ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2019 Справа № 917/1615/18

Суддя господарського суду Полтавської області Іванко Л.А. при секретарі судового засідання Мусійченко Т.С., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", 01001, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ідент. код 20077720

до Комунального виробничого підприємства "Теплоенерго" м. Горішні Плавні, 39800, м.Горішні Плавні, вул. Молодіжна, буд.8, ідент. код 13940851

про стягнення 12 058 406, 60 грн.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, дов.№14-17 від 16.01.2019 року

від відповідача: ОСОБА_2, дов.№420 від 01.02.2019 року

встановив:

До господарського суду Полтавської області надійшов позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до комунального виробничого підприємства «Теплоенерго» про стягнення 12058406,6 грн. за договором постачання природного газу № 3762/1617-ТЕ-24 від 29.08.2016 року, в тому числі: 6201521,00 грн. основного боргу, 2271174,30 грн. - пені, 913268,68 грн. - 3% річних, 2672445,63 грн. - інфляційних втрат.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач несвоєчасно здійснював оплату за переданий природний газ.

31.01.2019 року від Комунального підприємства "Теплоенерго", через канцелярію суду надійшов відзив (вх.№ 894) на позовну заяву, в якому відповідач частково визнає позовні вимоги на суму 5253428,00 грн. основного боргу за договором постачання природного газу № 3762/1617-ТЕ-24 від 29.08.2016 року, однак просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на відсутність його вини в порушенні зобов"язання щодо оплати отриманого від позивача газу.

Одночасно із поданням відзиву відповідач заявив клопотання про поновлення строку для його подання.

Суд, розглянувши вказане клопотання, встановив, що відзив подано у межах підготовчого провадження, беручи до уваги завдання останнього (ст. 177 ГПК України), а також завдання, мету та засади господарського судочинства в цілому (ст. 2 ГПК України), суд вважає, що клопотання відповідача підлягає задоволенню.

Відзив долучено судом до матеріалів справи.

20.02.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№ 1690), в якій останній просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Одночасно із поданням даної заяви по суті справи позивач звернувся з клопотанням про поновлення строку для подання відповіді на відзив.

Суд, розглянувши вказане клопотання, встановив, що відповідь на відзив подано у межах підготовчого провадження, беручи до уваги завдання останнього (ст. 177 ГПК України), а також завдання, мету та засади господарського судочинства в цілому (ст. 2 ГПК України), суд вважає, що клопотання позивача підлягає задоволенню.

Відповідь на відзив долучено судом до матеріалів справи.

Від відповідача надійшло клопотання (вх.№2207 від 05.03.2019) про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Головне фінансове управління Полтавської ОДА.

Ухвалою суду від 05.03.2019 року суд відмовив в задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Головне фінансове управління Полтавської ОДА, оскільки останнє не має ніяких зобов'язань перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Інші заяви по суті спору сторони суду не надали.

У даній справі були вчинені наступні процесуальні дії.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2018 року даний позов був переданий на розгляд судді Іванко Л.А.

За даним позовом ухвалою господарського суду Полтавської області 26.12.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі № 917/1615/18, призначено справу до розгляду в підготовче засідання на 31.01.2019 року, та встановлено сторонами строки для подання заяв по суті справи.

Під час розгляду справи в судовому засіданні 31.01.2019 року оголошено перерву до 21.02.2019 року.

21.02.2019 року в судовому засіданні оголошено перерву до 05.03.2019 року.

Ухвалою суду від 05.03.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.04.2019 року.

В судовому засіданні 02.04.2019 року оголошено перерву до 16.04.2019 року.

В судовому засіданні 16.04.2019 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі наявні у справі докази та письмові пояснення, суд встановив:

Між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач, постачальник) та комунальним виробничим підприємством "Теплоенерго" (відповідач, споживач) укладено договір постачання природного газу № 3762/1617-ТЕ-24 від 29.08.2016 року (далі-Договір).

Згідно п.1.1 Договору позивач, як постачальник зобов'язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов'язався оплатити його на умовах цього договору.

В Додаткових угодах № 1 від 23.01.2017р., № 2 від 14.02.2017р., № 3 від 31.03.2017р. до Договору сторони погоджували: предмет договору, кількість та фізико-хімічні показники газу, права та обов"язки сторін, порядок та умови проведення розрахунків, ціну газу, умови відповідальності сторін, строк дії договору, інші умови.

Згідно з п.3.1. Договору право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов'язану з правом власності на природний газ.

Відповідно до п.3.5 Договору споживач зобов'язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, постачальнику:

- завірену копію акта про надання послуг з розподілу (транспортування) природного за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором газорозподільних мереж (газотранспортної системи). Разом з копією такого акта споживач подає за підписом уповноваженої особи інформацію стосовно детальної розбивки кількості природного газу, зазначеної в акті, за категоріями (у тому числі згідно з цим договором);

- підписані та скріплені печаткою споживача два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

На виконання умов Договору позивач передав у власність відповідачу впродовж жовтня 2016, листопада 2016, грудня 2016, січня 2017, лютого 2017, березня 2017, квітня 2017, травня 2017, червня 2017, вересня 2017, природний газ на загальну суму 133985574,63 грн. Зазначене підтверджується двостороннє підписаними актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 на суму 12966149,46 грн., від 30.11.2016 на суму 18612702,73 грн., від 31.12.2016 на суму 23604960,89 грн., від 31.01.2017 на суму 28861341,28 грн., від 28.02.2017 на суму 22666279,39 грн., від 31.03.2017 на суму 15285036,68 грн., від 30.04.2017 на суму 4315314,86 грн., від 31.05.2017 на суму 3260308,56 грн., від 30.06.2017 на суму 2402962,5 грн., від 30.09.2017 року на суму 2010518,28 грн.

Відповідно до п. 6.1. Договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як свідчать матеріали справи, частина заборгованості відповідача перед позивачем за природний газ погашена шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

На виконання вказаної постанови від 11.01.2005 № 20 Головне управління державної казначейської служби України у Полтавській області (сторона №1), Департамент фінансів Полтавської облдержадміністрації (сторона № 2), Комунальне виробниче підприємство "Теплоенерго", м.Горішні Плавні (сторона № 3), НАК "Нафтогаз України" (сторона остання) підписали спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання транспортування розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України (додаються).

На дату звернення до суду з позовною заявою відповідач свої договірні зобов'язання по оплаті за фактично переданий природний газ виконав частково. За розрахунком позивача, несплачена сума боргу відповідача за Договором складає 6201521,00 грн. (при цьому додає сальдо по КВП "ТЕ", м.Горішні Плавні з 01.10.2016 по 31.05.2018 року, довідку по операціях за Договором № 3762/1617-ТЕ-24 з 01.10.2016 по 31.05.2018).

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

В зв'язку з цим, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за поставлений газ у сумі 6201521,00 грн.

Пунктом 8.2 Договору визначено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього Договору він зобов'язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

На підставі вказаного пункту Договору, а також ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував відповідачу за неналежне виконання останнім умов Договору:

- пеню у розмірі 2271174,3 грн., 3% річних у розмірі 913268,68 грн. та 2672445,63 грн. інфляційних втрат.

Отже, вважаючи свої права порушеними, позивач просить суд стягнути з відповідача вказані суми пені, 3% річних та інфляційних.

Відповідач у відзиві з сумою основного боргу визначеного позивачем не погодився з наступних підстав.

Як зазначає відповідач, КВП "Теплоенерго" з метою організації проведення взаєморозрахунків було укладено восьмисторонній договір від 17.10.2018 року на погашення заборгованості в сумі 556293 грн. за природний газ згідно договору від 29.08.2016 року № 3762/1617-ТЕ-21 з НАК "Нафтогаз України", і відповідно до платіжного доручення № 1, 23.11.2018 року сплатило позивачу зазначені кошти в рахунок погашення боргу.

Додатково, КВП "Теплоенерго" з метою організації проведення взаєморозрахунків було укладено восьмисторонній договір від 07.11.2018 року на погашення заборгованості в сумі 391800 грн. за природний газ згідно договору від 29.08.2016 року № 3762/1617-ТЕ-21 з НАК "Нафтогаз України", і відповідно до платіжного доручення № 2, 29.11.2018 року сплатило позивачу зазначені кошти в рахунок погашення боргу.

Так, наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень підтверджується, що КП «Теплоенерго» сплатило позивачу в рахунок погашення боргу за Договором 948093 грн., проте вказана сума оплати не врахована позивачем у розрахунку. Отже, за даними КП «Теплоенерго» основна сума боргу по Договору на момент прийняття рішення по справі складає 5253428,00 грн.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачена свобода договору.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вказувалось вище, сторонами у п. 6.1. Договору погоджено остаточний строк оплати за переданий газ, а саме: до 25-го числа (включно) місця, наступного за місяцем поставки газу.

Поставка природного газу по договору підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання - передачі природного газу.

Судом встановлено, що позивачем при здійсненні розрахунку основної заборгованості не враховано оплату відповідача, здійснену за платіжним дорученням № 1 від 23.11.2018 року на суму 556293,00 грн., яка проведена банком 23.11.2018 та платіжним дорученням № 2 від 29.11.2018 року на суму 391800,00 грн., проведена банком 30.11.2018 року.

Тобто, заборгованість відповідача за поставлений природний газ за Договором постачання природного газу № 3762/1617-ТЕ-24 від 29.08.2016 року на день звернення позивача до суду становить 5253428,00 грн.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність у справі достатніх правових підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості за Договором постачання природного газу від 29.08.2016 №3762/1617-ТЕ-24 в сумі 5253428,00 грн., в задоволенні позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 948093 грн., слід відмовити, як безпідставно заявленій, оскільки позивачем не враховані оплати, здійснені відповідачем до звернення позивача з позовом до суду.

Щодо вимог позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідачем свої обов"язки в частині оплати за поставлений у жовтні - грудні 2016 року, січні 2017 року - червні 2017 року та вересні 2017 року природний газ по Договору у строки, які визначено умовами зазначеного правочину, належним чином виконано не було, що підтверджується довідкою по операціях за Договором.

Посилання відповідача у відзиві, що договори про організацію взаєморозрахунків змінили строки виконання боржником грошових зобов"язань перед кредитором, які виникли на підставі договору № 3762/1617-ТЕ-21 від 29.08.2016 року безпідставні, оскільки Договір про організацію взаєморозрахунків № 161/332-в від 09.11.2017 року не містить строків виконання відповідачем зобов"язань перед позивачем, а в п.18 даного Договору зазначено, що договір є дійсним лише у разі здійснення відповідного фінансування.

Як вбачається з матеріалів справи, фінансування за цим Договором не здійснювалося.

Крім цього, п.8.3 Договору постачання природного газу від 29.08.2016 №3762/1617-ТЕ-24 сторони погодили, що з урахуванням п.11.3 цього Договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов"язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Керуючись ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач нарахував відповідачу за прострочення строків оплати поставленого природного газу 3% річних у сумі 913268,68 грн. та інфляційні в сумі 2672445,63 грн.

Враховуючи порушення відповідачем свого грошового зобов'язання, а також, перевіривши надані позивачем розрахунки пред'явлених до стягнення 3% річних, інфляційних втрат суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вказаних сум, а відтак, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобовязань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов"язань.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 8.2 Договору, у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього Договору він зобов'язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Позивач, за прострочення строків оплати поставленого природного газу, керуючись п. 8.2. договору нарахував та просить стягнути з відповідача пеню в сумі 2271174,3 грн.

Перевіривши розрахунок позивача в частині вимог про стягнення пені суд дійшов висновку, що він здійснений з порушенням вимог п. 6 ст. 232 ГК України.

Відповідно ч. 6. ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення зобов"язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов"язання мало бути виконано.

Відповідно до доданого до позову розрахунку заборгованості, позивачем нарахування пені за березень 2017 та за вересень 2017 року здійснено більше ніж за півроку, а тому судом здійснено перерахунок пені відповідно до ч.6 ст.232 ГК України.

Після проведення перевірки нарахування пені судом встановлено, що її розмір становить 2243310,08 грн. Позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В іншій частині (27864,22 грн.) у позові щодо нарахування пені слід відмовити за безпідставністю цих вимог.

Згідно з ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 5253428,00 грн. основного боргу, 2243310,08 грн. пені, 913268,68 грн. 3% річних, 2672445,63 грн. інфляційних нарахувань підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому в цій частині підлягають задоволенню. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати відповідно до ст.129 ГПК України покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 130, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального виробничого підприємства "Теплоенерго" (м. Горішні Плавні, 39800, м.Горішні Плавні, вул. Молодіжна, буд.8, ідент. код 13940851) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ідент. код 20077,00 грн. основного боргу, 2243310,08 грн. пені, 2672445,63 грн. інфляційних, 913268,68 грн. 3% річних, 166236,79 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 26.04.2019 року

Суддя Іванко Л.А.