ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"15" квітня 2019 р. Справа № 924/839/18

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Смаровоза М.В. при секретарі судового засідання Желіхівській О.О., розглянувши справу

за позовом селянського (фермерського) господарства "Кузьминці"

до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Кузьминці"

про стягнення 1717000 грн. доходів від безпідставно набутого майна

за участю представників:

позивача: Грицай Л.М. - за ордером від 25.02.2019р.;

відповідача: Граб О.П. - за довіреністю від 03.01.2017р..

У судовому засіданні 15.04.2019р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

До господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява селянського (фермерського) господарства "Кузьминці" до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Кузьминці" про стягнення 1717000 грн. доходів від безпідставно набутого майна, а саме КАМАЗ 45143-012-15, НЕФАЗ 8560-082-02, КАМАЗ 55102, ГКБ 8527, ГАЗ ГАР3-33-09-СС, ГАЗ-САЗ 3502 (2 одиниці), ГАЗ 53 (2 одиниці), ГАЗ 33-07, ЗИЛ-ММЗ 4502 за період з 01.07.2015 року по 10.09.2015, з розрахунку 51 робочий день.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що станом на 01.01.2014р. СФГ «Кузьминці» є власником 18 одиниць транспортних засобів, які 07.02.2014р. на підставі акту приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей були передані новостворенному СГВК «Кузьминці», тобто вибули з володіння позивача та з цієї дати відповідач володіє останніми без достатньої правової підстави. Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 18.09.2014р. у справі №686/19069/14-к та згідно протоколу від 15.09.2015р. накладено арешт на майно, включаючи транспортні засоби, які є власністю СФГ «Кузьминці» та в подальшому передані на зберігання виконуючому директору СФГ «Кузьминці» Гаврилову Г.В. Позивач зазначає, що неправомірність володіння відповідачем транспортними засобами також відображено в постанові Вищого господарського суду України від 20.01.2016р. №924/423/15. Позивач посилаючись на ст.ст. 1212, 1214, главу 83 ЦК України, позицію Верховного Суду від 21.05.2018р. №922/2016/17, вважає, що наявні підстави для відшкодування відповідачем доходів, які б він міг отримати від володіння транспортними засобми, зокрема від здачі останніх в оренду.

У відзивах від 04.10.2018р. та від 22.10.2018р. відповідач вказує, що ухвала Апеляційного суду Хмельницької області про забезпечення позову, у відповідності до якої накладено арешти на транспортні засоби. При цьому, позивачем під час розгляду справи №924/423/15 не надано доказів права власності на спірні транспортні засоби, а в інформаційних реєстрах останні рахуються як за позивачем, так і за відповідачем. Відповідач зазначає, що докази, які б підтверджували протиправність дій останнього або третіх осіб у створенні перешкод у користуванні майном відсутні. Звертає увагу суду на те, що при винесенні ухвали про накладення арешту на транспортні засоби жодним чином не зазначено про знаходження майна у СГВК «Кузьминці». При цьому, в наданому протоколі від 15.09.2015р. наявна відмітка про те, що представник відповідача відмовився отримувати арештоване майно на зберігання. З посиланням на позицію ВС України від 04.10.2017р. №6-1216цс17 відповідач зазначає, що не доведено ні факту збереження ним майна без достатньої правової підстави, ні сукупності обставин необхідних для застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України. У відзиві зазначено, що у матеріалах справи відсутні будь-які відомості та докази щодо наміру позивача здавати транспортні засоби в оренду у заявлений період.

У відповіді на відзив від 30.10.2018р. позивач вказує, що обставина щодо передачі майна СФГ «Кузьминці» на підставі акту приймання-передачі від 07.02.2014р. не підлягає доказуванню оскільки встановлена судовим рішення у справі №924/423/15 від 20.01.2016р., у якому встановлено факт безпідставного кристування спірним майно СГВК «Кузьминці». Судові рішенн, які виносились в кримінальній справі №0000033 свідчать про протиправне заволодіння відповідачем технікою позивача. Посилаючись на практику Верховного Суду викладену у постанові від 21.05.2018р. №922/2016/17 стверджує, що право на отримання доходів власником майна презюмується. Позивач зазначає, що транспортні засоби повернуто останньому 15.09.2018р. та строк позовної давності останнім згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України не пропущено у зв'язку з розглядом в межах справи №924/423/15 питання щодо частини спірного майна.

22.10.2018р. відповідачем подано заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та просить відмовити в позові.

Ухвалою суду від 28.03.2019р. витребувано з архіву господарського суду ХМельницької області матеріали справи №924/423/15.

02.04.2019р. долучено до матеріалів справи №924/839/18 засвідчену копію акту приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 07.02.2014р.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позицію, викладену у відзивах, підтримав, просив у позові відмовити.

Розглядом наявних матеріалів справи, а також під час розгляду справи № 924/423/15 встановлено таке.

Селянське (фермерське) господарство „Кузьминці", с. Кузьминці Теофіпольського району Хмельницької області як юридична особа зареєстрована 13.05.1997р., про що видано свідоцтво про державну реєстрацію №244214, значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців згідно виписки із ЄДР №244214 від 07.02.2014р.

Сільськогосподарський виробничий кооператив „Кузьминці" с. Кузьминці Теофіпольського району Хмельницької області як юридична особа значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців згідно довідки статистики №38-01/12 від 16.01.2014р. Відповідно до п.3.1. Статуту СГВК „Кузьминці", основною метою діяльності кооперативу є задоволення економічних потреб членів кооперативу та отримання прибутку.

Відповідно до протоколу №1а від 11.01.2014р. членство в СГВК „Кузьминці" набули всі власники земельних та майнових паїв с. Кузьминці в кількості 186 чол., які вирішили вилучити майно в СФГ „Кузьминці" та передати йог новоствореному СГВК Кузьминці".

Згідно акту приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 07.02.2014р., підписаного між СГВК „Кузьминці" в особі голови Сапсая С.П. та власниками майнових паїв членів бувшого АП „50-річчя Перемоги" склали цей акт про те, що власники майнових паїв передають, а СГВК „Кузьминці" приймає товарно-матеріальні цінності за переліком на загальну суму 16 653 480,06 грн. Товарно-матеріальні цінності передаються як майновий внесок членів СГВК „Кузьминці". Членство в СГВК „Кузьминці" набули всі власники земельних та майнових паїв с. Кузьминці, які за актом приймання-передачі від 07.02.2014р. передали кооперативу в якості вступного та пайового внесків майно, яке перебуває в їх спільній частковій власності.

Відповідно до реєстру наявності ідентифікованих і зареєстрованих тварин в Реєстрі тварин від 03.07.2014р. за СФГ „Кузьминці", Хмельницька область Теофіпольський район с. Кузьминці значиться поголів'я ВРХ в кількості 590 голів (лист ДП „Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин" від 04.07.2014р. за вих.№485/8-юр.).

За інформацією Бази даних автомототранспорту станом на 10.07.2014р. за СФГ „Кузьминці" Хмельницька область Теофіпольський район с. Кузьминці зареєстровано 18 одиниць транспортних засобів згідно переліку.

Відповідно до повідомлення головного державного інспектора ДІГС у Хмельницькій області від 14.07.2014р. вих.№302 за СФГ „Кузьминці", Хмельницька область, Теофіпольський район с.Кузьминці зареєстрована сільськогосподарська техніка згідно додатку /реєстр машин/ в кількості 26 одиниць.

Згідно Витягу із Єдиного держаного реєстру тварин від 06.04.2015р. №38611156/06.04.2015/В4 за СВК „Кузьминці", Хмельницька область Теофіпольський район с. Кузьминці значиться поголів'я великої рогатої худоби в кількості 381 голів, зареєстрованої в установленому порядку.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 08.04.2015р. по справі №917/113/15 за позовом СВК „Кузьминці" до ТОВ „Білогір`я молокопродукт" за участю третьої особи без самостійних вимог на сторін відповідача - СФГ „Кузьминці" із відповідача було стягнуто заборгованість по договору на закупівлю молока №48/14-БМ від 04.03.2014р. в сумі 666 471,65 грн. боргу, 12 927,72 грн. 3% річних та 79 310,13 грн. інфляційних витрат, всього в сумі 758 709,50 грн.

СФГ „Кузьминці" звертався до СВК „Кузьминці" із письмовими вимогами (листи від 04.02.2015р. №7, від 23.12.2014р. №86) про повернення майна, належного СФГ „Кузьминці", та не вчиняти дій, що перешкоджають його використанню.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 12.05.2015р. у справі № 924/423/15 вирішено: у позові позові Селянського (фермерського) господарства „Кузьминці", с. Кузьминці, Теофіпольський район, Хмельницька область до Сільськогосподарського виробничого кооперативу „Кузьминці", с.Кузьминці, Теофіпольський район, Хмельницька область про усунення перешкод в користуванні майном та стягнення 661 471,65 грн. завданих збитків відмовити.

У вищевказаному рішенні також відзначено, зокрема, що «в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували протиправність дій відповідача або третіх осіб у створенні позивачеві перешкод у користуванні майном, наявність об'єктивно існуючих перешкод з боку інших осіб, які б не дозволяли позивачу належним чином користуватись майном, відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності.

Судом також встановлено, що спірне майно (ВРХ в кількості 590 голів; транспортні засоби та с/г техніку у кількості 43 одиниць) за актом приймання-передачі від 07.02.2014р. було передано пайовиками в користування СГВК „Кузьминці", відтак вибуло із користування позивача.

Проте, в ході вирішення даної справи суд позбавлений можливості оцінити правомірність такої передачі майна іншим особам для з`ясування питання чи зареєстроване спірне майно за ними у встановленому законом порядку, оскільки це виходить за межі предмета позову.

Виходячи із наявних у справ доказів суд приходить до висновку, що права позивача на спірне майно за відсутності права власності на нього та без доказів про протиправні дії третіх осіб щодо такого майна, не можуть бути захищені шляхом пред'явлення негаторного позову. Приймається до уваги також і те, що спірне майно перебуває у володінні третіх осіб.

Відтак, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном суд вважає безпідставними та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами», відзначив суд.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 р. рішення господарського суду Хмельницької області від 12.05.2015р. скасовано в частині відмови у задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні майном СФГ "Кузьминці", а саме: великою рогатою худобою (590 голів із відповідними ідентифікаційними номерами), яка знаходиться на фермах у селі Кузьминці Теофіпольського району Хмельницької області по вул. Бульварській; транспортними засобами та с/г технікою (43 одиниці), які знаходяться на тракторному стані у селі Кузьминці Теофіпольського району Хмельницької області по вул.Польовій та зобов'язано СГВК "Кузьминці" не чинити перешкод голові фермерського господарства "Кузьминці" Співаку О.М. та його працівникам у вільному допуску до цього майна та вільному розпорядженню ним та продуктами його виробництва, безперешкодного здійснення виробничо-господарської діяльності вищезазначеним майном. Прийнято в цій частині нове судове рішення, яким позов в цій частині задоволено, в решті рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.01.2016р. № 924/423/15 скасовано постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 09 вересня 2015р. у справі за № 924/423/15 в частині задоволення позову про усунення перешкод в користуванні майном, залишивши в силі в цій частині рішення Господарського суду Хмельницької області від 12 травня 2015р., у решті постанову Рівненського апеляційного господарського суду залишено без змін.

В означеній вище постанові, зокрема, відзначено, що «як зі змісту позовної заяви, так і зібраних у справі у справі доказів вбачається, що позивач позбавлений можливості володіти спірним майном, ним володіє і користується відповідач, а отже, належним способом захисту в такому випадку має бути віндикаційний позов на підставі ст. 388 ЦК України, тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Належним в розумінні ст. 16 ЦК України є спосіб захисту внаслідок застосування якого відновлюються порушені або оспорювані права чи охоронювані законом інтереси позивача.

Усунення перешкод в користуванні майном не відновлює прав власника, який цим майном не володіє. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про часткове задоволення позовних внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що регулюють захист права власності.

Натомість, місцевий господарський суд, відмовляючи в задоволенні вимог про усунення перешкод в користуванні майном, правильно вказав про неможливість захисту прав позивача шляхом пред'явлення негаторного позову у зв'язку з відсутністю в його володінні спірного майна», відзначив суд касаційної інстанції.

Відповідно до змісту протоколу накладення арешту на майно від 15.04.2015р. старшим слідчим в УМВСУ в Хмельницькій області у відповідності до ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 18.09.2014р. проведено опис майна, в тому числі транспортних засобів СФГ „Кузьминці". У протоколі наявна відмітка про те, що представник СГВК "Кузьминці" відмовився отримувати майно на зберігання.

Крім того, на підтвердження своїх доводів позивачем надано копію висновку експерта від 05.09.2018р.

Досліджуючи надані докази, оцінюючи їх в сукупності, судом береться до уваги наступне.

Відповідно до приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 1 Господарського процесуального кодексу України, необхідною умовою для задоволення позову є наявність факту порушення або оспорювання прав та інтересів позивача у справі, на захист яких і спрямовано звернення з позовом до суду.

Із змісту положень ст.ст.317, 319 ЦК України вбачається, що саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.321 ЦК України).

Враховуючи норми ч. 4 ст. 623 ЦК України, на кредитора покладений обов'язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов'язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально.

Крім того, судом наголошується, що статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Суб'єктами в кондикційному зобов'язанні є, з одного боку, власник майна (титульний володілець), який у зобов'язанні має право вимоги та виступає кредитором, а з іншого, - набувач майна, який виступає боржником.

У свою чергу, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи із змісту зазначеної норми, можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як з дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, з дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за умов набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого) та набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави, або підстава, на основі якої майно набувалося, згодом відпала. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Відповідно до частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

З урахуванням наведених норм кондикція - це позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15, постанові Верховного Суду від 21.05.2018р. у справі № 922/2016/17.

Водночас, згідно зі ст. 75 ГПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

При винесенні рішення господарського суду Хмельницької області від 12.05.2015р. №924/423/15, яке є чинним, суд дійшов висновку, що права позивача на спірне майно за відсутності права власності на нього та без доказів про протиправні дії третіх осіб щодо такого майна, не можуть бути захищені шляхом пред'явлення негаторного позову. Прийнято до уваги також і те, що спірне майно перебуває у володінні третіх осіб. Відтак, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном суд вважав безпідставними та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Посилання позивача, як на доказ позбавлення його можливості використання майна, на кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № та передачу новоствореному СГВК „Кузьминці" всіх товарно-матеріальних цінностей, які знаходяться в СФГ „Кузьминці", спростовано у рішенні господарського суду Хмельницької області від 12 травня 2015р. по справі № 924/423/15, яке залишено в силі постановою ВГС України від 20.01.2016р.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Беручи до уваги зміст матеріалів справи та вищевказаних положень закону, а також встановлені судами (у тому числі при вирішенні справи № 924/423/15) обставини, враховуючи недоведеність факту збереження відповідачем майна без достатньої правової підстави, зважаючи при цьому на відсутність доказів щодо наміру позивача здавати транспортні засоби в оренду у період, зазначений у позовній заяві, враховуючи недоведеність сукупності обставин, необхідних для застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України, суд, незалежно від змісту інших доводів учасників процесу, вважає за необхідне у позові відмовити повністю.

Водночас, судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Руїс Торіха проти Іспанії").

Крім того, при прийнятті рішення судом відзначається, що не підлягає задоволенню заява відповідача про застосування строку позовної давності з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3, 4 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, відповідно до частини 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зважаючи на недоведеність порушення прав позивача відповідачем, заява відповідача про застосування строку позовної давності не може бути задоволена судом.

У зв'язку з відмовою в позові судові витрати відповідно до ст.129 ГПК України покладаються на позивача.

Повний текст рішення (враховуючи зміст положень ст.233 ГПК України, а також перебування судді 22, 23 квітня 2019р. у відпустці; 2 та 3 травня 2019р. у відрядженні) остаточно складено у 10-ий робочий день після оголошення вступної та резолютивної частин рішення, тобто 08.05.2019р.

Керуючись ст.ст. 2, 20, 24, 73, 74, 129, 232, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України, з урахуванням пп. 17.5 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено 08.05.2019р.

Суддя М.В. Смаровоз

Віддруков. 4 прим. (всім рек. з пов. про вруч.): 1 - до справи; 2,3 - позивачу (30620, Хмельницька обл., Теофіпольський р-н, с. Кузьминці, вул. Першотравнева, 18; 29000, м. Хмельницький, вул. Зарічанська, 3/1, офіс 413); 4 - відповідачу (30620, с. Кузьминці, Хмельницька обл., Теофіпольський р-н).