернення всіх отриманих сум кредиту позичальник надалі сплачує відсотки за неправомірне користування кредитом, виходячи із відсоткової ставки у розмірі 39% відсотків річних у валюті кредиту, порядок нарахування та сплати яких встановлюється згідно п. 3.2 цього договору.

При цьому, відповідно до п. 1.4 кредитного договору відсотки за неправомірне користування кредитом плата, яка встановлюється банком за користування кредитом після настання строку його погашення, та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені цим договором. При сплаті відсотків за неправомірне користування кредитом відсотки за користування кредитом не сплачуються.

Нарахування банком відсотків здійснюється з дати першої оплати розрахункових документів позичальника з позичкового рахунку по дату повного і остаточного повернення всіх отриманих в межах кредиту коштів (п. 3.2 кредитного договору).

Тобто, відсотки за неправомірне користування кредитом є платою за прострочення виконання грошового зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

При цьому, зважаючи на те, що зобовязання щодо повернення отриманих кредитних коштів виконані позичальником лише 19.07.2018, нарахування відсотків за неправомірне користування кредитом за період з 01.12.2012 по 18.07.2018, на думку суду, є правомірним (а.с. 107-108 том І).

Поряд із цим, співставивши визначені позивачем періоди нарахуванні 3% річних та відсотків за неправомірне користування кредитом, які за своєю правовою природою, є платою за прострочення виконання грошового зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України, суд прийшов до висновку, що нарахування 3% річних за несвоєчасну сплату тіла кредиту є правомірним за період з 03.10.2011 по 30.11.2012, нарахування 3% річних по простроченому кредиту за період з 01.12.2012 по 18.07.2018, з огляду на заявлені в цей період відсотки за неправомірне користування кредитом, є безпідставним.

Так, згідно проведеного судом перерахунку відсотків за неправомірне користування кредитом за період з 01.12.2012 по 18.07.2018 правомірним є нарахування останніх в сумі 222 626,90 грн, а позов в даній частині є таким, що підлягає до задоволення. Відсотки за неправомірне користування кредитом в сумі 73,01 грн за період з 01.01.2016 по 31.08.2016 нараховані позивачем неправомірно. Відсотки в сумі 0,02 грн заявлені до стягнення безпідставно. Відтак, позов в частині стягнення 73,03 грн відсотків за неправомірне користування кредитом є таким, що задоволенню не підлягає (а.с. 215-222 том І).

Згідно проведеного судом перерахунку 3% річних по простроченому кредиту за період з 03.10.2011 по 30.11.2012 правомірним є нарахування останніх в сумі 1 559,74 грн. Позивачем за вказаний період нараховано 3% річних в загальній сумі 1 559,73 грн. Проте, враховуючи, що суд позбавлений права вийти за межі заявлених позовних вимог, до стягнення за період з 03.10.2011 по 30.11.2012 підлягає сума 3% річних за неправомірне користування кредитом визначена позивачем 1 559,73 грн (а.с. 104 том І).

3% річних по простроченому кредиту в сумі 17 305,72 грн за період з 01.12.2012 по 18.07.2018, зважаючи на заявлені за цей період відсотки за неправомірне користування кредитом, нараховані та заявлені до стягнення безпідставно (а.с. 104-106, 213-2014 том І).

Позивачем заявлено інфляційні втрати на суму кредиту за період з 03.10.2011 по 18.07.2018 в розмірі 91 630,89 грн (а.с. 102-103 том І). Судом перевірено заявлену до стягнення суму та період, в звязку з чим суд вважає, що до задоволення підлягають інфляційні втрати на тіло кредиту в розмірі 91 627,21 грн за період з 03.10.2011 по 30.06.2018 (по дату вказану у розрахунку позивача а.с. 102-103 том І). Інфляція в сумі 3,68 грн нарахована позивачем та заявлена до стягнення безпідставно (а.с. 215-220 том І).

Розглянувши вимоги позивача про стягнення з відповідача 18 774,27 грн - 3% річних згідно ст. 625 ЦК України по прострочених процентах, та 98 525,53 грн - суми здорожчання прострочених процентів, виходячи із індексу інфляції, які нараховані за період з 01.11.2012 по 19.07.2018, суд встановив, що останні розраховані позивачем як на суму відсотків за користування кредитом в розмірі 2 489,66 грн, які нараховані банком до визначеного умовами кредитного договору кінцевого терміну повернення кредиту (за період з 22.10.2012 по 29.11.2012), так і на нараховані банком та заявлені до стягнення у даній справі відсотки за неправомірне користування кредитом за період з 01.12.2012 по 18.07.2018 в загальній сумі 222 699,93 грн (а.с. 107-112 том І).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За даних обставин, зважаючи на те, що проценти за користування кредитними коштами є складовою грошового зобовязання за правомірне користування грошовими коштами, яке відпровідач взяв на себе при укладенні кредитного договору та зобовязався сплачувати останні до настання строку його погашення, а заявлені до стягнення відсотки за неправомірне користування кредитом за своєю правовою природою є платою за прострочення виконання грошового зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України, суд прийшов до висновку, що за період з 01.11.2012 по 19.07.2018 правомірним є нарахування 3% річних та інфляції лише на суму відсотків за користування кредитом в розмірі 2 489,66 грн, які нараховані банком до визначеного умовами кредитного договору кінцевого терміну повернення кредиту, - за період з 22.10.2012 по 29.11.2012. Нарахування 3% річних та інфляції на заявлені банком до стягнення за період з 01.12.2012 по 18.07.2018 відсотки за неправомірне користування кредитом в загальній сумі 222 699,93 грн є безпідставним (а.с. 107-108 том І).

Зважаючи на наведене вище, судом в межах визначеного позивачем періоду, з врахуванням встановленої рішення суду у справі №921/106/13-г заборгованості по відсотках в розмірі 2 048,70 грн станом на 23.11.2012, визначеної позивачем суми заборгованості по відсотках за користування кредитом за період 23.11.2012 по 29.11.2012, здійсненої відповідачем 14.10.2013 сплати відсотків в сумі 2 355,36 грн, проведено перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляції по процентах (а.с. 221 том І).

Згідно проведеного судом перерахунку, за період з 01.11.2012 по 19.07.2018 правомірними та такими, що підлягають до задоволення є вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 85,71 грн та інфляції в сумі 178,93 грн за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом (а.с. 221-222 том І).

3% річних в сумі 18 688,56 грн та інфляція в сумі 98 346,60 грн за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом нараховані безпідставно, а позов в даній частині є таким, що задоволенню не підлягає (а.с. 221-222 том І).

Поряд із цим, в силу приписів ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Разом з тим слід зазначити, що даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати 6 місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Сторонами у п. 5.3 кредитного договору узгоджено, що за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або відсотків за надання кредиту, та/або плати за кредит, та/або відсотків за неправомірне користування кредитом позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення та нараховується щоденно.

При цьому, п. 3.4 кредитного договору сторони погодили, що у випадку, якщо банком застосована до позичальника неустойка у вигляді пені, остання нараховуються банком з дати виникнення обставин, що стали підставою для застосування пені до дня припинення цих обставин включно.

Таким чином, банк та позичальник умовами кредитного договору, відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 ГК України, передбачили збільшення періоду нарахування пені.

Приписами ч. 1 ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, при цьому договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 6.10 кредитного договору передбачено, що строк, у межах якого банк може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), встановлюється тривалістю у 10 років.

Наведене спростовує твердження скаржника ПОГ «Харчовик» про безпідставність позовних вимог в частині нарахування пені по простроченому кредиту, у звязку із спливом терміну позовної давності, наявністю судового рішення у справі №921/106/13-г, предметом розгляду якого було, зокрема, і нарахування позивачем пені по простроченому кредиту за період з 24.11.2011 по 02.04.2012.

На підставі наведених норм чинного законодавства, зважаючи на те, що зобов'язання по поверненню отриманих кредитних коштів виконані позичальником лише 19.07.2018, позивачем заявлено до стягнення пеню по простроченому кредиту в загальній сумі 177 231,50 грн, нараховану за період з 03.04.2012 по 18.07.2018, та пеню про прострочених процентах в загальній сумі 203 858,39 грн, нараховану за період з 01.11.2012 по 19.07.2018 (а.с. 102-103, 109-110 том І).

В даному випадку, колегія суддів звертає увагу на те, що вимоги позивача про стягнення з відповідач пені за несвоєчасну сплату кредиту за період з 01.12.2011 по 23.11.2012 та несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом за період з 01.03.2012 по 23.11.2012 вже були предметом судового розгляду у справі №921/106/13-г про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на заставне майно. Зокрема за порушення строків повернення кредиту відповідача зобовязано сплатити банку пеню в сумі 977,28 грн, нараховану за період з 24.11.2011 по 02.04.2012; за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом 350,66 грн за період з 01.02.2012 по 27.06.2012. В решті чистині позову судом було відмовлено (п. 5 резолютивної частини рішення а.с. 38-40 том І).

Господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 ч.1 ст. 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.2 ст. 175 цього Кодексу (п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України).

Нормою 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відтак, беручи до уваги вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд правомірно закрив провадження у справі в частині стягнення пені за неправомірне користування кредитом за період з 03.04.2012 по 23.11.2012 в сумі 6 481,68 грн на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

В межах даної справи позивач вправі нараховувати та заявляти до стягнення пеню за неправомірне користування кредитом лише за період з 24.11.2012 по 18.07.2018.

Згідно проведеного судом перерахунку за період з 24.11.2012 по 18.07.2018 правомірним є нарахування пені по простроченому кредиту в сумі 170 749,80 грн. Пеня в розмірі 0,02 грн нарахована позивачем та заявлена до стягнення безпідставно.

Окрім того, предметом судового розгляду є вимога позивача про стягнення з відповідача пені по прострочених процентах, нарахованих за період з 01.11.2012 по 19.07.2018 в сумі 203 858,39 грн (а.с. 109-110 том І).

Розглянувши наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми пені по прострочених процентах, суд встановив, що остання за період з 01.11.2012 по 19.07.2018 нарахована позивачем як на відсотки за неправомірне користування кредитом за період з 01.12.2012 по 18.07.2018, так і на заборгованість по нарахованим банком відсотках за користування кредитом за період з 22.10.2012 по 29.11.2012 (656,95 грн за період з 22.10.2012 по 31.10.2012, 1832,71 грн за період з 01.11.2012 по 29.11.2012).

Зважаючи на правову природу заявлених позивачем до стягнення відсотків за неправомірне користування кредитом (плата за прострочення виконання грошового зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України), суд прийшов до висновку, що на останні за період з 01.01.2013 по 19.07.2018 пеня в сумі 203 332,55 грн нарахована позивачем та заявлена до стягнення безпідставно, а позов в даній частині є таким, що задоволенню не підлягає (а.с. 222-223 том І).

Також, беручи до уваги встановлені судом та зазначені вище обставини, щодо того, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом за період з 01.03.2012 по 23.11.2012 вже була предметом судового розгляду у справі №921/106/13-г про стягнення кредитної заборгованості, шляхом звернення стягнення на заставне майно та, задовольняючи вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на заставне майно боржника, суд встановив, що станом на 23.11.2012 за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом відповідач повинен сплатити пеню в сумі 350,66 грн нараховану за період з 01.02.2012 по 27.06.2012, а в решті чистині позову відмовив, суд прийшов до висновку, що провадження у справі в частині стягнення нарахованої за період з 01.11.2012 по 23.11.2012 пені по прострочених процентах в сумі 6 грн 20 коп. підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України. В межах даної справи позивач вправі нараховувати та заявляти до стягнення пеню по процентах за користування кредитом лише за період з 24.11.2012 по 19.07.2018.

Враховуючи факт неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, з врахуванням здійсненого відповідачем часткового погашення заборгованості по відсотках 14.10.2013, судом здійснено перерахунок заявленої суми пені на заборгованість по нарахованих банком за період з 22.10.2012 по 29.11.2012 відсотках за користування кредитом (656,95 грн за період з 22.10.2012 по 31.10.2012, 1832,71 грн за період з 01.11.2012 по 29.11.2012).

Згідно проведеного судом перерахунку за період з 24.11.2012 по 19.07.2018 правомірним є нарахування останньої в сумі 519,64 грн (а.с. 222-223 том І).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що обґрунтованими та такими, що правомірно задоволені місцевим господарським судом є позовні вимоги в частині стягнення 222 626,90 грн - заборгованості по процентам за період з 01.12.2012 по 18.07.2018; 170 749,80 грн - пені по простроченому кредиту за період з 24.11.2012 по 18.07.2018; 1 559,73 грн - 3% річних по простроченому кредиту за період з 03.10.2011 по 30.11.2012; 91 627,21 грн - сума здорожчання простроченого кредиту, виходячи із індексу інфляції за період з 03.10.2011 по 30.06.2018; 519,64 грн пені по прострочених процентах за користування кредитом за період з 24.11.2012 по 19.07.2018; 85,71 грн - 3% річних по прострочених процентах за період з 01.11.2012 по 19.07.2018; 178,93 грн - сума здорожчання прострочених процентів, виходячи із індексу інфляції за період з 01.11.2012 по 30.06.2018; 7 310,22 грн в повернення сплаченого позивачем судового збору. В частині стягнення 6 481,68 грн пені за неправомірне користування кредитом за період з 03.04.2012 по 23.11.2012 та 6,20 грн пені по процентах за користування кредитом за період з 01.11.2012 по 23.11.2012 правомірно закрито провадження у справі. Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості на загальну суму 337 673,43 грн до задоволення не підлягають, оскільки заявлені безпідставно.

Твердження скаржника ПОГ «Харчовик» про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняє правовідносини сторін по кредитному договору і залишаються виключно боргові зобовязання по сплаті боргу, визначеного судовим рішенням, суд вважає помилковими. Оскільки системний аналіз ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та зміст кредитного договору свідчить про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених умовами договору та ЦК України штрафних санкцій, а також сплату боржником належних кредитору відповідно до ст. 625 ЦК України нарахувань.

Доводи скаржника ПОГ «Харчовик» про те, що позивачем було змінено встановлений кредитним договором строк виконання зобовязання та використане передбачене законом право дострокового повернення кредиту, суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на заставне майно банк звернувся лише 21.01.2013, у той час як термін повернення кредиту визначений договором не пізніше 30.11.2012. Надісланий позивачем на адресу відповідача акт звіряння розрахунків станом на 23.11.2012 та супровідний лист до нього містять інформацію лише про наявну станом на день складення останніх суму заборгованості позичальника по кредитному договору №03-1/3 від 17.02.2011, з врахуванням процентів та пені, - 112 355,36 грн, та вимогу про їх повернення. Вимога про дострокове виконання зобовязань за вказаним правочином відсутня (а.с. 89-90 том І).

Твердження скаржник ПАТ «Промінвестбанк» про те, що судом першої інстанції не правомірно було відмовлено в частині стягнення заборгованості на загальну суму 337 673,43 грн, апеляційна інстанція вважає не обґрунтованими, оскільки як зазначено вище, такі нарахування банком було здійснено безпідставно.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржників про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, апелянтами всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Оскільки, апеляційні скарги до задоволення не підлягають, то відповідно понесені судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційних скарг залишаються за відповідними скаржниками.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.11.2018 у справі № 921/317/18 залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги ПАТ «Промінвестбанк» залишити за скаржником

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги ПОГ "Харчовик" залишити за скаржником.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

5. Справу повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді Н.А. Галушко

ОСОБА_1