ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
"23" квітня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/4433/14

За позовом: Військового прокурора Одеського гарнізону (65009, м.Одеса, вул.Армійська, 18; ) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (03168, м.Київ, проспект Повітрофлотський, 6; ), Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси (65014, м.Одеса, вул.Єврейська, 13; )

До відповідачів: Одеської міської ради (65004, м.Одеса, пл.Думська, 1; ), Виконавчого комітету Одеської міської ради (65004, м.Одеса, пл.Думська, 1; 9)

За участю третіх осіб, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Одеського апеляційного адміністративного суду (65082, м.Одеса, вул.Софіївська,19); ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ), Одеської обласної ради (65032, м.Одеса, пр-т Шевченка, 4)

про визнання недійсним та скасування свідоцтв про право власності, визнання права державної власності

Суддя Рога Н.В.
Секретар с/з Шейнцис О.О.

Представники:

Від Військового прокурора Одеського гарнізону: Риженко М.Ю.- згідно посвідчення, Кришталевич В.М.- згідно посвідчення

Від Міністерства оборони України: Дідух С.П.- згідно довіреності №220/526/Д від 03.12.2018р.

Від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси: Поляков О.Г. згідно довіреності №554 від 04.12.2018р. Федорченко Л.В.- згідно довіреності №116 від 11.01.2019р.

Від Одеської міської ради: Бондаренко І.О.- згідно довіреності №291/вих-мр від 22.12.2018р.

Від Виконавчого комітету Одеської міської ради: Бондаренко І.О.- згідно довіреності №02.2-20/72 від 22.12.2018р.

Від Одеського апеляційного адміністративного суду: Косцова І.П. згідно довіреності №40/19 від 31.01.2019р.

Від ОСОБА_1 : Прощенко Д.В. згідно паспорту

Від Одеської обласної ради: не з`явився;

В засіданні брали участь:
Від Військового прокурора Одеського гарнізону: Кришталевич В.М.- згідно посвідчення

Від Міністерства оборони України: Дідух С.П.- згідно довіреності №220/526/Д від 03.12.2018р.

Від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси: Федорченко Л.В.- згідно довіреності №116 від 11.01.2019р.

Від Одеської міської ради: Бондаренко І.О.- згідно довіреності №291/вих-мр від 22.12.2018р.

Від Виконавчого комітету Одеської міської ради: Бондаренко І.О.- згідно довіреності №02.2-20/72 від 22.12.2018р.

Від Одеського апеляційного адміністративного суду: не з`явився;

Від ОСОБА_1 : не з`явився;

Від Одеської обласної ради: не з`явився;

Суть спору: Військовий прокурор Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси, звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 13.06.2008р. серії НОМЕР_2 на адміністративну будівлю по вул. Софіївська, 19 в м. Одеса, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради; про визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України права державної власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою м. Одеса, вул. Софіївська, 19, та складається із нежитлових приміщень загальною площею 1 578,9 кв. м.

Рішенням Господарського суду Одеської області (суддя Желєзна С.П.) від 11.01.2017р. у справі №916/4433/14, яке постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.04.2017р. залишено без змін, в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 06.03.2018р. касаційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково. Рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2017р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.04.2017р. у справі №916/4433/14 скасовано. Справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Після повернення матеріалів справи №916/4433/14 до Господарського суду Одеської області, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.05.2018р. матеріали справи №916/4433/14 передано на розгляд судді Д`яченко Т.Г.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.05.2018р. суддею Д`яченко Т.Г. прийнято справу №916/4433/14 до свого провадження та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

15 червня 2018р. до Господарського суду Одеської області представником Одеської міської ради надано клопотання про зупинення провадження у справі №916/4433/14 до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №907/50/16.

06 липня 2018р. до Господарського суду Одеської області від Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської надійшла заява про застосування строків позовної давності, у якій відповідачем було наголошено суду, що ще 12 жовтня 2016р. у судовому засіданні Одеською міською радою та виконавчим комітетом Одеської міської ради подано заяву про застосування строків позовної давності при винесенні рішення у справі №916/4433/14.

06 липня 2018р. до Господарського суду Одеської області від представника Одеської міської ради та виконавчого комітету Одеської міської ради надійшов відзив на позовну заяву. Крім того,06 липня 2018р. до Господарського суду Одеської області представником Одеської міської ради та виконавчого комітету Одеської міської ради надано клопотання про закриття провадження у справі №916/4433/14 в частині позовних вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 13.06.2008р. серії САС №199016 на адміністративну будівлю по вул. Софіївська, 19.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.07.2018р. провадження у справі №916/4433/14 зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду постанови Львівського апеляційного господарського суду від 28.11.2017р. та рішення Господарського суду Закарпатської області від 27.07.2017р. у справі №907/50/16.

Розпорядженням керівника апарату №692 від 07.11.2018р. "Щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи", відповідно до ст. 15 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пункту 9 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, пункту 4.2.6. Засад використання автоматизованої системи документообігу в Господарському суді Одеської області, в редакції від 14.06.2018р. (протокол №17-05/2018), у зв`язку з перебуванням судді Д`яченко Т.Г. з 05.11.2018р. на тривалому лікарняному (відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами), призначено повторний автоматичний розподіл справи та згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Рога Н.В. для розгляду справи № 916/4433/14.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.12.2018р. суддею Рога Н.В. прийнято справу №916/4433/14 до свого провадження.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09 січня 2019 р. провадження у справі №916/4433/14 поновлено та підготовче засідання призначено на 31.01.2019р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 30 січня 2019р.,залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.03.2019р. , заяву Міністерства оборони України про забезпечення позову у справі №916/4433/14 - задоволено. До вирішення по суті справи №916/4433/14 накладено арешт на нерухоме майно, загальною площею 1578,9 кв.м , розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19, заборонено Одеській міській раді та виконавчому комітету Одеської міської ради та будь-яким третім особам здійснювати дії щодо відчуження нерухомого майна, загальною площею 1578,9 кв.м, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19, заборонено суб`єктам реєстрації прав на нерухоме майно, а саме: Міністерству юстиції України та його територіальним органам, суб`єктам державної реєстрації прав, акредитованим суб`єктам та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також, нотаріусам, які відповідно до ст.6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, вчиняти будь-які реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, загальною площею 1578,9 кв.м, що розташоване за адресою м. Одеса, вул. Софіївська, 19.

30 січня 2019р. до Господарського суду Одеської області від прокуратури надійшли письмові пояснення.

31 січня 2019р. до Господарського суду Одеської області представником Одеської міської ради та виконавчого комітету Одеської міської ради надано додаткові пояснення по справі.

31 січня 2019р. до Господарського суду Одеської області представником Міністерства оборони України надано письмові пояснення.

20 лютого 2019р. до Господарського суду Одеської області від КЕВ м. Одеса надійшли письмові пояснення по справі.

Також, прокуратурою до Господарського суду Одеської області 26 лютого 2019р. було надано письмові пояснення.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28 лютого 2019р. клопотання Одеської міської ради про продовження строку підготовчого провадження задоволено, продовжено строк підготовчого провадження у справі № 916/4433/14 на тридцять днів.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.04 2019р. відмовлено Одеській міській раді та виконкому Одеської міської ради у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі №916/4433/14 у частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 13.06.2008р. серії САС №199016 на адміністративну будівлю по вул. Софіївська, 19 в м. Одеса, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21 березня 2019р. закрито підготовче провадження у справі № 916/4433/14. Призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на "09" квітня 2019 р. В судовому засіданні щодо розгляду справи по суті судом оголошувалась перерва.

Військовий прокурор Одеського гарнізону підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовні заяві та поясненнях по справі. .

Міністерство оборони України підтримує позовні вимоги прокуратури та наполягає на їх задоволенні з підстав, викладених у поясненнях по справі.

Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси також підтримує позовні вимоги та просить суд їх задовольнити з підстав, викладених у поясненнях по справі.

Одеська міська рада та виконавчий комітет Одеської міської ради заперечують проти заявлених позовних вимог в повному обсязі та просять суд відмовити в їх задоволенні, з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву, а також просять суд застосувати строки позовної давності до заявлених позовних вимог.

Одеська обласна рада заперечує проти заявлених позовних вимог в повному обсязі та просить суд відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у поясненнях по справі.

Під час нового розгляду справи з боку Одеського апеляційного адміністративного суду та ОСОБА_1 , Одеської обласної ради письмових пояснень з викладенням своєї позиції щодо суті заявлених вимог до Господарського суду Одеської області не надходило.

Прокурор у позовній заяві зазначає, що рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 27 від 29.05.1951р. „О восстановлении прав землепользования, а также прав на строения, отведенные в довоенный и послевоенный период для нужд Одесского Военного Округа" було вирішено, зокрема, підтвердити належність будівлі містечка № НОМЕР_3 (м. Одеса, вул.Короленка,19 (зараз Софіївська, 19) до „власних будівель Одеського військового округу та відновлено право користування земельними ділянками, які були відведені для потреб Одеського військового округу у довоєнний період.

Як зазначає прокурор, з того часу по теперішній час будівлі №1,2 військового містечка №19 відносяться до нерухомого військового майна, належать до державної власності та перебувають на балансі і обліку Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси, що підтверджується також індивідуальною карткою обліку будівлі №1 військового містечка №19 у м. Одеса, актом прийняття-передачі основних засобів від 12.01.2004р. Крім того, за результатами, проведеної Фондом державного майна України інвентаризації об`єктів державної власності у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19, обліковується нерухоме державне майно, яке перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси.

Але, рішенням Одеської міської ради №510 від 27.09.1997р. „Про результати інвентаризації пам`ятників містобудування та архітектури у м. Одесі було визначено та зареєстровано адміністративну будівлю, що розташована по вул. Софіївській (Короленко) 19, у м. Одеса, як об`єкт комунальної власності територіальної громади м.Одеса , та визначено власником Одеську міську раду.

Військовий прокурор Одеського гарнізону, діючи в інтересах Міністерства оборони України , оскаржив вказане рішення Одеської міської ради у судовому порядку. Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.07.2005р. по справі №33/5505-3489 позов військового прокурора задоволено, визнано недійсним п. 3 рішення Одеської міської ради №510 від 27.09.1997р. „Про результати інвентаризації пам`ятників містобудування та архітектури у м. Одесі та додаток №2 до нього, у частині визначення та реєстрації адміністративної будівлі, розташованої по вул. Софіївській (Короленько) 19, м. Одеса. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.08.2005р. по справі №33/55-05-3489 підтверджено право Міністерства оборони України на адміністративну будівлю по вул. Софіївська, 19 м. Одеса.

Прокурор зазначає, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2006р. по справі №33/55-05-3489 касаційну скаргу виконавчого комітету Одеської міської ради залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 01.07.2005р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 16.08.2005р. залишено без змін.

За таких обставин, посилаюсь на положення ч. 2 ст. 35 ГПК України (у редакції, що діяла на момент подання позовної заяви до суду) де визначено, що факти встановлені рішенням господарського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших справ, в яких беруть участь ті самі сторони, прокурор вважає, що судами встановлено, що рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 27 від 29.05.1951р. Міністерство оборони України визнано єдиним власником зазначеної адміністративної будівлі.

Водночас, як вказує прокурор, Одеська міська рада не припиняє спроби по незаконному заволодінню спірним нерухомими майном. Зокрема, рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005р. №259 „Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси до складу об`єктів комунальної власності включено будівлю, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська (Короленко),19 (№338 у переліку об`єктів). Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №395 від 22.08.2006р. було внесено зміни до рішення виконкому №259 від 29.06.2005р., якими було змінено його назву та викладено у новій редакції п. 2 та виключено п. 3 вказаного рішення. У подальшому , підставі рішення від 29.06.2005р. №259 виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради було видано Свідоцтво про право власності на домоволодіння, розташоване за адресою м. Одеса, вул. Софіївська, 19, від 26.03.2007р. серії САВ №349428 та Свідоцтво про право власності на адміністративну будівлю, яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Софіївська, 19, від13.06.2008р. серії САС №199016.

Як зазначає прокурор, 18 грудня 2008р. територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради уклала Договір купівлі-продажу №196 адміністративної будівлі площею 1 659,2 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19, з приватним підприємством „Релд. Право власності Одеської міської ради на об`єкт купівлі-продажу підтверджувалось Свідоцтвом від 13.06.2008р. серії САС №199016.

У подальшому, за договором купівлі-продажу від 26.12.2008р. приватним підприємством „Релд було відчужено вищевказану адміністративну будівлю фізичній особі ОСОБА_2 , яка передала вищезазначене нерухоме майно до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю „Аверс-Строй, яке на підставі статуту, протоколу №5 зборів учасників ТОВ та акту приймання-передачі від 09.11.2009р. отримало свідоцтво на право власності від 14.01.2010р. серії НОМЕР_4 на зазначену будівлю.

Надалі, як вказує прокурор, КП „ОМБТІ та РОН розглянуло лист звернення директора ТОВ „Аверс-Строй від 16.04.2010р. та розробило проект розділу адміністративної будівлі по вул. Софіївській, 19, загальною площею 1 659,2 кв.м. на два самостійні об`єкти.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації від 31 березня 2010р. №284 було затверджено вищевказаний проект розділу та розділено адміністративну будівлю по вул. Софіївській, 19 на два самостійних об`єкти: нежитлові приміщення (підвалу, першого та другого поверху), загальною площею 1 578,9 кв.м. та нежитлове приміщення (першого поверху), загальною площею 80,3 кв.м., якому присвоєно №101.

Крім того, на підставі вказаного розпорядження Приморської районної адміністрації замість Свідоцтва від 14.01.2010р. серії САС №911601 виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано ТОВ „Аверс-Строй свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна, що складається з приміщень, загальною площею 80.3 кв.м. свідоцтво на нежитлове приміщення №101 від 12.04.2010р. серії САС №916614 , та свідоцтво на об`єкт нерухомого майна, що складається з приміщень загальною площею 1 578,9 кв.м. свідоцтво на нежитлове приміщення від 12.04.2010р. серії НОМЕР_5 .

У подальшому, 01 червня 2010 року між ТОВ „Аверс-Строй, як дарувальником та територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради, як обдарованим, було укладено Договір дарування № 1470 нежитлового приміщення загальною площею 1 578,9 кв.м., що розташоване за адресою м. Одеса, вул. Софіївська, 19.

Окрім того, за Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.07.2010р. ТОВ „Аверс-Строй продало громадянину ОСОБА_1 нежитлове приміщення №101 загальною площею 80.3 .кв.м., яке розташоване в будинку АДРЕСА_2 .

На підставі зазначеного, військовий прокурор Одеського гарнізону вказує, що наразі власниками нерухомого майна, що знаходиться у м. Одеса по вул. Софіївській, 19 є територіальна громада м.Одеса в особі Одеської міської ради (нежитлове приміщення, загальною площею 1 578,9 кв.м.) та громадянин ОСОБА_1 (нежитлове приміщення №101, загальною площею 80,3 кв.м.).

Прокурором було зазначено, що Свідоцтво про право власності на домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_2 , від 26.03.2007р. серії САВ №349428 та Свідоцтво про право власності на адміністративну будівлю, яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Софіївська, 19, від13.06.2008р. серії НОМЕР_2 , були видані на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005р. №259 „Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси (зі змінами, внесеними рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №395 від 22.08.2006р.), яке в частині включення до додатку до рішення 406 об`єктів нерухомості (серед яких адміністративні споруди поч. ХХ ст. вул. Софіївська (Короленко), 19) було визнано не чинним та скасовано рішенням Господарського суду Одеської області від 09.10.2006р. у справі №15/290-06-7734А, залишеним в силі ухвалою Вищого адміністративного суду від 10.12.2008р.

Прокурор зазначив, що питання законності свідоцтв про право власності, виданих на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005р. №259 неоднаразово досліджувалось судами (постанови ВГСУ від 29.07.2009р. у справі №30/231-08-4792, від 11.03.2010р. у справі №30/95-09-3018) та пояснив, що під час розгляду вищевказаних справ суди дійшли висновку, що рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №259 від 29.06.2005р. не могло бути підставою для видачі свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна.

Ґрунтуючи позовні вимоги, військовим прокурором Одеського гарнізону було зазначено також, що Одеська міська рада безпідставно набула права власності на спірне майно, з огляну на наступне.

Правовий режим майна у Збройних Силах Україна та його особливості визначені положеннями Закону України „Про Збройні Сили України та Законом України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України. Зокрема, Законом України „Про Збройні Сили України визначено, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Відповідно до ст. 1 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України, відповідно до якої військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. Відповідно до ст. 2 зазначеного органами, які здійснюють управління військовим майном є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України. Загальні норми щодо порядку відчуження військового майна передбачені ст. 6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України, відповідно до якої відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України.

Прокурором було зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000р. № 1919 „Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил затверджено Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил , згідно п.п. 3, 4, 6, 7 якого рішення про відчуження військового майна, яке є придатним для подальшого використання, а також цілісних майнових комплексів, у тому числі військових містечок, та іншого нерухомого майна, приймає Кабінет Міністрів України, а списаного військового майна - Міністерство оборони України.

Отже, як зазначає прокурор, право розпоряджатися вищевказаним нерухомим військовим майном належить виключно Кабінету Міністрів України, Міністерству оборони України.

Прокурором було також зазначено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 5.11.1991 „Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) було затверджено перелік державного майна України, що передавалось у власність областей, міст Києва, Севастополя. На виконання вказаної постанови Кабінету Міністрів України майно, яке перебувало у розпорядженні військових формувань Збройних Сил України було віднесено до майна державної власності та у власність місцевих рад не передавалось.

Як зазначає прокурор у позовній заяві, право власності держави (в особі Міністерства оборони України) на спірну будівлю № 19, по вул. Софіївській у м. Одеса підтверджується наступним: рішенням звуженого виконкому Одеської міськради депутатів трудящих № 27 від 29.05.1951р., яке не скасовано; рішенням Господарського суду Одеської області від 01.07.2005р. по справі №33/55-05-3489, яке набрало законної сили; обліковими даними регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області (лист вих. №1/3820 від 13.10.2011р. ) та КЕВ м. Одеси.

Додатково прокуратурою в підтвердження позовних вимог та в підтвердження належності будівлі , яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19 до нерухомого військового майна було залучено до матеріалів справи Договір оренди №44с/2005/КЕВ м. Одеса, від 08.07.2005р., відповідно до якого КЕВ м. Одеси, як орендодавець передав, а Фірма „Таврія, як Орендар, прийняла в строкове платне користування нерухоме військове майно нежитлові приміщення першого поверху загальною площею 77,5 кв.м. будинку №1 за Генеральним планом військового містечка №19.

Прокуратурою було пояснено, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області, Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України погоджено передачу вказаного об`єкту нерухомого військового майна в оренду Фірмі „Таврія, про що свідчать додатки до Договору оренди №44с/2005/КЕВ (Акт оцінки нерухомого військового майна від 21.05.2005р., лист начальника РВ ФДМ України по Одеській області від 08.07.2005р., лист начальника Головку від 01. 07.2005р.).

Таким чином, на думку прокуратури, рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005р. № 259 незаконно включено до складу об`єктів комунальної власності об`єкт нерухомого військового майна будівлю, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Короленко (Софіївська), 19, (№ 338 переліку об`єктів), всупереч вимогам чинного законодавства про правовий режим військового майна чим порушено права та охоронювані законом інтереси держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ м.Одеси.

Також прокурор відзначив, що постановою Кабінету Міністрів України № 311 від 05.11.1991р. „Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) не передбачено передачу будівель військових містечок у комунальну власність та встановлено, що державне майно України є загальнодержавною (республіканською) власністю. Водночас, будь-якого рішення щодо передачі спірної будівлі, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська (Короленко), 19 до комунальної власності з боку Кабінету Міністрів України , Міністерства оборони України не приймалось.

З урахуванням всього вищевикладеного, прокурор вважає, що у зв`язку з тим, що внаслідок прийняття виконавчим комітетом Одеської міської ради рішення від 29.06.2005р. № 259 право власності на спірну будівлю набула територіальна громада м.Одеса в особі Одеської міської ради, яка, за посиланням прокурора, реалізуючи незаконно надані їй права передавала у приватну власність нерухоме державне майно, чим порушила право власності держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ м. Одеси на нерухоме майно, визнанню недійсним підлягає свідоцтво про право власності від 13.06.2008р. серії САС № 199016 на адміністративну будівлю по вул. Софіївська, 19 в м. Одесса.

Крім того, із посиланням на ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, прокурором було зазначено, що тільки власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 зазначеного Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Оскільки власником спірної нежитлової будівлі є держава в особі Міністерства оборони України, відповідач не мав права розпоряджатись майном, яке йому не належить

Також, прокурор в обгрунтування позову зазначив, що згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається.

В обгрунтування подачі позову в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ м.Одеси військовий прокурор Одеського гарнізону станом на дату подачі позову зазначав, що згідно з п.2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом. Зазначене конституційне положення знайшло своє відображення в ст. 5 Закону України "Про прокуратуру", де зазначено, що прокуратура виконує функцію представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Статтею 36-1 Закону України "Про прокуратуру" ( в редакції , що була чинною станом на дату подачі позову) передбачено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Однією з форм представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Представництво інтересів громадянина або держави здійснюється прокурором також на підставі заподіяння громадянину або державі шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення чи іншого суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність.

Прокурор зауважив, що ч. 5 ст.22 Господарського кодексу України встановлено, що держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо субєктів господарювання , що належать до цього сектора та здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління. Відповідно до ст. 4 Закону України „Про управління об`єктами державної власності серед суб`єктів управління об`єктами державної власності визначено міністерства та інші органи виконавчої влади і далі - уповноважені органи управління). З огляду на зазначене, за посиланням прокурора, можна зробити висновок, що Міністерство оборони України, як орган управління державним майном, здійснює контроль за його використанням в інтересах держави, яке знаходиться в оперативному управління КЕВ м. Одеси, та має право від свого імені вимагати визнати право власності на спірне нерухоме майно за державою в його особі.

На підставі викладеного та зазначеного, військовий прокурор Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси просить суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 13.06.2008р. серії САС №199016 на адміністративну будівлю по вул. Софіївська, 19 в м. Одеса, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради та визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право державної власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою м. Одеса, вул. Софіївська, 19, та складається із нежитлових приміщень загальною площею 1 578,9 кв. м.

Військовий прокурор Одеського гарнізону також зауважив, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника та , оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, та на ці позови не поширюється правила про позовну давність.

Позивач, Міністерство оборони України, повністю підтримує позицію військового прокурора, вважає, що спірне нерухоме майно- нежитлове приміщення, загальною площею 1 578,9 кв.м, що знаходиться у м. Одеса, по вул. Софіївській, 19, є державною власністю , управління якою здійснює Міністерство оборони України , та яка знаходиться на обліку в Квартирно-експлуатаційному відділі м. Одеси. Зазначена власність , на думку позивача, незаконно набула статусу комунальної власності, у звязку з чим наявні підстави для задоволення позову військового прокурора.

Під час нового розгляду справи Міністерством оборони України було зазначено, що на позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України, які пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, не поширюються правила про позовну давність.

Позивачем, Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси були надані письмові пояснення , згідно яких позивач вважає, що відповідачі необґрунтовано посилаються на необхідність застосування під час розгляду даної справи правої позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №907/50/16, оскільки предметом розгляду у справі №907/50/16 було витребування майна з незаконного володіння, а у даній справі №916/4433/14 предметом є визнання недійсним свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна та визнання права державної власності.

Крім того, позивачем було зазначено суду, що оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Також позивачем зазначено, що з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, положення ст. 268 Цивільного кодексу України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності, а на підставі ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалась або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Відповідачі Одеська міська рада та виконавчий комітет Одеської міської ради проти позову заперечують, посилаючись на те, що вимога про визнання недійсним та скасування свідоцтва про права власності прокурором не обґрунтована посиланнями на норми матеріального права та не доведена належними доказами . Так, в обґрунтування заявленої вимоги позивачі посилаються на деякі судові рішення, якими, на їхню думку підтверджується дана вимога. Зокрема, зазначається, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 р. у справі № 2-а-412/10/1522 визнано протиправним та скасовано свідоцтва про право власності Одеської міської ради на 178 об`єктів культурної спадщини, зокрема, й спірне свідоцтво про право власності. Однак, за клопотанням представника Одеської міської ради до матеріалів справи залучено копію ухвали Вищого адміністративного суду України від 11 лютого 2016 р., якою скасовано вказану ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012р. Таким чином, посилання у позові на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 р. не можуть бути враховані під час ухвалення рішення.

Відповідачі також зауважили, що прокурор у позові посилається на те, що рішення виконавчого комітету від 29.06.2005 р. № 259, на підставі якого видано оскаржуване свідоцтво про право власності, було визнано нечинним та скасовано у судовому порядку (рішення Господарського суду Одеської області від 09.10.2006 р. у справі № 15/290-06-7734А, залишене в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.12.2008р.). З цього приводу прокуратурою зауважено, що позивачем у вказаній судовій справі була Одеська обласна рада, яка, вважаючи себе власником пам`яток об`єктів культурної спадщини, звернулась до суду із відповідним позовом. Підставою позову було віднесення пам`яток культурної спадщини до Переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, затвердженого рішенням обласної ради від 24.04.2003 р. № 154-ХХІУ. Водночас, у 2015 році вже військовою прокуратурою було ініційовано позов до Одеської обласної ради про скасування рішення обласної ради від 24.04.2003 р. № 154-ХХІУ в частині включення до переліку об`єктів обласної ради спірної будівлі - адміністративної будівлі, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19. Рішенням Господарського суду м. Києва від 30.06.2015 р. яке набрало законної сили , позов задоволено та скасовано відповідне рішенням обласної ради (у частині). Цим рішенням встановлено, що Одеська обласна рада не є власником спірної будівлі та включення її до Переліку об`єктів спільної власності територіальних громад було необгрунтованим. Враховуючи такі висновки суду, беручи до уваги, що обласна рада не є власником відповідної будівлі, на думку відповідачів, втрачає сенс посилання на рішення Господарського суду Одеської області від 09.10.2006 р. у справі № 15/290-06-7734А за позовом обласної ради, оскільки обласна рада, як встановлено пізніше, не має відношення до будівлі, розташованій по вул. Софіївська, 19 у м.Одеса.

Також відповідачами було зазначено, що прокуратура у своєму позові посилається також на рішення в адміністративній справі, зокрема, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 01.11.2006 р. по справі № 33/55-05-3489, якою залишено в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, щодо визнання недійсним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.09.1997 р. № 510. Однак, враховуючи, що дана справа є адміністративною, у даній справі вирішувався публічно-правовий спір, а не спір про право власності. Крім того, у даній справі не брала участі Одеська міська рада, а отже неможливо стверджувати, що у вказаній справі було встановлено які-небудь преюдиційні факти. Таким чином, на думку відповідачів, судові рішення, на які містяться посилання у позовній заяві, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.

Відповідачі зауважили, що спірний об`єкт було прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Одеси відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів міста». Додатком 2 до даного рішення було встановлено перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування, відповідно до якого весь житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів було передано саме у комунальну власність Одеської міської ради. Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 06.04.1992 р. № 104 затверджено акти приймання-передачі майна у комунальну власність міста Одеси, зокрема, акт від 18 лютого 1992 р. щодо передачі майна у галузі «житлово-комунальне господарство». У подальшому, з метою оформлення права власності на даний об`єкт нерухомості, виконкомом було видано оскаржуване свідоцтво про право власності.

Також відповідачами було зазначено, що у позові не міститься посилання на жодну норму матеріального права, на якій грунтується вимога про визнання недійсним та скасування свідоцтва про прав власності 2008 р. Посилання на загальні положення Цивільного кодексу України щодо способів захисту прав не можуть бути підставою для задоволення вказаної вимоги.

Відповідачами також зазначалось, шо умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Відтак, до предмету доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно. Водночас, за посиланням відповідачів, позивачі взагалі не є власниками спірного об`єкта, оскільки право власності на вказаний об`єкт зареєстровано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі договору (який на даний час не визнано недійсним та навіть не оскаржено у судовому порядку). Таким чином, враховуючи, що власником спірного об`єкта є територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради, задоволення позову іншої особи про визнання права власності у порядку ст. 392 Цивільного кодексу України є неможливим. Дана стаття не передбачає можливості переходу права власності від іншої особи позивачу, не регулює відносини щодо скасування права власності попереднього позивача.

Крім того, відповідачами зазначалось, що позивачами взагалі не надано доказів того, що спірне майно належить до державної власності. В принципі, єдиним доказом, який, на думку позивача, підтверджує його право власності, є рішення звуженого виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих № 27 від 29.05.1951р. Також у матеріалах справи міститься бухгалтерська довідка від 24.05.2012 р., а також таблиця форма 2бд. Однак, вказані документи не є належним свідченням права державної власності на спірний об`єкт

Під час нового розгляду справи відповідачами було зазначено, що безпосередньо Верховний Суд, розглядаючи дану конкретну справу, встановив, що наявні у справі матеріали належним чином не підтверджують право власності позивача на спірне майно. Жодних нових доказів позивачем до суду не надано, що, на думку відповідачів, свідчить про наявність підстав для відмови у позові.

Поміж інших пояснень, заперечень та клопотань, Одеською міською радою та виконавчим комітетом Одеської міської ради було також зазначено, що у суді розглядалась справа за позовом заступника військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси до ОСОБА_1 про визнання права державної власності на об`єкт нерухомого військового майна.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.11.2016р. у справі №522/13747/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16.05.2017р., у позові відмовлено у зв`язку з його необґрунтованістю. Суди встановили, що згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, позов про визнання права власності на майно (ст. 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння.

На підставі викладеного, Одеська міська рада та виконавчий комітет Одеської міської ради вважають, що у даному випадку прокурором обрано неналежний спосіб захисту прав, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Крім того, Одеською міською радою та виконавчим комітетом Одеської міської ради було подано заяву про застосування строків позовної давності, в обґрунтування якої відповідачі зауважили, що відповідно до вхідного штампу канцелярії Господарського суду Одеської області позов прокурором було подано 05 листопада 2014 р. Згідно з даними вихідної реєстрації відповідний позов підписано 04 листопада 2014 р. В свою чергу, позовні вимоги стосуються визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на адміністративну будівлю від 13 червня 2008 р., а також визнання права державної власності на зазначений об`єкт нерухомості. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідачі зазначають, що оскаржене свідоцтво про право власності було видано 13 червня 2008 р., та право власності на підставі цього свідоцтва у встановленому законом порядку було зареєстровано. Сам прокурор у своєму позові посилається на те, що 18.12.2008 р. територіальна громада м.Одеси в особі Одеської міської ради уклала договір купівлі-продажу стосовно спірного майна із ПП «Релд», яке у подальшому 26.12.2008 р. здійснило відчуження на користь фізичної особи. У подальшому , у зв`язку із внесенням спірного майна до статутного капіталу ТОВ та акту приймання-передачі від 09.11.2009 р. право власності на спірний об`єкт оформило ТОВ «Аверс-Строй». Після розподілу адміністративної будівлі відповідні нежитлові приміщення було передано у власність територіальної громади м. Одеси. 23 червня 2010р. було укладено договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого воно було надано в оренду Одеському апеляційному адміністративному суду.

Таким чином, на думку відповідачів, про наявність оскарженого свідоцтва позивач, який вважає себе власником майна, та, відповідно, про можливе порушення своїх прав, мав дізнатись ще у 2008 році , з моменту видачі свідоцтва та реєстрації права власності за іншою особою. Наявність реєстрації права власності за територіальною громадою м.Одеси (та у подальшому за приватними особами), використання відповідної будівлі іншими особами свідчать про те, що позивач, який вважає себе власником, повинен був знати про порушення прав (на яке він посилається). Укладення у 2010 році договору оренди із Одеським апеляційним адміністративним судом, а також фактичне та загальновідоме розташування у спірних приміщеннях суду додатково підтверджує, що позивачі достеменно знали про те, що спірні приміщення перебувають у власності та користуванні інших осіб.

Крім того, позивачем до матеріалів справи надано копію рішення Господарського суду Одеської області від 01 липня 2005 р., яким було визнано недійсним п. 3 рішення виконкому Одеської міської ради від 27 вересня 1997 р. в частині, що стосується об`єкта нерухомості по вул. Софіївська, 19 у м.Одеса.

Таким чином, відповідачі вважають, що спір між сторонами стосовно даного об`єкту нерухомості розглядався ще у 2005 році. Однак, незважаючи на скасування у відповідній частині рішення виконавчого комітету, позивач не вчинив дій щодо реєстрації відповідного об`єкта нерухомості (власником якого, на його думку, він є). Більше того, після прийняття рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005 р. № 259 позивач, як вбачається із позову, не звертався до міської ради або до суду із позовом з метою захисту своїх майнових прав. Отже, ще із 2005 року позивач знає, що міською радою та виконавчим комітетом його право на відповідний об`єкт нерухомості не визнається, а також про те, що Одеська міська рада вживає заходів щодо оформлення права власності на відповідний об`єкт нерухомості як на об`єкт територіальної громади.

Відповідачі окремо звертають увагу, що позов подано прокурором в інтересах держави. Тобто, прокурор в особі Міністерства, яке діє в інтересах держави, наголошує на тому, що права держави є порушеними та держава не мала відомостей щодо вибуття майна із державної власності. На думку відповідачів, такі твердження додатково спростовуються тим, що після розподілу адміністративної будівлі відповідні нежитлові приміщення було передано у власність територіальної громади м. Одеси. 23 червня 2010р. було укладено договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого воно було надано в оренду Одеському апеляційному адміністративному суду. Сам по собі факт укладання Одеським апеляційним адміністративним судом , як органом судової влади, договору оренди, на думку відповідачів, свідчить про визнання державою права комунальної власності на даний об`єкт. Протягом усього часу з моменту укладення договору оренди суд сплачує через управління казначейської служби послуги з охорони будівлі тощо. Укладення такого договору свідчить, принаймні, про те, що позивачі знали та повинні були знати про перебування спірного майна у власності територіальної громади м.Одеси та зайняття його судом як орендарем, що укладає договори, пов`язані з утриманням майна.

Вказані обставини, на думку відповідачів, свідчать про суттєвий пропуск строку позовної давності для звернення до суду із відповідним позовом, який сплинув ще у 2011 році. Жодних посилань, які б свідчили про поважність причин пропуску строку або взагалі про обставини пропуску строку позовної давності ані прокурором, ані позивачами не наводиться.

Відповідачі зазначали суду, що окремо слід звернути увагу, що відповідно до п. 4.1. постанови Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

На підставі викладеного відповідачу просять суд застосувати строк позовної давності у справі №916/4433/14 до позовних вимог військового прокурора Одеського гарнізону інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси до виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання права власності, та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Одеська обласна рада просила суд в задоволенні позовної заяви військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси в частині визнання недійсним свідоцтва про права власності припинити провадження, та в іншій частині позовних вимог щодо визнання права державної власності - відмовити.

Одеська обласна рада вважає доводи військового прокурора, наведені у позовній заяві, не обґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню судом.

Третя особа зазначила також, що 26 березня 1991 року Постановою Верховною Ради Української РСР введено в дію Закон Української РСР „Про власність. На виконання постанов Верховної Ради Української РСР Кабінетом Міністрів України 5 листопада 1991 р. було прийнято постанову „Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність), якою затверджено перелік державного майна України, що передавалось у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність).

Одеською обласною Радою народних депутатів 25 листопада 1991 р. було прийнято рішення №266-ХХІ „Про розмежування державного майна між власністю обласною Ради, міст обласного значення та районів області. Пам`ятки культурної спадщини рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25 листопада 1991р. №266-XXI у власність міста Одеси, районів, сіл, селищ передані не були, а залишились у власності Одеської обласної ради. 12 травня 1993 р. Одеською обласною Радою народних депутатів прийнято рішення №449-ХХІ „Про заходи для охорони та використання нерухомих пам`яток історії і культури в Одеській області, відповідно до якого нерухомі пам`ятки історії і культури в Одеській області прийнято до комунальної власності обласної ради.

Також третьою особою було зазначено, що рішенням Одеської обласної ради від 22.09.2006р. №73V „ Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управлінням яким здійснює обласна рада була затверджена нова редакція переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яких здійснює обласна рада станом на 01.09.2006р. Відповідно до п. 11.1. 352 цього переліку адміністративні споруди початок ХХ ст., розташовані по вул. Софіївській, 19 у м. Одесі, є об`єктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області, управління якою здійснює Одеська обласна рада.

Факт того, що нерухомі пам`ятки історії там культури як окремі об`єкти права власності та об`єкти соціальної сфери до комунальної власності міст обласного підпорядкування не передавалися, що вже встановлено судами різних інстанцій при вирішення інших справ. Знаходження майна на балансі підприємства (організація) не є безспірною ознакою його права власності.

Під час нового розгляду справи письмових поясненням з викладенням своєї позиції щодо позову зазначено третьою особою надано не було.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Одеський апеляційний адміністративний суд, у своїх поясненнях зазначила, що відповідно до розпорядження міського голови №1298-01р від 23.06.2010р. „Про передачу в оренду Одеському апеляційному адміністративному суду нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19 Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради ( нова назва - Департамент комунальної власності Одеської міської ради) передало в оренду Одеському апеляційному адміністративному суду нежитлове приміщення першого, другого поверхів та підвалу, загальною площею 1 578,9 кв.м. (договір оренди нежитлового приміщення №81/30 від 23.06.2010р.). Крім того, фізичною особою-підприємцем Прощенко Денисом Володимировичем передано Одеському апеляційному адміністративному суду у строкове платне користування приміщення №101 , загальною площею 83,3 кв.м., розташоване за адресою: вул. Софіївська, 19, м. Одеса, відповідно до Договору оренди нежитлового приміщення №01 01/11 від 31.01.2011р.

Під час нового розгляду справи письмових поясненням з викладенням своєї позиції щодо позову зазначено третьою особою надано не було.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- ОСОБА_1 , згідно відзиву на позовну заяву, вважає позов необґрунтованим та безпідставним , а також зазначає, що прокурор звернувся до суду з зазначеним позовом 05 листопада 2014р. В свою чергу , оскаржуване свідоцтво видане виконавчим комітетом Одеської міської ради ще 13.06.2008р. Таким чином, за посиланням ОСОБА_1 , прокурор та позивач пропустили строк позовної давності для оскарження зазначеного свідоцтва про права власності, що є безумовною підставою для відмови у позові.

Під час нового розгляду справи письмових поясненням з викладенням своєї позиції щодо позову зазначено третьою особою надано не було.

Розглянув матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, судом встановлено, що рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 27 від 29.05.1951р. „О восстановлении прав землепользования, а также прав на строения, отведенные в довоенный и послевоенный период для нужд Одесского Военного Округа" було вирішено, зокрема, підтвердити належність будівлі містечка № НОМЕР_3 (м. Одеса, вул.Короленка,19 (зараз Софіївська, 19) до „власних будівель Одеського військового округу та відновлено право користування земельними ділянками, які були відведені для потреб Одеського військового округу у довоєнний період.

Згідно з редакцією ст. 90 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963р. № 1540-VI, що була чинна на момент прийняття цього рішення , державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави.

В період існування СРСР, згідно вимог ст.11 Конституції СРСР 1977р., державі належало на правах власності майно всіх державних, торгівельних та комунальних підприємств, організованих державою, житловий фонд, а також інше майно, необхідне для виконання завдань , що стоять перед державою.

У 1990р. був прийнятий Закон України „Про економічну самостійність УРСР, згідно якого у власності України перебувають основні засоби виробництва, майно підприємств, а також житловий фонд та інше майно на території України.

З прийняттям у 1991р. Закону УРСР „Про власність з`явилися нові об`єкти та суб`єкти права власності. Відповідно до ч.4 ст.2 Закону України „Про власність власність в Україні виступає в таких формах: приватна , колективна , державна. Згідно ст.31 зазначеного Закону до державної власності в Україні належать загальнодержавна (республіканська) власність та власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Однією з основних ознак цього є суб`єкт такого права. Пункт 1 ст.32 Закону України „Про власність визначає суб`єктом права загальнодержавної (республіканської) власності державу в особі Верховної ради України, а згідно з п.2 цієї ж статті суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських рад народних депутатів.

Згідно Указу Президії Верховної Ради України від 30.08.1991р. за №1452-ХХІІ підприємства союзного підпорядкування з прийняттям цього Указу переходять до державної власності України. Відповідно до Закону України „Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України від 10.09.1991р. майно та фінансові ресурси підприємств союзного підпорядкування, розташовані на території України є державною власністю України.

Відповідно до ст.116 Конституції України Кабінет Міністрів здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону. Декрет Кабінету міністрів України від 15.12.1992р. №8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності „ покладає управління цим майном на міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади.

Статтею 1 Закону України „Про управління об`єктами державної власності від 21.09.2006 року N 185-V визначено, що управління об`єктами державної власності це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до ст. 4 цього Закону суб`єктами управління об`єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; Фонд державного майна України; міністерства та інші органи виконавчої влади (далі - уповноважені органи управління); органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об`єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури); юридичні та фізичні особи, які виконують функції з управління корпоративними правами держави (далі - уповноважені особи); Національна академія наук України, галузеві академії наук.

Крім того, у відповідності до ч. 2, 3 ст. 73 Господарського кодексу України в редакції Закону України від 16.01.2003р. № 436-IV орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Згідно ст.326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави України право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими субєктами.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами , військовими навчальними закладами , установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

Згідно ст.ст.1,3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно- це державне майно, закріплене за військовими частинами , закладами, установами та організаціями Збройних Сил України на праві оперативного управління. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно звязку тощо. З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

За матеріалами справи, будівля, розташована по вул. Софіївській (Короленко), 19 у м. Одеса (будівля №1 військового містечка №19), як така що військовим майном, перебуває на балансі і обліку Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси, що підтверджується індивідуальною карткою обліку будівлі №1 військового містечка №19 у м. Одеса, актом прийняття-передачі основних засобів від 12.01.2004р. Крім того, за результатами, проведеної Фондом державного майна України інвентаризації об`єктів державної власності у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19, обліковується нерухоме державне майно, яке перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси.

Судовий захист права власності та майнових інтересів власників, здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема про визнання права власності на майно та за іншими позовами, пов`язаними з охороною права власності.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, але як свідчать матеріали справи Одеська міська рада в супереч названим нормам закону створила реальні умови, які обмежують права держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ м.Одеса у здійсненні ними своїх прав на спірне майно.

Згідно зі ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності визначений ст. 317 цього ж Кодексу, згідно з якою власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст.6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації. Рішення щодо відчуження військового майна , що є придатним для подальшого використання , але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Пунктом 2 виданого на розвиток наведеної норми Закону Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000р. №1919, визначено, що відчуження майна із Збройних Сил здійснюється у результаті його реалізації через уповноважені підприємства (організації) або безпосередньої передачі виконавцям державного оборонного замовлення, іншим постачальникам матеріально-технічних засобів (ресурсів), виконавцям робіт, надавачам послуг з метою проведення розрахунків, а також передачі юридичним особам в обмін на житло для військовослужбовців та членів їх сімей. Рішення про відчуження військового майна, згідно з п.6 цього ж Положення, приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією Міністерства оборони України, погодженого з Мінекономіки, переліку такого майна.

Постановою Кабінету Міністрів України 28 грудня 2000р. №1919 було затверджено „Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил - згідно з цим Положенням установлюється порядок відчуження та реалізації військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил.

Умовами п. 2 Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил встановлено, що відчуження військового майна - вилучення військового майна із Збройних Сил у результаті його реалізації через уповноважені підприємства (організації);

Згідно до п. 3 Положення повноваження суб`єктам підприємницької діяльності на реалізацію військового майна, яке є придатним для подальшого використання, але не може бути застосоване у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна (крім майна, зазначеного у пункті 4 цього Положення), а також цілісних майнових комплексів, у тому числі військових містечок та іншого нерухомого майна надає Кабінет Міністрів України у встановленому порядку.

Відповідно до п. 6. Положення рішення про відчуження військового майна, зазначеного у пунктах 3 і 4 цього Положення, приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією Міноборони переліку рухомого військового майна за формою згідно з додатком 1 та переліку нерухомого військового майна Збройних Сил, яке може бути відчужено окремо від земельних ділянок за формою згідно з додатком 2, а у разі відчуження земельних ділянок разом із розташованими на них об`єктами нерухомого військового майна - за формою згідно з додатком 3.

Однак, як встановлено судом за матеріалами даної господарської справи, з боку позивача Міністерства оборони України, як уповноваженим суб`єктом управління військовим майном, з урахуванням приписів Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України, не вчинялося дій, направлених на відчуження спірного об`єкту, а саме об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: вул. Софіївська, 19 у м.Одеса.

На підставі викладеного, проаналізувавши у сукупності наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення та доводи представників сторін під час розгляду справи, а також з урахуванням норм законодавства України , суд приходить до висновку, що саме держава Україна в особі уповноваженого органу управління - Міністерства оборони України, є законним власником спірного нерухомого військового майна - об`єкту нерухомості, приміщень загальною площею 1 578,9 кв.м., розташованого за адресою: вул. Софіївська, 19 у м.Одеса, якому належить відповідне законне право володіти, користуватись та розпоряджатися таким майном у визначених законом межах.

Але, доказів реєстрації права державної власності у встановленому законодавством порядку ані прокурором, ані позивачами до матеріалів справи не надано.

Судом також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів №450 від 15.08.1985р. „Об утверждении дополнительного списка памятников архитектуры местного значения и границ заповедной территории в г. Одессе адміністративні будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Короленко, 19 та 19 „А було віднесено до переліку пам`ятників архітектури місцевого значення.

Рішенням Одеської обласної ради народних депутатів №266-XXI від 25.11.1991р. „О разграничении государственного имущества между собственностью областного Совета, городов областного подчинения и районов области було затверджено перелік державного майна, яке передається у власність обласної ради народних депутатів, міст, обласного підпорядкування і районів області.

12.05.1993р. Одеською обласною радою народних депутатів було прийнято рішення №449-XXI „О мерах по охране недвижимых памятников истории и культуры в Одесской области, з якого вбачається, що до прийняття Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України законодавчих та нормативних актів, якими було б розмежовано право власності на нерухомі пам`ятки історії та культури, Одеська обласна рада приймає до комунальної власності Одеської обласної ради народних депутатів нерухомі пам`ятки історії та культури, які належать до державної власності.

Рішенням Одеської міської ради №510 від 27.09.1997р. „Про результати інвентаризації пам`ятників містобудування та архітектури у м. Одесі було визначено та зареєстровано адміністративну будівлю, розташовану по вул. Софіївській (Короленко), 19 у м. Одеса, як об`єкт комунальної власності за власником Одеською міською радою.

Під час розгляду справи було з`ясовано, що рішенням Господарського суду Одеської області від 01.07.2005р. по справі №33/55-05-3489, залишеним в силі постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.08.2005р. та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2006р., за позовом заступника військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України в особі Південного оперативного командування Міністерства оборони України до виконавчого комітету Одеської міської ради було визнано недійсним п. 3 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №510 від 27.09.1997р. „Про результати інвентаризації пам`ятників містобудування та архітектури у м. Одесі та додаток №2 до нього у частині визначення та реєстрації адміністративної будівлі, розташованої по вул. Софіївська (Короленко), 19 м. Одеса як об`єкта комунальної власності за власником Одеською міською радою.

За текстом ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2006р. у справі №33/55-05-3489, суди дійшли обґрунтованого висновку, що рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №510 від 27 вересня 1997р. „Про результати інвентаризації пам`ятників містобудування та архітектури у м. Одесі у частині визначення власником адміністративної будівлі по вул. Софіївський, 19 м. Одеси Одеської міської ради порушує охоронювані законом майнові права позивача у справі, їх відновлення здійснюється шляхом визнання рішення у зазначеній частині недійсним.

Надалі, рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №259 від 29.06.2005р. „Про реєстрацію об`єктів нерухомості пам`яток архітектурної спадщини, що розташовані у м. Одесі (назва рішення з урахування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №395 від 22.08.2006р.), було, зокрема, вирішено оформити та надати свідоцтва про права власності на об`єкти комунальної власності, зазначені в додатку до цього рішення, яким було затверджено перелік об`єктів пам`яток містобудування та архітектури (пам`яток республіканського значення м. Одеси), до якого увійшла адміністративна будівля військового окружного суду за адресою: вул. Короленка, 19, 19 „А (вул. Короленка; №121 додатку до рішення).

Судом встановлено, що 26.03.2007р. виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005р. №259 було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння серії САВ №349428, з якого вбачається, що об`єкт, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19, дійсно належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеса.

Крім того судом встановлено, що 13.06.2008р. виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005р. №259 було видано свідоцтво серії САС №199016 про право власності територіальної громади м. Одеси на адміністративну будівлю за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19, загальною площею 1 659,2 кв.м.

Надалі, Одеською міською радою було відчужено об`єкт нерухомості за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19 шляхом укладення цивільно-правового договору. В результаті вказаних дій право власності на спірний об`єкт перейшло до ТОВ „Аверс Строй, що підтверджувалось свідоцтвом про право власності серія САС №911601 від 14.01.2010р. (відомості з інформаційної довідки від 22.09.2016р.).

Судом також встановлено, що на підставі Розпорядження Приморської районної адміністрації №284 від 31.03.2010р. „Про затвердження проекту розділу адміністративної будівлі та присвоєння не житловим приміщенням за адресою: вул. Софіївська, 19 номер №101, розділено адміністративну будівлю по вул. Софіївській, 19 у м.Одеса на два об`єкти: нежитлові приміщення по вул. Софіївській, 19, загальною площею 1 578,9 кв.м.. власником яких є ТОВ „Аверс Строй, та нежитлові приміщення по вул. Софіївській, 19, загальною площею 80,3 кв.м.. власником яких є ТОВ „Аверс Строй( присвоєно приміщенню номер №101). Згідно п.1 зазначеного розпорядження , ТОВ „Аверс Строй мало переоформити в установленому порядку правоустановчі документи на приміщення.

У подальшому, 01 червня 2010р. між ТОВ „Аверс Строй, як Дарувальником, та територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради, як Обдарованим, було укладено Договір дарування нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстраційним номером №1470, відповідно до умов якого Дарувальник подарував, а Обдарований прийняв в дар нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська (колишня вул. Короленко), будинок 19, яке в цілому складається із нежитлових приміщень підвалу, першого, другого поверхів загальною площею 1 578,9 кв. м. Варто зазначити, що нежитлові приміщення №101, розташовані за адресою: м.Одеса, вул. Софіївська (колишня вул. Короленко), будинок 19, загальною площею 80,3 кв. м, були відчужені ТОВ „Аверс Строй фізичній особі ОСОБА_1 .

Отже, з наведених документів судом встановленою, що станом на момент вирішення спору, право власності на частину адміністративної будівлі за адресою: вул. Софіївська, 19, площею 1 578,9 кв. м. зареєстровано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 05.07.2018р.

При цьому, як вбачається з зазначеної інформаційної довідки, 14.04.2010р. до Реєстру було внесення запис ро закриття (погашення) запису щодо права власності територіальної громади м. Одеси на адміністративну будівлю на , право власності на яку підтверджувалось свідоцтвом про право власності від 13.06.2008р. серії НОМЕР_2 . Одночасно з прийняттям рішення про закриття права власності територіальної громади м. Одеси до Реєстру прав було внесено запис про набуття права власності на адміністративну будівлю на підставі договору дарування від 01.06. 2010р.

Розпорядженням Одеського міського голови від 23.06.2010р. №1298-01 „Про передачу в оренду Одеському апеляційному адміністративному суду нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19» відповідно до ст. 42 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, Положення про Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 27.06.2006р. № 20-V, постанови Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995р. №786 „Про методику розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна зі змінами та доповненнями, рішень Одеської міської ради від 09.11.2005р. №4840-ІV „Про нову редакція Методики розрахунку граничних розмірів орендної плати за оренду майна, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Одеси та від 25.12.2008р. №3781-V „Про затвердження примірного договору оренди нежитлового приміщення (будівлі, спортуди), що є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси, на підставі заяви Територіального управління державної судової адміністрації в Одеській області, передано в оренду Одеському апеляційному адміністративному суду нежитлове приміщення першого, другого поверхів та підвалу, загальною площею 1 578,9 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19, під розміщенням організації.

За матеріалами справи встановлено, що 23 червня 2010р. між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, як Орендодавецем та Одеським апеляційним адміністративним судом було укладеного Договір оренди №81/30 нежитлового приміщення, відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення 2-ох поверхів та підвалу, загальною площею 1 578,9 кв. м., розташоване за адресою: вул. Софіївська, 19. Сторони договору неодноразово продовжували термін дії договору оренди шляхом укладання додаткових договорів.

З метою захисту порушеного права військовим прокурором Одеського гарнізону 05 листопада 2014р. було подано до Господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси позов про визнання недійсним та скасування свідоцтва серії САС №199016 про право власності на адміністративну будівлю по вул. Софіївська, 19 в м. Одеса, виданого 13.06.2008р. виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, та визнання права державної власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19 та складається із нежитлових приміщень загальною площею 1 578,9 кв.м.

Судом встановлено, що відповідачі- Одеська міська рада та виконавчий комітет Одеської міської ради заявили про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Але, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (див., наприклад, постанову ВС/КГС від 13 березня 2018 року у справі № 911/1555/17).

За приписами ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позов.

Частиною 2 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення прокурора з відповідним позовом) встановлено, що у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Як вже зазначалося вище, прокурор звернувся з даним позовом в інтересах держави в особі позивачів 05 листопада 2014р.

Таким чином, враховуючи матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позивачі могли довідатись про порушення своїх прав до 05.11.2014р. за наслідками всіх прийнятих Одеською міською радою та виконавчим комітетом Одеської міської ради рішень, враховуючи наявність договору оренди Одеським апеляційним адміністративним судом, який починаючи з 23 червня 2010р. вільно, відкрито користується нежитловими приміщеннями 2-ох поверхів та підвалу, загальною площею 1 578,9 кв. м., що розташовані за адресою: м.Одеса, вул. Софіївська, 19.

Доводи прокурора, викладеного не спростовують, позаяк початок перебігу позовної давності пов`язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 Цивільного кодексу України.

Слід також зауважити, що на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів та органів місцевого самоврядування , якими порушено право власності чи інше речове право.

Згідно ч.4 ст.319 Цивільного кодексу України власність зобовязує. Отже, позивачі у справі Міністерство ооброни України, КЕВ м.Одеси, здійснюючи повноваження щодо права державної власності, мали вчиняти дії , направлені на утримання державної власності, її збеження, адже, відповідно дл ст.322 Цивільного кодексу Україенм, тягар утриамання майна покладається саме на власника.

Відповідно до положень статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 Цивільного кодексу України).

На підставі положень ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів, як суб`єктів владних повноважень, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Разом із тим, згідно із ч.ч.3,4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як вже зазначалося, відповідачі - Одеська міська рада та виконавчий комітет Одеської міської ради заявили про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Частиною другою ст. 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167,170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст. 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За таких обсиавн, враховуючи матеріали справи, на думку суду, позивачами пропущено встановлений законодавством строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно частини третьої статті 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси до Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради щодо визнання за державною Україна в особі Міністерства оборони України права державної власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 19 та складається із нежитлових приміщень загальною площею 1 578,9 кв.м., та про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 13.06.2008р. серії САС №199016, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Повне рішення складено 03 травня 2019 р.

Суддя Н.В. Рога