СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2019 р. Справа № 922/1707/18

Cхідний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого (доповідача): судді: при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: від третьої особи:Стойка О.В. Попков Д.О., Пушай В.І. Склярук С.І. Сербінов О.В. - за довіреністю (адвокат); Якименко О.А. - за ордером (адвокат); Житєньова К.Є. - за ордером (адвокат);
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Азімут-Вет" м.Харків

на рішення господарського суду Харківської області
від28.01.2019 року
у справі№ 922/1707/18 (головуючий суддя Жельне С.Ч., судді Лаврова Л.С., Аюпова Р.М.)
за позовом до відповідача третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача про Акціонерного товариства "ВТБ Банк" м.Київ Товариства з обмеженою відповідальністю "Азімут-Вет" м.Харків Товариство з обмеженою відповідальністю "ГОРИЗОНТ" м.Харків витребування майна
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року до господарського суду звернулось Акціонерне товариство "ВТБ Банк" (далі - Позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Азімут-ВЕТ" (далі - Відповідач) за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОРИЗОНТ" м.Харків (далі - Третя особа) про витребування майна, а саме: нежитлових приміщень 1-ого поверху №1-6, 8, 9, 9а, 10, 12-15, 40-41; 2-го поверху №18-23, 18б, 30-32, 32а, 35-39 в літ. "А-2", загальною площею 380,3 кв.м. за адресою: м.Харків, вул.Кокчетавська, 12 з чужого незаконного володіння Відповідача та повернення його у власність Позивача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 28.01.2019 позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на те, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права України, а також при неповному з`ясуванні обставин справи.

Зокрема, скаржник вважав, що він є законним власником спірного майна на підставі договору купівлі-продажу, оскільки жодним рішенням суду право власності за Позивачем не визнавалось, рішення щодо вибуття майна з володіння власника було ухвалене не судом, а органом реєстрації майнових прав у зв`язку з чим положення ст. 388 Цивільного кодексу України, не застосовуються. Наполягав, що з грудня 2015 року по теперішній час Позивачем не вчинено жодних дій по відновленню права власності на спірне майно, яке він вважав порушеним. Також зазначав про наявність рішень суду, які набрали законної сили, по справам за позовом Позивача про звернення стягнення на спірне майно, в яких встановлено обставини припинення зобов`язань за договорами іпотеки, на підставі яких заявлені позовні вимоги в цих справах, вважав ці висновки суду в господарських справах №57/178-10 та №61/206-10 приюдиційними для даної справи.

До апеляційної скарги заявником додані додаткові докази, якими він обґрунтовує здійснення істотних поліпшень нежитлових приміщень та фактичних затрат цього, проте будь-якого клопотання з приводу долучення цих доказів до матеріалів справи Відповідачем не заявлено, у зв`язку з чим додані Відповідачем додаткові докази не приймаються судовою колегією до уваги на підставі ч.3 ст.269 ГПК України.

Інші учасники справи правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник Відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення господарського суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник Позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник Третьої особи підтримав доводи апеляційної скарги, вважав її такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не оспорюється наявність наступних обставин справи:

- укладення 10.08.2009 між Позивачем (Іпотекодержатель) та Третьою особою (Іпотекодавець) іпотечного Договору №15.08-08/09-ДI01 з метою забезпечення виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Горизонт КЦ" за кредитним Договором №15.08-08/09-СК від 10.08.2009, за змістом якого Третя особа передала Позивачу в іпотеку власні нежитлові приміщення за адресою вул.Кокчетавська, 12 - нежитлова будівля, літ. B-1, загальною площею 251,2 кв.м; нежитлові приміщення 1-го поверху №1-16, 40, 41; 2-го поверху №17-39 в літ. "А-2", загальною площею 376,7 кв.м.; нежитлові приміщення підвалу №1-11, загальною площею 157,2 кв.м. ;

- укладення 10.08.2009 між Позивачем (Іпотекодержатель) та Третьою особою (Іпотекодавець) іпотечного Договору №15.09-19/09-ДI01 в забезпечення виконання позичальником Товариства з обмеженою відповідальністю "Три Т" за кредитним Договором №15.09-19/09-СК від 10.08.2009 за змістом якого Третя особа передала Позивачу в іпотеку власні нежитлові приміщення за адресою вул.Кокчетавська, 12 - нежитлова будівля, літ.В-1, загальною площею 251,2 кв.м.; нежитлові приміщення 1-го поверху №1-16, 40, 41; 2-го поверху №17-39 в літ. "А-2", загальною площею 376,7 кв.м.; нежитлові приміщення підвалу №1-11, загальною площею 157,2 кв.м.;

-реєстрації 25.02.2011 року Державним реєстратором КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" на підставі вищенаведених договорів іпотеки за Позивачем права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-16,40,41; 2-го поверху №17-39 в літ."А-2" загальною площею 379,9 кв.м.; нежитлову будівлю, літ.B-1 загальною площею 258.2 кв.м.; нежитлові приміщення підвалу №1-11 загальною площею 157,2 кв.м. в літ "А-2" за адресою: м.Харків, вул.Кокчетавська, буд.12 (далі - спірне майно), що підтверджується витягами про державну реєстрацію прав (т.1 а.с.37-39);

- винесення заступником прокурора м.Харкова 17.05.2011 протестів на рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна №1280, 1282, 1283, 1288, внаслідок якого вищенаведену державну реєстрацію за Позивачем права власності на спірні нежитлові приміщення було скасовано;

- перегляд законності вищенаведеного скасування реєстрації права власності в судовому порядку за адміністративним позовом Позивача, внаслідок чого Постановою Вищого адміністративного суду від 03.12.2015 року по справі №2а-6586/11/2070 зазначені дії Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" по скасуванню реєстрації права власності Позивача на спірні нежитлові приміщення по вул.Кокчетавській, 12 за Позивачем на підставі протестів заступника прокурора м.Харкова від 17.05.2011 були визнані противоправними;

- укладення 23.08.2017 року між Третьою особою та Відповідачем Договору купівлі-продажу, за умовами якого Відповідач прийняв у власність нежитлові приміщення 1-го поверху №1-6, 8, 9, 9а, 10, 12-15, 40-41; 2-го поверху №18-23, 18б, 30-32, 32а, 35-39 в літ."А-2" загальною площею 380,3 кв.м., внаслідок чого за Відповідачем зареєстроване право власності на спірне нерухоме майно в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (т.2 а.с.22).

Обґрунтовуючи позовні вимоги та вважаючи себе законним власником спірного майна, Позивач стверджував про відсутність у Третьої особи законних підстав для його продажу Відповідачу, оскільки з 25.02.2011 Позивач є власником спірних нежитлових приміщень на підставі іпотечних Договорів, укладених між Позивачем та Третьою особою, що підтверджено рішеннями судів.

Наведені обставини вважав підставою для витребування цього майна на підставі ст.388 Цивільного кодексу України.

У відзиві на позовну заяву Відповідач зазначав про правомірне набуття спірного майна у власність на підставі Договору купівлі - продажу, стверджував, що Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження набуття права власності, а рішеннями судів не було визнано права власності на спірне майно за Позивачем, як і не скасовано реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за Третьою особою. Також зазначав про не вчинення з боку Позивача, починаючи з грудня 2015 року, дій, спрямованих на відновлення права власності.

Третя особа у письмових поясненнях, наданих суду першої інстанції, заперечувала проти задоволення позовних вимог, стверджуючи, що Відповідач є законним власником спірного майна, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Наполягала на втраті Позивачем права на спірне нерухоме майно, як предмету іпотеки, в підтвердження чого посилалась на зміст судових рішень по господарським справам №57/178-10 та №61/206-10, якими Позивачу відмовлено у стягненні на заставлене відповідно до іпотечних договорів майно через припинення кредитних зобов`язань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з мотивів того, що спірне майно вибуло з володіння Позивача у незаконний спосіб та в подальшому перейшло у власність Відповідача від особи, яка не мала права відчужувати його та заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави.

Судова колегія вважає зазначений висновок суду обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 13 та ч. 2 ст. 41 Конституції України право власності набувається в порядку, визначеному законом. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтями 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виходячи з аналізу ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Разом з цим, для застосування наведених норм, необхідною умовою є доведеність Позивачем того факту, що він є власником нерухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами.

Таким чином, відповідно до ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України саме власник майна має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння.

Згідно до вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

За змістом ч.2 цієї ж норми в редакції, що діяла на момент, з яким Позивач пов`язує виникнення права власності на спірне майно (лютий 2011 року), рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

За змістом п.п.5.1,6.1 іпотечних договорів, що мають аналогічні умови, звернення стягнення на предмете іпотеки може здійснюватися, зокрема, шляхом передачі права власності іпотекодержателю на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання за вибором іпотекодержателя, при реалізації даного способу саме іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки.

Зазначене право було реалізовано Позивачем 25.02.2011 року, на підставі його звернення та змісту вищенаведених договорів іпотеки, Державним реєстратором КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" за Позивачем було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-16,40,41; 2-го поверху №17-39 в літ."А-2" загальною площею 379,9 кв.м.; нежитлову будівлю, літ.B-1 загальною площею 258.2 кв.м.; нежитлові приміщення підвалу №1-11 загальною площею 157,2 кв.м. в літ "А-2" за адресою: м.Харків, вул.Кокчетавська, буд.12, що підтверджується витягами про державну реєстрацію прав (т.1 а.с.37-39).

Згідно до вимог ч.3 ст.3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент реєстрації права власності), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Третьою особою в порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку» було реалізоване право на оскарження рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, але постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.10.2011 року у справі №2а-2385/11/2070, що залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.06.2012р., в задоволенні зазначеного адміністративного позову було відмовлено через відсутність порушень норм права при реєстрації права власності та відсутності доказів припинення основного зобов`язання, що забезпечено іпотекою, на момент такої реєстрації.

Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Сам факт подальшого скасування самим реєстратором права власності, яке в подальшому постановою Вищого господарського суду від 03.12.2015 року у справі №2а-6586/11/2070 також було визнане неправомірним, не впливає на саме право власності, що було набуто Позивачем на підставі відповідних правочинів.

Щодо доводів про відмову в позові Позивача в частині вимог про зобов`язання внести до реєстру запис про реєстрацію права власності на спірне майно в межах вищенаведеної адміністративної справи №2а-6586/11/2070, то за змістом цієї ж постанови підставою до відмови є зміна в період розгляду справи у Вищому адміністративному суді (з 2012 по 2015 рік) порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно, за змістом якого, починаючи з 01.01.2013 року, такі обов`язки були покладені на іншу особу, що не залучалася до розгляду справи з підстав, що не залежали від заявника.

Отже Позивачем 25.02.2011 року правомірно набуто право власності на спірне майно в порядку реалізації права на звернення стягнення на предмет іпотеки, законність якого підтверджено вищенаведеними судовими рішеннями.

Щодо не звернення Позивача до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Харківського міського управляння юстиції з вимогами про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після грудня 2015 року, то таке невнесення не є підставою до позбавлення Позивача права власності на спірне майно, оскільки 25.02.2011 року ним належним чином було зареєстровано право власності відповідно до чинного на той час законодавства.

Докази позбавлення Позивача цього права у передбаченому законом порядку, зокрема, внаслідок вчинення будь-яких правочинів - в матеріалах справи відсутні, про наявність таких обставин учасниками справи не заявлено. Сам факт реєстрації Третьою особою права власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що набуто ним на підставі правочинів, вчинених ще в 2005 році - не є такими обставинами, що позбавляє Позивача права власності на зазначене майно, що набуто ним на законних підставах в лютому 2011 року.

Щодо доводів про необхідність звернення Позивача до суду про визнання за ним права власності, то діючим законодавством не передбачений такий обов`язок Позивача, оскільки, підписавши іпотечний договір, сторони (Позивач та Третя особа) обумовили всі його умови, в тому числі, вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду Позивача, як іпотекодержателя, з позовом про визнання права власності на предмет іпотеки.

Також судова колегія вважає необґрунтованими доводи про преюдиційний характер судових рішень господарського суду Харківської області від 09.11.2011 по справі № 57/178-10 та від 01.11.2011 р. у справі № 61/206-10, за змістом яких Позивачу було відмовлено в задоволенні позовів до Третьої особи про стягнення заборгованості за кредитними договорами шляхом звернення стягнення на заставлене відповідно до іпотечного договору майна, що є предметом спору в межах даної справи, за наступних підстав.

Дійсно, судами в межах цих справ встановлені факти припинення основного та іпотечного зобов`язань через внесення 28.07.2011р та 01.08.2011р. записів в Єдиний державний реєстр, на підставі ухвали господарського суду Харківської області по справі № Б-24/22-10 від 13.07.2011 р. про ліквідацію ТОВ «Горизонт КЦ» та ухвали господарського суду Харківської області по справі № Б-24/20-10 від 20.07.2011 р. про ліквідацію ТОВ "Три Т".

Також встановлено, що із відповідним способом захисту в межах зазначених справ Позивач звернувся до суду ще в 2010 році, тобто до обрання позасудового способу звернення стягнення на майно шляхом набуття права власності.

Разом з тим, зазначені висновки судів щодо припинення основних (за договорами кредиту) та іпотечних зобов`язань зроблені ними вже після моменту реєстрації права власності Позивача на спірне майно та в межах спору про звернення стягнення на майно в судовому порядку адже вони, не стосуються предмету спору в межах даної справи.

Визначені судами моменти припинення зобов`язання пов`язуються із оголошенням боржників за основними зобов`язаннями за кредитними договорами (ТОВ «Горизонт КЦ» та ТОВ "Три Т") банкротами в межах справи № Б-24/22-10 за ухвалою суду від 13.07.2011 та справи № Б-24/20-10 за ухвалою від 20.07.2011.

Встановлено, що в зазначених справах про банкрутство Позивач приймав участь у якості конкурсного кредитора зі спірним вимогами, які частково були погашені до лютого 2011 року, але доказів того, що зазначене частково погашення припинило зобов`язання за іпотечними договорами до моменту реєстрації права власності - матеріали справи не містять.

Так, Постановою господарського суду Харківської області від 18 лютого 2010 року у справі № Б-24/22-10 Товариство з обмеженою відповідальністю «Горизонт КЦ» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.07. 2011 р. у справі № Б-24/22-10 ліквідовано ТОВ «Горизонт КЦ», провадження у справі припинено. За змістом цієї ухвали заявлені вимоги Позивача визнані у сумі 4916297,77 грн., грошові кошти, отримані від реалізації майна банкрута, були спрямовані ліквідатором на погашення вимог, зокрема, четвертої черги (Позивача, Третьої особи, ТОВ «АФ «Арсенал», ТОВ «Батискаф», ФОП ) в сумі 546 522,93 грн.

Постановою господарського суду Харківської області від 17 лютого 2010 року у справі № Б-24/20-10 Товариство з обмеженою відповідальність «Три Т» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою того ж суду від 20.07.2011 року ТОВ "Три Т було ліквідовано, провадження у справі припинено.

За змістом цієї ухвали заявлені вимоги Позивача визнані у сумі 4387 139,15 грн., грошові кошти, отримані від реалізації майна банкрута, були спрямовані ліквідатором на погашення вимог Позивача в сумі 1506430,49 грн.

За змістом ч. 6 ст. 31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, що діяла на момент винесення зазначених судових рішень у справах про банкрутство, вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.

Отже спірні основні, а разом і іпотечні зобов`язання перед Позивачем зазначених боржників та Третьої особи, як іпотекодавця, припинилися в силу закону 13 та 20 липня 2011 року відповідно, проте це також мало місце вже після набуття Позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

Таким чином ці висновки судів в межах господарських справ та справ про банкрутство - не мають преюдиційного значення для вирішення даної справи в силу ст.ст.73,76 ГПК України, оскільки визначені в них обставини мали місце після обставин набуття права власності Позивачем та предмету доказування в даній справі не стосуються.

Крім того, при вирішенні даної справи судова колегія застосовує висновки Великої палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 21.03.2018 року у справі №760/14438/15-ц, згідно до яких для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент укладення Товариством з обмеженою відповідальністю "ГОРИЗОНТ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЗІМУТ-ВЕТ" Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень за адресою: м. Харків, вул. Кокчетавська, буд. 12, майно вибуло з володіння власника - Позивача поза його волею, доказів припинення права власності Позивача на спірне майно з 25.02.2011 року матеріали справи не містять.

Будь-яких порушень норм матеріального або процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено.

Враховуючи наведене вище, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Харківської області від 28.01.2019 у справі №922/1707/18 ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати про стягнення судового збору за подання апеляційної скарги підлягають віднесенню на Відповідача.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Азімут-Вет" -залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 28.01.2019 у справі № 922/1707/18 - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Азімут-Вет" м.Харків.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 13.05.2019

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя Д.О. Попков

Суддя В.І. Пушай