ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.05.2019

Справа № 920/102/19

м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А., при секретарі судового засідання Олтушевській І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/102/19 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об’єднання», м. Суми,

про стягнення 1 829 829 грн 84 коп

За участю представників сторін:

від позивача: Безпалюк О. Л. (за довіреністю від 14.04.2017 №14-72);

від відповідача: Танчик О.М. (за довіреністю від 28.12.2018 № 18-49/3).

Суть спору: 24.01.2019 до Господарського суду Сумської області звернулось Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», з позовною заявою від 03.01.2019 № 14/4-3, в якій просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об’єднання» на свою користь борг у загальній сумі 1 829 820 грн 84 коп, у тому числі: пеня в розмірі 739 054 грн 29 коп, 3% річних в сумі 90 799 грн 14 коп, інфляційні витрати в сумі 999 967 грн 41 коп, а також судові витрати – 27 447 грн 35 коп.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 25.01.2019 № 920/102/19 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

20.02.2019 до суду надійшов відзив Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об’єднання» від 20.02.2019 № 18-7/192, в якому, з підстав відсутності належних доказів здійснення господарських операцій, представник відповідача просить суд в задоволенні позову відмовити.

13.03.2019 від Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об’єднання» надійшли заперечення № 18-7/150, відповідно до яких відповідач просить суд відмовити Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016 № 1730-VIII (а.с. 231-241).

Представник позивача в судовому засіданні 08.05.2019 підтримав позицію, викладену у позовній заяві, просить суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.05.2019 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Оцінивши та дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами на підтвердження своїх позицій по суті спору, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Публічним акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об’єднання» укладено договір купівлі-продажу природного газу від 05.02.2014 № 2760/14-КП-29 (далі по тексту - Договір) (а.с. 20-24, І том).

На виконання умов Договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 5 893 854 грн 47 коп, що підтверджується актом приймання-передачі (а.с. 31-37, І том).

Відповідно до пункту 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється Публічним акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об’єднання» виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У зв’язку з несвоєчасним розрахунком за газ позивач нарахував до стягнення з відповідача 90 799 грн 14 коп 3% річних, 999 967 грн 41 коп інфляційних збитків, 739 054 грн. 29 коп пені, а всього 1 829 820 грн 84 коп боргу, що є предметом спору та підставою звернення позивача до суду для примусового стягнення боргу.

Оцінюючи докази у справі в їх сукупності та за внутрішнім переконанням, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволенню.

Згідно положень Пленуму ВГСУ від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» при прийнятті рішення суд має врахувати майнові інтереси сторін, не надаючи переваги одному учаснику над іншим. Рішення має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці доказів у конкретній справі.

Сторони за договором є суб’єктами господарювання та самостійними юридичними особами, що підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідач є теплопостачальною організацією як в період дії спірного договору, так й на час розгляду справи. Так, Публічному акціонерному товариству «Сумське машинобудівне науково-виробниче об’єднання» видано дві ліцензії :

-          серія АГ № 578305 на право виробництва теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням або поновлюваних джерел енергії) (а.с. 236, І том);

-          серія АГ № 578304 на постачання теплової енергії (а.с. 237, І том).

Термін дії даних ліцензій з 13.10.2011 по 12.10.2016.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 20.05.2011 № 322 (а.с. 240-241, І том) Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об’єднання» визнано виробником та виконавцем послуг в місті Суми з централізованого опалення та постачання гарячої води в межах території обслуговування.

Відповідно до п. 6 ст. 21 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», який набрав чинності 28.06.2015, ліцензії на провадження видів господарської діяльності, що на день набрання чинності цим Законом є чинними, продовжують діяти. Ліцензії на провадження видів господарської діяльності, зазначених у ст. 7 цього Закону, які є чинними на день набрання чинності цим Законом та мали обмежений термін дії, є безстроковими і можуть бути, за заявою ліцензіата, переоформлені відповідним органом ліцензування безкоштовно у тижневий строк.

Отже, видані Публічному акціонерному товариству «Сумське машинобудівне науково-виробниче об’єднання» ліцензії є безстроковими, що також підтверджується наявними в матеріалах справи копіями ліцензій переоформлених рішенням від 17.09.2015 № 2314 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг ( а.с. 238, 239, І том).

Між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Публічним акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об’єднання» укладено договір купівлі-продажу природного газу від 05.02.2014 № 2760/14-КП-29, який відповідає вимогам ст. 714 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що до договору поставки енергоносіїв приєднаними мережами застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Відносини купівлі-продажу урегульовані главою 54 Цивільного кодексу України, відповідно до положень якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) та отримати розрахунок, а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Поставка є різновидом відносин купівлі-продажу.

Додатковими угодами від 29.04.2014 № 1, від 27.05.2014 № 2, від 13.06.2014 №3, від 30.09.2014 № 4, від 28.11.2014 № 5, від 26.12.2014 № 6 вносилися зміни до п. 5.2 ст. 5 Договору - ціна за 1000 м3 газу. Кожна із вищезазначених додаткових угод змінювала попередню ціну на газ в бік її підвищення (а.с. 25-30, І том).

На виконання вимог п. 3.3 та п. 3.4 договору по факту споживання природного газу сторонами по справі підписувалися акти приймання-передачі природного газу: від 31.01.2014 на суму 1 370 419 грн 30 коп, від 28.02.2014 на суму 1 070 744 грн 07 коп, від 31.03.2014 на суму 603854 грн 15 коп, від 30.04.2014 на суму 257 378 грн 92 коп, від 31.10.2014 на суму 184 481 грн 09 коп, від 30.11.2014 на суму 825 936 грн 23 коп, від 31.12.2014 на суму 1 581 040 грн 71 коп (а.с. 31-37, І том). Претензій щодо кількості, якості та вартості отриманого товару (газу) не заявлено.

Відповідно до положень Закону законодавцем визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 2 Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Згідно з ст. 1 № 2633-ІV від 02.06.2005 теплогенеруюча організація – суб’єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про теплопостачання» господарська діяльність з виробництва, постачання теплової енергії підлягає ліцензуванню в порядку, встановленому законом.

Господарська діяльність відповідача з виробництва та постачання теплової енергії підтверджується матеріалами справи.

Частиною 3 статті 7 Закону визначено порядок розрахунків постачальників та споживачів енергоносіїв у разі прострочення споживачів в оплаті вартості природного газу, використаного для виробництва теплової та електричної енергії, за умов погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом. На таку заборгованість з оплати природного газу не нараховуються неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Частина 3 статті 7 Закону про врегулювання заборгованості за спожитий природний газ є нормою прямої дії, а, відтак, її застосування до споживачів не ставиться в залежність від виконання будь-яких інших умов поряд з їх обов’язком щодо погашення заборгованості за спожитий природний газ у строк до набрання чинності 30.11.2016 цим Законом. При цьому, виконання даної норми не залежить від факту включення підприємства-споживача до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, оскільки в силу ч. 1 ст. 58 Конституції України зазначений Закон не має зворотної дії в часі, не поширюється на правовідносини з розрахунків за поставлений природний газ, які проведено до набрання ним чинності, а визначає порядок врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, що не була погашена боржниками станом на 30.11.2016.

Остаточний розрахунок за зобов’язаннями по договору від 05.02.2014 № 2760/14-КП-29, на суми яких позивачем нараховано пеню, три відсотки річніх та інфляційні втрати, було проведено відповідачем 30.09.2015, що підтверджується довідкою по операціям (а.с. 39-40, І том).

Отже, вимоги позивача про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат є такими, що протирічать спеціальним вимогам Закону.

Аналогічна правова позиція щодо застосування ч. 3 ст. 7 Закону викладена у Постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 15.03.2018 у справі № 904/10736/16, від 03.04.2018 у справі № 904/11325/16, від 02.05.2018 у справі № 914/102/17, від 15.05.2018 у справі № 908/3126/16, від 30.05.2018 у справі № 908/2055/17, від 14.01.2019 у справі № 904/1615/18.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Беєлер проти Італії», «Онер’їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов’язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії» від 20.05.2010, «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси («Онер’їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»).

Отже, частиною 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» законодавець запровадив чіткий механізм звільнення боржників (споживачів) від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов’язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування їм неустойки (штрафу, пені), інфляційних втрат та 3% річних на суму основної заборгованості за договорами купівлі-продажу (поставки) природного газу за умов її погашення боржниками до набрання чинності цим Законом, та списання цих нарахувань (припинення зобов’язань).

Відтак, висновок суду про відмову у задоволенні позову в даній справі про стягнення з відповідача, як споживача природного газу для виробництва теплової енергії, спірних сум пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму основного боргу за поставлений позивачем природний газ, узгоджується з принципом «належного урядування» державою у законодавчій сфері та гарантує відповідачу право на мирне володіння його майном.

Згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати належить покласти на позивача.

Керуючись Законом України «Про теплопостачання», Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», ст. 58 Конституції України, ст. 714 Цивільного кодексу України, ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, Господарського процесуального кодексу, господарський суд

ВИРІШИВ:

1.          В задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Уразі подання апеляційної скарги, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно зі статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення Учасник справи, якому повне рішення не були вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено 11.05.2019.

Суддя

Ю.А. Джепа