ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2019 р. Справа№ 910/14240/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Мартюк А.І.

Буравльова С.І.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Мишастий А.О. - керівник

від відповідача: Тоцька А.О. - адвокат

від третьої особи: Петрова І.Г. - адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги Приватного підприємства «Дніпровський Краєвид 07» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика»

на рішення Господарського суду міста Києва, ухваленого 24.01.2019, повний текст якого складено 04.02.2019

у справі № 910/14240/18 (суддя Щербаков С.О.)

за позовом Приватного підприємства «Дніпровський Краєвид 07»

до Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгово-логістичний комплекс «Арктика»

про стягнення 1 747 092,57 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 70-71), заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 1 747 092,57 грн., яка становить суму орендної плати, нарахованої за період з 01.07.2016 по 31.07.2016 за укладеним між відповідачем та третьою особою договором користування холодильною камерою та надання вантажних послуг № 25/12/14-1 від 25.12.2014, право на стягнення якої позивач набув за укладеним з третьою особою договором про відступлення права вимоги від 13.03.2017.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, пославшись на те, що 13.03.2017 (дата укладення позивачем та третьою особою договору про відступлення права вимоги - примітка суду) фактично діяв інший договір про відступлення права вимоги на суму 1 465 303,45 грн. (вказана сума є сумою орендної плати за період з 01.07.2016 по 26.07.2016 - примітка суду) - від 26.07.2016, який був укладений між позивачем та ТОВ «Нагваль-Фіш», та на те, що ним на виконання вказаного договору відступлення здійснено сплату орендної плати у сумі 1 465 303,45 грн. на користь ТОВ Нагваль-Фіш».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.01.2019, повний текст якого складено 04.02.2019, у справі № 910/14240/18 позовні вимоги задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що:

- хоча в матеріалах справи відсутній примірник договору оренди, предметом якого була передача відповідачу в користування майна третьої особи (холодильні камери, які розташовані в приміщенні рибного ярмарку та комплексу по зберіганню, виробництву продуктів харчування для ТОВ «Логістик центр «Скандинавія» за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н., с. Софіївська Борщагівка, вул. Чорновола, 46а), проте, проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи, надані учасниками справи пояснення (в т.ч. викладене у відзиві на позов щодо визнання відповідачем факту існування правовідносин оренди майна третьої особи за договором оренди) та встановлені постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 та ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №910/19198/16 обставини, суд дійшов висновку, що в розумінні наведених положень матеріалами справи належним чином підтверджується виникнення та існування між третьою особою та відповідачем правовідносин оренди майна третьої особи згідно договору оренди, оскільки такі обставини визнаються учасниками справи, при цьому Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду під час розгляду справи №910/19198/16 не було вказано на відсутність спірних правовідносин оренди за договором користування холодильною камерою та надання вантажних послуг № 25/12/14-1 від 25.12.2014 за аналогічних даній справі обставин - відсутності фактичного тексту договору оренди);

- у даному випадку сторонами не заперечується факт передачі на підставі договору оренди третьою особою у користування відповідачу холодильних камер, які розташовані в приміщенні рибного ярмарку та комплексу по зберіганню, виробництву продуктів харчування для ТОВ «Логістик центр «Скандинавія» за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н., с. Софіївська Борщагівка, вул. Чорновола, 46а, а матеріали справи не містять доказів припинення дії договору оренди чи повернення спірного майна третій особі;

- представник третьої особи зазначав, що з липня 2016 року відповідач безпідставно припинив виконання своїх обов'язків із сплати орендної плати за користування спірним майном згідно договору оренди і відповідне майно з оренди не повертав, у зв'язку з чим третя особа листом №31-01-17/1 від 31.01.2017 повідомила відповідача про відмову від договору оренди на підставі частин 1, 3 ст. 651, ст. 782 ЦК України та вимагала оплатити заборгованість по орендній платі та повернути майно з оренди;

- доказів на спростування викладених позивачем та третьою особою доводів та наданих в їх підтвердження документів відповідачем надано не було, як і не надано будь-яких пояснень стосовно припинення сплати орендної плати за користуванням спірним майном та неповернення його орендодавцю;

- за таких обставин, суд дійшов висновку, що за встановлених в межах даної справи обставин дійсним підтверджується дія договору оренди з моменту його укладення та до направлення третьою особою на адресу відповідача листа №31-01-17/1 від 31.01.2017, а відтак, і обов'язок останнього по сплаті встановленої у договорі оренди орендної плати до вказаної дати (отримання листа №31-01-17/1 від 31.01.2017);

- при визначенні розміру орендної плати слід виходити з того, що розмір заявленої до стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди за період з 01.07.2016 по 26.07.2016 (у розмірі 1 465 303,45 грн.) визначено на підставі складеного повноважними представниками третьої особи та відповідача і скріпленого їх печатками акту звіряння взаємних розрахунків за період: 01.07.2016 - 26.07.2016 між ТОВ «ТЛК «Арктика» та ТОВ «Укрлогістика» за договором №25/12/14-1 від 25.12.2014 станом на 26.07.2016, будь-яких заперечень щодо дійсності якого жодним із учасників справи не заявлено, а відтак, виходячи з визначених в зазначеному акті вартості користування спірним майном та періоду, за який вона обчислюється сторонами, слід дійти висновку, що звичайною ціною користування спірним майном відповідачем на підставі договору оренди у період з 01.07.2016 по 31.01.2017 за один день є 56 357,825 грн. (1 465 303,45 грн./26 днів), адже доказів змін спірних правовідносин у зазначений період матеріали справи не містять.

Щодо посилань відповідача на те, що 13.03.2017 2017 (дата укладення позивачем та третьою особою договору про відступлення права вимоги) фактично діяв інший договір про відступлення права вимоги - від 26.07.2016, який був укладений між третьою особою та ТОВ «Нагваль-Фіш», суд першої інстанції зазначив про те, що постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 910/19198/16 вказаний договір визнано недійсним, а тому посилання відповідача на зазначений договір є безпідставними, а надані відповідачем докази перерахування на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нагваль-Фіш» коштів у розмірі 1 465 303,45 грн. не можуть підтверджувати виконання ним взятих на себе зобов'язань по сплаті орендної плати за договором оренди, адже в силу встановлених постановою Верховного Суд від 20.06.2018 у справі №910/19198/16 обставин таке перерахування здійснено за відсутності правових підстав для цього.

Не погоджуючись з рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2019 у справі № 910/14240/18 змінити, шляхом доповнення його резолютивної частини вирішенням питання про розподіл судових витрат, а саме: стягненням з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика» на користь Приватного підприємства «Дніпровський Краєвид 07» витрат на правничу допомогу у розмірі 87 354,63 грн.

У апеляційній скарзі позивач послався на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, адже за приписами ГПК України рішення суду має містити, в тому числі, висновок щодо розподілу судових витрат, понесених учасниками за час розгляду справи в суді першої інстанції, проте при винесенні рішення судом першої інстанції було залишено поза увагою понесені позивачем витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, які за погодженням з адвокатом становили 5 % від суми задоволених позовних вимог, а саме 87 354,63 грн.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2019 справа № 910/14240/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Буравльов С.І., Мартюк А.І.

Ухвалою суду від 04.03.2019 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Буравльов С.І., Мартюк А.І.:

- відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Дніпровський Краєвид 07» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2019 у справі № 910/14240/18;

- встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 20.03.2019;

- роз'яснено учасникам процесу, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);

- розгляд справи № 910/14240/18 призначено на 27.03.2019 о 14:40;

- сторони попереджено, що нез'явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою в розгляді апеляційної скарги.

Також не погоджуючись з рішенням, 27.02.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2019 у справі № 910/14240/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

У апеляційній скарзі відповідач зазначив про те, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування вказаної позиції відповідач послався на те, що:

- 13.03.2017 (дата укладення позивачем та третьою особою договору про відступлення права вимоги) фактично діяв інший договір про відступлення права вимоги на суму 1 465 303,45 грн. (вказана сума є сумою орендної плати за період з 01.07.2016 по 26.07.2016) від 26.07.2016, який був укладений між позивачем та ТОВ «Нагваль-Фіш», а тому, укладаючи з позивачем оспорюваний договір відступлення права вимоги, третя особа не могла передати право вимоги, яке їй станом на дату укладення вказаного договору не належало, а відтак, такий договір відступлення права вимоги є неукладеним;

- спірний договір оренди розірваний сторонами 26.07.2016 на підставі угоди про розірвання договору від 26.07.2017, а орендоване майно повернуто третій особі за відповідним актом приймання-передачі, а відтак, нарахування орендної плати за період з 26.07.2016 по 31.07.2016 не ґрунтується на приписах чинного законодавства;

- судом першої інстанції порушено порядок оцінки доказів, адже оригінали спірних договору оренди та акту звірки розрахунків матеріли справи не містять;

- судом першої інстанції порушено порядок розгляду поданої відповідачем заяви про відвід та безпідставно залишено її без розгляду з огляду на пропущення строків, визначених абз. 2 ч. 3 ст. 38 ГПК України.

Згідно з витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) від 05.03.2019 справа № 910/14240/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Буравльов С.І., Мартюк А.І.

При дослідженні матеріалів справи та апеляційної скарги колегією суддів встановлено, що подана заявником апеляційна скарга не відповідає вимогами ст. 258 ГПК України, яка встановлює вимоги до форми і змісту апеляційної скарги, оскільки заявником до апеляційної скарги не додано доказів сплати судового збору, з огляду на що, ухвалою від 11.03.2019 апеляційну скаргу залишено без руху, апелянту надано час для усунення недоліків.

12.03.2019 від апелянта через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшло клопотання, до якого додано оригінал платіжного доручення № 32122 від 07.03.2019 про сплату судового збору в сумі 40 000,00 грн., з огляду на що ухвалою від 14.03.2019:

- Товариству з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика» поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2019 у справі № 910/14240/18;

- відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2019 у справі № 910/14240/18;

- апеляційні скарги Приватного підприємства «Дніпровський Краєвид 07» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика» об'єднані в одне апеляційне провадження для спільного розгляду;

- встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 25.03.2019;

- учасникам процесу роз'яснено, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);

- повідомлено сторони, що справа № 910/14240/18 призначена до розгляду на 27.03.2019 о 14:40;

- сторони попереджено, що нез'явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою в розгляді апеляційної скарги.

Відповідачем до апеляційної скарги додані додаткові докази, а саме, копії укладених між ним та третьою особою угоди від 26.07.2016 про розірвання договору користування холодильною камерою та надання вантажних послуг № 25/12/14-1 від 25 грудня 2014 року та акту від 26.07.2016 прийому-передачі повернення з користування відповідно до умов угоди про розірвання від 26 липня 2016 року договору користування холодильною камерою та надання вантажних послуг № 25/12/14-1 від 24 грудня 2014 року.

Щодо вказаних додаткових доказів колегія суддів зазначає таке.

Враховуючи, що відповідач додав ці документальні докази під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспореного рішення таких доказів суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Частинами 3, 4 п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 встановлено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначив про те, що спочатку в ході судового провадження питання про чинність договору та донарахування орендної плати не входило до предмету розгляду, а копія заяви про збільшення позовних вимог та відповідний розрахунок відповідачу не були надані, що зумовило неможливість належної оцінки ним підстав таких вимог, і, як наслідок, - необхідності надати обґрунтовані відповідними доказами заперечення, а відтак, обставини, з яких копії вказаних документів не були надані в суді першої інстанції, об'єктивно не залежали від відповідача, а такі докази можуть бути прийняті та оцінені судом на стадії апеляційного перегляду в розумінні ч. 3 ст. 269 ГПК України.

За правилами процесуального законодавства, підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від апелянта.

З матеріалів справи слідує, що заяву про збільшення розміру позовних вимог з додатками позивачем відповідачу було направлено 28.11.2018 рекомендованим листом з штрихкодовим ідентифікатором 470 за адресою: 03058, м. Київ, вул. Гарматна, 39В (а.с. 73 т. 1), яка вказана в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як місцезнаходження відповідача та зазначалась ним самим в поданих суду документах.

Водночас з відомостей, які містяться на он-лайн сервісі Укрпошти «Відстеження поштових пересилань» (http://ukrposhta.ua/vidslidkuvati-forma-poshuku) слідує, що лист з штрихкодовим ідентифікатором 470 було вручено одержувачу 03.12.2018.

Слід зазначити і про те, що в судовому засіданні 29.11.2018, де був присутній повноважений представник відповідача, представником позивача надавались пояснення щодо того, за рахунок чого саме збільшується розмір заявлених позовних вимог, а в судовому засіданні 20.12.2018 представником відповідача було заявлено про те, що ним суду подані всі докази та повідомлені всі фактичні обставини.

Отже, з 29.11.2018 відповідач був обізнаний про те, за рахунок чого збільшились заявлені у цій справі майнові вимоги, та, відповідно, не був позбавлений можливості подати всі докази до суду першої інстанції.

Жодних пояснень щодо неможливості вчинити вказані дії з незалежних від відповідача причини ним не наведено, так само, як і не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, оскільки у такому випадку суд створює відповідачу більш сприятливі, аніж позивачу умови в розгляді конкретної справи.

За таких обставин, додані відповідачем копії угоди від 26.07.2016 про розірвання договору користування холодильною камерою та надання вантажних послуг № 25/12/14-1 від 25 грудня 2014 року та акту від 26.07.2016 прийому-передачі повернення з користування відповідно до умов угоди про розірвання від 26 липня 2016 року договору користування холодильною камерою та надання вантажних послуг № 25/12/14-1 від 24 грудня 2014 року як додаткові докази колегією суддів не приймаються.

26.03.2019 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Станом на 24.04.2019 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

У судовому засіданні 24.04.2019 представник відповідача звернувся до суду з усним клопотанням про зупинення провадження у цій справи до розгляду по суті справи про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 13.03.2017, зазначивши про те, що відповідна ухвала суду про прийняття вказаної справи до розгляду у відповідача відсутня.

Представники позивача та третьої особи проти вказаного клопотання заперечили.

У судовому засіданні колегія суддів відмовила в задоволенні вказаного клопотання, зазначивши про те, що на дату винесення оспорюваного рішення суду першої інстанції судового рішення у справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 13.03.2017 не існувало, а відтак, таке рішення не може бути підставою для скасування в апеляційному порядку судового рішення у справі № 910/14240/18, та про те, що на сьогодні у суду відсутні будь-які докази порушення Господарським судом міста Києва справи про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 13.03.2017.

Чинним процесуальним законодавством України не передбачено права господарського суду на зупинення провадження у справі в таких випадках.

Під час розгляду справи представник позивача свою апеляційну скаргу підтримав повністю, проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечив, представник відповідача свою апеляційну скаргу підтримав повністю, проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечив, представник третьої особи проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечив, вирішення апеляційної скарги позивача залишив на розсуд суду.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

Сторонами не заперечується той факт, що 25.12.2014 третя особа як власник обладнання та нежилих приміщень рибного ярмарку та комплексу по зберіганню, виробництву продуктів харчування для ТОВ «Логістик центр «Скандинавія», що знаходяться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н., с. Софіївська Борщагівка, вул. Чорновола, 46а, та складаються з: адміністративного корпусу «А» площею 1 237,2 кв.м.; рибного ярмарку «Б» площею 2 983,0 кв.м.; комплексу по зберіганню продуктів харчування «В» площею 16 522,2 кв.м.; насосної підстанції «Г» площею 37,5 кв.м. та механічної майстерні «Д» площею 128,7 кв.м., та відповідач уклали договір користування холодильною камерою та надання вантажних послуг № 25/12/14-1 (далі Договір оренди), за яким третя особа передала відповідачу в строкове користування на умовах оплатності холодильні камери, які розташовані в указаному комплексі нерухомості.

Третьою особою та відповідачем складено та підписано акт звіряння взаємних розрахунків за період: 01.07.2016 - 26.07.2016 за Договором оренди, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.16 т.1), в якому погоджено, що станом на 26.07.2016 заборгованість відповідача перед третьою особою за Договором оренди становить 1 465 303,45 грн.

В матеріалах справи відсутній як оригінал, так і копія Договору оренди та оригінал вищевказаного акту звіряння взаємних розрахунків, проте з матеріалів справи слідує, що як відповідач, так і третя особа визнають факт укладення Договору оренди та передачі за ним майна у користування відповідачу.

Крім того, факт існування правовідносин оренди майна за Договором оренди встановлений й в судових рішеннях, а саме, в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 та ухвалі Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 910/19198/16 за позовом ТОВ «Біпродукт» до ТОВ «ТЛК «Арктика»та ТОВ «Нагваль-Фіш», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - ТОВ «Укрлогістика» про визнання договору недійсним та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимого щодо предмета спору, ТОВ «ТЛК «Артика» до ТОВ «Нагваль-Фіш», треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ТОВ «Укрлогістика» та ТОВ «Біпродукт» про визнання недійсним договору.

Обґрунтовані сумніви щодо достовірності існування між третьою особою та відповідачем вказаних правовідносин у суду відсутні.

З огляду на норму ч. 1 ст. 75 ГПК України, згідно з якою обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності факту існування між третьою особою та відповідачем правовідносин оренди майна третьої особи, а саме, холодильних камер, які розташовані в приміщенні рибного ярмарку та комплексу по зберіганню, виробництву продуктів харчування для ТОВ «Логістик центр «Скандинавія» за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н., с. Софіївська Борщагівка, вул. Чорновола, 46а, за Договором оренди.

У наданих суду першої інстанції поясненнях третя особа зазначила про те, що з липня 2016 року відповідач безпідставно припинив виконання своїх обов'язків із сплати орендної плати за користування спірним майном згідно договору оренди і відповідне майно з оренди не повернув, з огляду на що, третьою особою відповідачу 01.02.2017 направлено лист № 31-01-17/1 від 31.01.2017 (а.с.165-166 т.1), в якому третя особа повідомила про відмову від Договору оренди на підставі частин 1, 3 ст. 651, ст. 782 Цивільного кодексу України та вимагала оплатити заборгованість по орендній платі та повернути майно з оренди.

Матеріли справи не містять як доказів оплати відповідачем третій особі орендної плати зі Договором оренди, так і доказів повернення орендованого майна третій особі.

При цьому факт наявності заборгованості по орендній платі за період з 01.07.2016 по 26.07.2016 в сумі 1 465 303,45 грн. підтверджується, серед іншого, складеним третьою особою та відповідачем актом звіряння взаємних розрахунків за період: 01.07.2016 - 26.07.2016 за Договором оренди (а.с.16 т.1).

Крім того, факт наявності заборгованості за Договором оренди в сумі 1 465 303,45 грн. визнаний відповідачем у відзиві на позов (а.с.34-39 т.1).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доказів на спростування викладених позивачем та третьою особою доводів та наданих в їх підтвердження документів відповідачем надано не було, як не було надано і будь-яких пояснень стосовно припинення сплати орендної плати за користування спірним майном та неповернення його орендодавцю.

Враховуючи, що доказів повернення відповідачем третій особі спірного майна (холодильні камери, які розташовані в приміщенні рибного ярмарку та комплексу по зберіганню, виробництву продуктів харчування для ТОВ «Логістик центр «Скандинавія», за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н., с. Софіївська Борщагівка, вул. Чорновола, 46а) матеріали справи не містять, відповідач має обов'язок оплатити користування ними.

Визначаючи розмір орендної плати, яка підлягала сплаті за час користування спірним майном на підставі Договору, слід зазначити таке.

Відповідно до складеного повноважними представниками відповідача та третьої особи і скріпленого їх печатками вищезгаданого акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01.07.2016 - 26.07.2016, розмір орендної плати за 26 днів користування майном становить 1 465 303,45 грн.

З огляду на вказаний документальний доказ, враховуючи відсутність тексту Договору оренди і за відсутності доказів іншого, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який визначив добову ставку оренди спірного майна в розмірі 56 357,83 грн. (1 465 303,45 грн. / 26 днів).

Відповідно, орендна плата за 31 день користування майном (період з 01.07.2016 по 31.07.2016) становить 1 747 092,57 грн. (56 357,83 грн. х 31 день).

Доказів перерахування відповідачем вказаних коштів третій особі матеріли справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди), до яких відноситься спірний Договір оренди, наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов'язання з оплати платежів в розмірі 1 747 092,57 грн. за період з 01.07.2016 по 31.07.2016.

13.03.2017 третя особа як цедент та позивача як цесіонарій уклали договір про відступлення права вимоги (далі Договір про відступлення права вимоги) (а.с. 14-15 т.1), за умовами якого третя особа передає позивачу право вимоги до відповідача зі сплати заборгованості у розмірі 1 465 303,45 грн. за договором користування холодильною камерою та надання вантажних послуг № 25/12/14-1 від 25.12.2014, що утворилася за період з 01.07.2016 по 26.07.2016 та підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків за період з 01.07.2016 - 26.07.2017, складеним між третьою особою та відповідачем за договором № 25/12/14-1 від 25.12.2014.

З цього договору випливає, що позивач займає місце відповідача в зобов'язаннях з відповідачем в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору (п. 1.2. Договору про відступлення права вимоги).

Відповідно до п. 1.3 Договору про відступлення права вимоги позивач одержує право грошової вимоги до відповідача з моменту набуття чинності цим договором (з моменту його підписання та скріплення печатками сторін).

20.03.2017 третя особа та позивач уклали додаткову угоду до Договору про відступлення права вимоги (а.с.76 т.1), якою домовились збільшити розмір відступленого права вимоги до відповідача зі сплати заборгованості за договором користування холодильною камерою та надання вантажних послуг № 25/12/14-1 від 25.12.2014, у зв'язку з чим вирішили викласти п. 1.1. Договору у наступній редакції: «третя особа передає позивачу право вимоги до відповідача зі сплати заборгованості за договором користування холодильною камерою та надання вантажних послуг № 25/12/14-1 від 25.12.2014, а саме: у розмірі 1 465 303,45 грн., що утворилася за період з 01.07.2016 по 26.07.2016 та підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків за період з 01.07.2016 - 26.07.2017, складеним між третьою особою та відповідачем за договором № 25/12/14-1 від 25.12.2014, у розмірі 281 789, 12 грн., що утворилася за період з 27.07.2016 по 31.07.2016».

Частиною 1 ст. 510 ЦК України встановлено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Пунктом 1 частини 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

З матеріалів справи слідує, що позивач повідомив відповідача про укладення Договору про відступлення права вимоги шляхом направлення останньому 15.08.2018 претензії № 14/08/18-13 (а.с.17-19 т.1).

Отже, з укладенням позивачем та третьою особою Договору про відступлення права вимоги, до позивача перейшло право вимоги до відповідача за Договором оренди на загальну суму 1 747 092,57 грн. (орендна плата за період з 01.07.2016 по 31.07.2016), в той час як у відповідача виник обов'язок сплатити вказану заборгованість в сумі 1 747 092,57 грн. на рахунок позивача.

Щодо посилань відповідача на те, що 13.03.2017 (дата укладення позивачем та третьою особою договору про відступлення права вимоги) фактично діяв інший договір про відступлення права вимоги - від 26.07.2016, який був укладений між третьою особою та ТОВ «Нагваль-Фіш» та за яким відповідачем було перераховано останньому 1 465 303,45 грн., слід зазначити таке.

З матеріалів справи слідує, що договір про відступлення права вимоги від 26.07.2016, який був укладений між третьою особою та ТОВ «Нагваль-Фіш», постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 910/19198/16 визнано недійсним.

Вказані обставини існували на дату ухвалення судом першої інстанції оспореного рішення, а відтак, враховуючи, що договір, визнаний в судовому порядку недійсним, є недійсним з дати його укладення, посилання відповідача на зазначений договір є безпідставними, а надані відповідачем докази перерахування на користь ТОВ «Нагваль-Фіш» коштів у розмірі 1 465 303,45 грн. не можуть підтверджувати виконання ним взятих на себе зобов'язань по сплаті орендної плати за Договором оренди, оскільки в силу встановлених постановою Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 910/19198/16 обставин таке перерахування здійснено за відсутності правових підстав для цього.

З огляду на обставини, які викладені вище, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по сплаті орендних платежів за користування спірним майном на підставі Договору оренди у період з 01.07.2016 по 31.07.2016 у розмірі 1 747 092,57 грн.

Посилання відповідача на те, що Договір оренди розірваний сторонами 26.07.2016 на підставі угоди про розірвання договору від 26.07.2017, а орендоване майно повернуто третій особі за відповідним актом приймання-передачі, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки з підстав, викладених вище, відповідні докази на підтвердження вказаних обставин колегією суддів не прийняті до розгляду.

Щодо посилань відповідача на те, що судом першої інстанції порушено порядок розгляду поданої відповідачем заяви про відвід та безпідставно залишено її без розгляду з огляду на пропущення строків, визначених абз. 2 ч. 3 ст. 38 ГПК України, слід зазначити таке.

З матеріалів справи слідує, що відповідну заяву про відвід судді Щербакова С.О. відповідачем подано до суду 24.01.2019.

Вказана заява обґрунтована тим, що суддею безпідставно прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, безпідставно відмовлено у залученні до участі у справі Товариства з обмеженою відповідальністю «Нагваль-Фіш» у якості третьої особи, а також відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

За приписами ч. 3 ст. 38 ГПК України, відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

З матеріалів справи слідує, що заява позивача про збільшення розміру позовних вимог та заява відповідача про залучення третьої особи розглянуті судом першої інстанції у судовому засіданні 06.12.2018 за участю представників сторін; клопотання відповідача про зупинення провадження у справі та про відкладення розгляду справи були відхилені судом першої інстанції в судовому засіданні 20.12.2018 за участю представників сторін з підстав, викладених в ухвалі суду від 20.12.2018 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, яка надіслана на адресу відповідача та отримана останнім 02.01.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

За таких обставин, враховуючи приписи ч. 3 ст. ст. 38 ГПК України, відповідач мав право подати відповідну заяву про відвід судді не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про підставу для відводу, тобто у строк до 05.01.2019 (включно).

Відповідно до ст. 118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи, що заяву відповідача про відвід судді Щербакова С.О. від розгляду справи № 910/14240/18 подано з пропуском встановленого законом строку, суд першої інстанції правомірно вірно залишив її без розгляду.

Щодо посилань позивача, викладених в апеляційній скарзі, на те, що за приписами ГПК України рішення суду має містити, в тому числі, висновок щодо розподілу судових витрат, понесених учасниками за час розгляду справи в суді першої інстанції, проте при винесенні рішення судом першої інстанції було залишено проза увагою понесені позивачем витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, яка за погодженням з адвокатом становила 5 % від суми задоволених позовних вимог, а саме 87 354,63 грн., колегія суддів зазначає таке.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи.

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Водночас за приписами ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Отже, за приписами ГПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якими відповідно до приписів ч. 2 ст. 161 ГПК України є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, а понесення таких витрат сторона має підтвердити відповідними доказами які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В матеріалах справи відсутні як докази додання позивачем до позовної заяви попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, так і докази понесення відповідних витрат та відповідна заява про стягнення витрат з відповідача.

За таких обставин, суд першої інстанції не мав жодних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката, в сумі 87 354,63 грн.

Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги Приватного підприємства «Дніпровський Краєвид 07» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика» задоволенню не підлягають, рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2019 у справі № 910/14240/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам, матеріалам справи і залишається без змін, оскільки підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати за подачу апеляційних скарг покладаються на їх заявників.

Керуючись ст.ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Дніпровський Краєвид 07» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2019 у справі № 910/14240/18 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлогістика» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2019 у справі № 910/14240/18 залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2019 у справі № 910/14240/18 залишити без змін.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/14240/18.

Повний текст постанови складено: 06.05.2019

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді А.І. Мартюк

С.І. Буравльов