ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2019 р. Справа№ 927/717/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Добрицька В.С.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Кізіма Павла Олександровича

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 26.11.2018 (повний текст складено 29.11.2018)

у справі № 927/717/18 (суддя Ноувен М.П.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Кізіма Павла Олександровича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки»

про стягнення 130 739, 43 грн.

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець Кізім Павло Олександрович (далі - ФОП Кізім Павло Олександрович, позивач) звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» про стягнення 130 739,43 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договорами грошової позики від 18.05.2017, від 22.05.2017 та від 24.05.2017 в частині повернення отриманих коштів, відтак просив стягнути з відповідача 121 000, 00 грн. основного боргу, 6 795,65 грн. інфляційних та 2 943,78 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 26.11.2018 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, ФОП Кізім П.О. оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права. Апелянт не погоджується з висновками суду про те, що наявність Договорів позики та розписок про отримання коштів не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту надання грошових коштів. Зокрема, вказуючи, що п. 2.1 Договорів позики передбачено, що позика передається позикодавцем позичальнику готівкою безпосередньо при підписанні сторонами цього договору, їх підписанням (п. 6.2) позичальник підтверджує факт одержання ним позики від позикодавця. На переконання апелянта, письмова форма Договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім цього, апелянт стверджував про наявність в матеріалах справи розписок про отримання коштів відповідачем, які згідно ч. 2 ст. 1047 посвідчують передання грошових коштів. За твердженнями апелянта, сам по собі факт наявності порушення відповідачем порядку оприбуткування готівкових коштів не може свідчити про не отримання ним цих коштів тощо.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив про помилковість доводів апелянта про те, що письмова форма договору внаслідок його реального характеру є доказом не лише укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім цього, звертав увагу на те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позивальником в борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів, проте долучені позивачем розписки за своїм змістом не містять обов`язкових вказівок позивальника (відповідача) на зобов`язання повернути кошти позивачу та дати такого повернення. Тобто, дані матеріали не можуть підтверджувати факт передання та отримання коштів, а відтак у відповідача відсутній обов`язок здійснювати будь-яке повернення грошових коштів позивачу, яких він не отримував. Також відповідач акцентував увагу на тому, що згідно приписів чинного законодавства, касові операції, зокрема, щодо видачі/отримання готівки мали оформлюватись касовими документами. Однак, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів отримання відповідачем позики.

В судове засідання апеляційної інстанції 07.05.2019 з`явився представник відповідача, позивач та/або його представник не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності позивача та/або його представника за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 18.05.2017 між ФОП Кізім Павлом Олександровичем (позивачем, позикодавцем за договором) та ТОВ «БУ-1 Прилуки» в особі директора ОСОБА_2 (відповідачем, позичальником за договором) укладено Договір грошової позики (далі - Договір від 18.05.2017), за умовами п. 1.1 якого позикодавець зобов`язався надати позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 40 000, 00 грн, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Відповідно до п. 1.4 Договору від 18.05.2017 позичальник зобов`язався повернути позикодавцю позику в строк та на умовах, передбачених Договором.

Позика передається позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами Договору (п. 2.1 Договору від 18.05.2017).

За змістом розділу 3 «Порядок та строк повернення позики» Договору від 18.05.2017 строк повернення позики становить 6 (шість) календарних місяців (днів, місяців, років) з моменту надання суми позики. Остаточною датою повернення позики є 18.11.2017. Позика повертається в готівковій формі або шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позикодавця (п. 3.1, 3.2, 3.6 Договору від 18.05.2017).

Відповідно до п. 4.1 Договору від 18.05.2017 у випадку порушення своїх зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність, визначену Договором та чинним законодавством України.

Цей Договір від 18.05.2017 згідно п. 6.1 набуває чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за Договором.

22.05.2017 між ФОП Кізім Павлом Олександровичем (позивачем, позикодавцем за договором) та ТОВ «БУ-1 Прилуки» в особі директора ОСОБА_2 (відповідачем, позичальником за договором) укладено Договір грошової позики (далі - Договір від 22.05.2017), за умовами п. 1.1 якого позикодавець зобов`язався надати позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 40 000, 00 грн., а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Відповідно до п. 1.4 Договору від 22.05.2017 позичальник зобов`язався повернути позикодавцю позику в строк та на умовах, передбачених Договором.

Позика передається позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами Договору (п. 2.1 Договору від 22.05.2017).

Відповідно до розділу 3 «Порядок та строк повернення позики» Договору від 18.05.2017 строк повернення позики становить 6 (шість) календарних місяців (днів, місяців, років) з моменту надання суми позики. Остаточною датою повернення позики є 22.11.2017. Позика повертається в готівковій формі або шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позикодавця (п. 3.1, 3.2, 3.6 Договору від 22.05.2017).

За змістом п. 4.1 Договору від 22.05.2017 у випадку порушення своїх зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність, визначену Договором та чинним законодавством України.

Цей Договір від 22.05.2017 згідно п. 6.1 набуває чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за Договором.

24.05.2017 між ФОП Кізім Павлом Олександровичем (позивачем, позикодавцем за договором) та ТОВ «БУ-1 Прилуки» в особі директора ОСОБА_2 (відповідачем, позичальником за договором) укладено Договір грошової позики (далі - Договір від 18.05.2017), за умовами п. 1.1 якого позикодавець зобов`язався надати позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 41 000, 00 грн., а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Відповідно до п. 1.4 Договору від 24.05.2017 позичальник зобов`язався повернути позикодавцю позику в строк та на умовах, передбачених Договором.

Позика передається позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами Договору (п. 2.1 Договору від 24.05.2017).

За змістом розділу 3 «Порядок та строк повернення позики» Договору від 24.05.2017 строк повернення позики становить 6 (шість) календарних місяців (днів, місяців, років) з моменту надання суми позики. Остаточною датою повернення позики є 24.11.2017. Позика повертається в готівковій формі або шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Позикодавця (п. 3.1, 3.2, 3.6 Договору від 24.05.2017).

Відповідно до п. 4.1 Договору від 24.05.2017 у випадку порушення своїх зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність, визначену Договором та чинним законодавством України.

Цей Договір від 24.05.2017 згідно п. 6.1 набуває чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за Договором.

Цивільні права та обов`язки на підставі ч. 1 ст. 11 ЦК України виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За договором позики (ст. 1046 ЦК України) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин (ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України) повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що 18.05.2017 ОСОБА_2 власноруч написав та підписав розписку такого змісту: «Я, ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Прилуцьким РВУМВС України в Чернігівській області 13 січня 1999 року, ік НОМЕР_2, даною розпискою підтверджую отримання від ФОП Кізім Павла Олександровича грошових коштів у розмірі 40 (сорок) тисяч гривень на виконання умов договору грошової позики від 18.05.2017, укладеного між ФОП Кізім Павлом Олександровичем та ТОВ «БУ-1 Прилуки»».

22.05.2017 ОСОБА_2 власноруч написав та підписав розписку такого змісту: «Я, ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Прилуцьким РВУМВС України в Чернігівській області 13 січня 1999 року, ікНОМЕР_2, даною розпискою підтверджую отримання від ФОП Кізім Павла Олександровича грошових коштів у розмірі 40 (сорок) тисяч гривень на виконання умов договору грошової позики від 22.05.2017, укладеного між ФОП Кізім Павлом Олександровичем та ТОВ «БУ-1 Прилуки»».

24.05.2017 ОСОБА_2 власноруч написав та підписав розписку такого змісту: «Я, ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Прилуцьким РВУМВС України в Чернігівській області 13 січня 1999 року, ікНОМЕР_2, даною розпискою підтверджую отримання від ФОП Кізім Павла Олександровича грошових коштів у розмірі 41 (сорок одна) тисяча гривень на виконання умов договору грошової позики від 24.05.2017, укладеного між ФОП Кізім Павлом Олександровичем та ТОВ «БУ-1 Прилуки»».

08.12.2017 позивач звернувся до відповідача з окремими вимогами про повернення 40 000, 00 грн., отриманих за Договором від 18.05.2017, про повернення 40 000, 00 грн., отриманих за Договором від 22.05.2017, а також про повернення 41 000, 00 грн., отриманих за Договором від 24.05.2017 у семиденний строк з моменту отримання даної вимоги. Вказані вимоги отримано відповідачем 08.12.2017.

Проте ТОВ «БУ-1 Прилуки», яке отримало грошові кошти в загальному розмірі 121 000, 00 грн. на підставі розписок, наданих директором ТОВ«БУ-1 Прилуки», у визначений строк позику не повернуло, що й стало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач факт отримання позики заперечив, вказуючи на те, що зазначені кошти не обліковувались на підприємстві відповідача.

За приписами ч.ч. 2, 3 1087 ЦК України розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом.

Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Відповідно до п. п. 2.6, 3.1, 3.3 та 3.4 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004р. №637 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005р. за №40/10320 (чинного на момент підписання Договорів), уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

Касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів.

Приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (Додаток 2), підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства.

Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником.

Видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами (Додаток 3) або видатковими відомостями.

Таким чином, за згаданими вище приписами законодавства України, касові операції, зокрема щодо видачі/отримання готівки мали оформлюватися відповідними касовими документами.

При цьому, в силу положень ч. 1 ст. 74 ГПК України обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, що мають значення для справи.

Належними згідно ст. 76 ГПК України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів оформлення касової операції з видачі/отримання готівки, тобто доказів на підтвердження факту передачі в позику грошових коштів й на підтвердження факту отримання позики відповідачем.

Надані позивачем до позовної заяви копії розписок від 18.05.2017, від 22.05.2017 та від 24.05.2017 не можуть бути належним доказом на підтвердження факту надання грошових коштів в загальному розмірі 121 000, 00 грн. (позики), оскільки Законом України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» та Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні не передбачено, що розписка про отримання коштів відноситься до документів, які підтверджують факт здійснення касових операцій, у тому числі отримання коштів позичальником від позикодавця. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Крім цього, слід зазначити, що абзацом 2 п. 1 Постанови Правління Національного банку України від 06.06.2013р. №210, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.07.2013р. за №1109/23641 (чинної на момент підписання Договорів), встановлено граничну суму розрахунків готівкою підприємств (підприємців) між собою протягом одного дня в розмірі 10 000 (десяти тисяч) гривень.

Як вбачається зі змісту Договорів (п. п. 1.1, 2.1) предметом останніх є грошові кошти в розмірі 40 000, 00 грн. (за Договорами від 18.05.2017 та від 22.05.2017) та 41 000, 00 грн. (за Договором від 24.05.2017), які передаються позикодавцем позичальнику готівкою безпосередньо при підписанні сторонами Договорів, тобто сума кожного із Договорів перевищувала гранично допустиму суму розрахунку готівкою.

З огляду на наведене та те, що позивачем не доведено факту передачі/отримання відповідачем, як юридичною особою, 121 000, 00 грн. згідно Договорів від 18.05.2017, від 22.05.2017 та від 24.05.2017, суд першої інстанції дійшло правомірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача згаданої суми, відтак правомірно відмовив в задоволенні позову в цій частині.

Оскільки вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 6 795,65 грн. інфляційних та 2 943,78 грн. 3% річних є похідними й фактично не доведеними, в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити.

Доводи апелянта стосовно неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кізіма Павла Олександровича залишити без задоволення, рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.11.2018 у справі № 927/717/18 - без змін.

Матеріали справи № 927/717/18 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.05.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко