ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/454/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева", м. Харків
до Фізичної особи-підприємця Кабачного Володимира Володимировича, м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 2866,84 грн
за участю представників сторін:

позивача - Гедзь Д.І., дов. № 336-16 від 15.02.2019;

відповідача - Василенко Г.В., ордер Серія ХВ № 000037 від 07.03.2019; св-во про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ДН № 4917 від 29.11.2017.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Державне підприємство "Завод ім. В.О. Малишева", м. Харків, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця Кабачного Володимира Володимировича, м. Харків, про стягнення заборгованості в розмірі 2866,84 грн. (2247,31 грн. - основна заборгованість, 199,52 грн. - інфляційні втрати, 75,30 грн. - 3% річних, 344,71 грн. - пеня) за договором оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 429 від 10.10.2017, укладеного між сторонами даного спору. Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою господарського суду від 25.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 12 березня 2019 року об 11:30 год.

12.03.2019 відповідачем, через канцелярію суду, надано відзив на позов (вх. № 6205), в якому відповідач, зокрема, зазначив, що Державне підприємство «Завод ім. В.О. Малишева» не є стороною, яка має право на звернення до суду з вимогами про стягнення коштів за договором про відшкодування витрат орендодавця на утримання нерухомого майна, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів надання будь-яких повноважень з боку дійсного власника майна (Державного концерну «Укроборонпром») на користь позивача щодо володіння, користування або розпорядження нерухомим майном, що є предметом спору. Окрім цього, відповідач зазначає, що на момент укладення договору оренди при підписанні акту приймання - передачі орендованого майна від 10.10.2017, сторони за взаємною згодою зафіксували факт того, що орендоване майно потребує поточного ремонту (останній абзац акту приймання - передачі). Відповідно до дійсних обставин даної справи, на момент укладення договору оренди, приміщення не було придатне до його цільового використання, а саме: відсутнє опалення у приміщенні, вбиральні не працюють, відключене водопостачання та поламаний ліфт. Згідно усних домовленостей між сторонами договору, орендодавець повинен був здійснити ремонт приміщення за кошти, які орендар виплатить йому в якості передоплати відповідно до умов договору оренди. Проте, станом на момент подання позову орендодавець свої зобов'язання за вказаним договором не виконав: ремонт не проведений, комунікації не підключені, вбиральні не працюють, водопостачання не відновлене та ліфт не відремонтований, що підтверджується наданими позивачем актами здачі - прийняття робіт, підписані тільки з боку позивача. Таким чином, на думку відповідача, позивач не виконав свої обов'язки за договором, не надав майно в користування відповідачу в належному стані, що виключило можливість останнього використовувати це приміщення за призначенням, вести господарську діяльність та отримувати прибуток від такої діяльності, на що останній розраховував. Відповідач наголосив, що позивачем у позовній заяві надано невірний розрахунок штрафних санкцій та зауважив, що нарахування пені за зобов'язаннями по договору № 728 дп від 10.10.2017 р. виходить за межі позовної давності, встановленої ч. 2 cт. 258 ЦК України, тому у задоволенні стягнення пені в розмірі 344,71 грн. судом має бути відмовлено.

19.03.2019 позивачем надано до суду відповідь на відзив (вх. № 6848), в якій позивач, зокрема, наголосив, що сторони договору оренди у п. 5.2. договору, за взаємною згодою погодили та збільшили шестимісячний строк, передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, для нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Так, сторони визначили, що пеня нараховується за весь період прострочення грошового зобов'язання відповідачем за кожен день порушення. У зв'язку із цим, пеня у розмірі 344,71 грн. стягується з ФОП Кабачного В.В. за весь час прострочення грошового зобов'язання та є правомірно заявленою. Таким чином позивач вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними матеріалами справи, у зв'язку з чим, підлягають задоволенню у повному обсязі.

28.03.2019 відповідачем, через канцелярію суду, надано копію звіту про оцінку майна від 18.04.2017 та фото таблиці щодо стану вказаних спірних приміщень (вх. № 7766).

Протокольними ухвалами від 12.03.2019, 01.04.2019 у судових засіданнях оголошувалась перерва, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України.

19.04.2019 відповідачем надані до суду додаткові заперечення на позовну заяву (вх. № 9822).

У судовому засіданні 22.04.2019 представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.04.2019 проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позов.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутні в судовому засіданні представники сторін погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 22.04.2019, відповідно до ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

10 жовтня 2017 року між Державним підприємством "Завод імені В.О. Малишева" (ДП «ЗІМ», орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Кабачним Володимиром Володимировичем (орендар, відповідач) укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 729 дп (договір оренди).

Відповідно до п. 1.1 договору оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові вбудовані приміщення на 4-му поверсі 7-поверхової будівлі ЦЗЛ, літ. «Р/1-7» (інв. №000513), загальною площею 62,9 кв. м, за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126 (далі - майно), яке перебуває на балансі ДП «Завод імені В.О. Малишева», вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 18 квітня 2017 року, виконаним суб'єктом оціночної діяльності ПФ «Експерт-Сервіс», та становить 159400,00 грн., без врахування ПДВ.

В п. 5.9 договору оренди зазначено, що орендар зобов'язується, зокрема, здійснювати витрати, пов'язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з орендодавцем орендованого майна договір про відшкодування витрат орендодавця на утримання орендованого майна, у тому числі, на компенсацію з оплати обов'язкових платежів, передбачених чинним законодавством України та надання комунальних послуг орендарю відповідно до тарифів, встановлених для такої групи споживачів.

10 жовтня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір про відшкодування витрат орендодавця на утримання нерухомого майна №728дп (договір).

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець забезпечує обслуговування та експлуатацію індивідуально визначеного державного окремого майна нежитлових вбудованих приміщень на 4-му поверсі 7-поверхової будівлі ЦЗЛ, літ. «Р/1-7» (інв. №000513), загальною площею - 62,9 кв. м, за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126 (майно, приміщення), яке перебуває на балансі ДП «Завод імені В.О. Малишева», а орендар бере участь у витратах орендодавця по виконанню вказаних послуг пропорційно до займаної ним площі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих орендодавцем за цим договором та інших обов'язкових платежів, передбачених чинним законодавством.

Додатком №1 до договору встановлено розрахунок розміру експлуатаційних послуг та податку на землю, відповідно до якого плата за надані орендні послуги включає: експлуатаційні відшкодування у розмірі 377,40 грн. щомісячно; відшкодування плати з податку на землю та відшкодування плати з податку на нерухомість - розрахунок сплати відшкодування згідно чинного законодавства; енергопостачання, водопостачання, каналізація та опалення - згідно договорів з комунальними установами або згідно розрахункам 84 відділу.

Згідно п. п. 2.1, 2.2, 2.3 договору оплата експлуатаційних послуг на утримання будівлі, компенсацію з оплати обов'язкових платежів, передбачених чинним законодавством та надання комунальних послуг встановлюється згідно додатку №1, який є невід'ємною частиною договору. Оплата експлуатаційних послуг на утримання будівлі та сплата земельного податку та інших обов'язкових платежів до державного та місцевих бюджетів вноситься орендарем на рахунок орендодавця, не пізніше 12 числа кожного місяця наступного за розрахунковим на підставі акту наданих послуг, підписаного обома сторонами та рахунка-фактури. Оплата експлуатаційних послуг на утримання будівлі здійснюється до моменту повернення орендарем орендованого майна орендодавцю. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Підпунктом 3.2.3. пункту 3.2 договору орендар зобов'язується своєчасно вносити плату за надані експлуатаційні послуги на утримання майна.

Відповідно до п.п. 4.1.2 п. 4.1 договору орендодавець приміщення має право стягнути в установленому порядку прострочену заборгованість по платежам, що наведені у пунктах 2.2, 3.2.3 і 5.2 цього договору.

Згідно п. 5.1 договору за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим договором, сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України та цього договору.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що у разі неналежного виконання грошового зобов'язання, орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої до сплати суми за кожен день порушення.

На виконання п. 2.5 договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності №729дп від 10.10.2017, орендодавець передав, а орендар прийняв в платне користування майно, що підтверджується актом приймання-передачі від 10.10.2017.

31 січня 2018 року орендарем повернуто майно орендодавцю, що підтверджується актом приймання-передачі орендованих нежилих приміщень по договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності №729дп від 10.10.2017.

Як вказує позивач, протягом дії договору орендодавцем належним чином виконувалися зобов'язання та надавалися експлуатаційні послуги орендарю, відповідно до договору. Проте, відповідач не виконав свої зобов'язання з оплати наданих послуг, відповідно до умов договору, у зв'язку із чим у ФОП Кабачного В.В. утворилася заборгованість у розмірі 2247,31 грн. за період жовтень 2017 року - січень 2018 року.

У зв'язку із невиконанням орендарем зобов'язання щодо здійснення оплати за експлуатаційні послуги, ДП «ЗІМ» направлялися на адресу відповідача листи №6061/15 від 28.11.2017, №6613/15 від 19.12.2017, №243/15 від 18.01.2018, №804/15 від 16.02.2018 та надсилалися для здійснення оплати за надані послуги рахунки-фактури та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за період жовтень 2017 року - січень 2018 року (включно).

Вищевказані листи отримано відповідачем, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та роздруківкою з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта».

Проте, орендарем не здійснено оплату за надані послуги по договору на суму 2247,31 грн. за період жовтень 2017 року - січень 2018 року (включно).

На адресу ФОП Кабачного В.В. було направлено претензію про сплату існуючої заборгованості за договором (вих. №1506/16 від 27.03.2018), яка залишилась без відповідного реагування з боку відповідача. Заборгованість відповідача у добровільному порядку сплачена не була, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до господарського суду Харківської області, з вимогою про стягнення на користь ДП «ЗІМ» заборгованості за договором оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності №729дп від 10.10.2017 в розмірі 2247,31 грн. за період жовтень 2017 - січень 2018, 3% річних в розмірі 75,30 грн., інфляційних втрат в розмірі 199,52 грн., пені в розмірі 344,71 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Як свідчать матеріали справи, між сторонами виникли зобов'язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору найму.

Відповідно до частини 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні за змістом норми містяться у статті 283 ГК України.

Відповідно до ст. 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Ст. 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем також може бути особа, уповноважена на укладання договору найму.

Як встановлено судом, 10 жовтня 2017 року між Державним підприємством "Завод імені В.О. Малишева" (ДП «ЗІМ», орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Кабачним Володимиром Володимировичем (орендар, відповідач) укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 729 дп (договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові вбудовані приміщення на 4-му поверсі 7-поверхової будівлі ЦЗЛ, літ. «Р/1-7» (інв. №000513), загальною площею 62,9 кв. м, за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126 (далі - майно), яке перебуває на балансі ДП «Завод імені В.О. Малишева», вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 18 квітня 2017 року, виконаним суб'єктом оціночної діяльності ПФ «Експерт-Сервіс», та становить 159400,00 грн., без врахування ПДВ.

На виконання п. 5.9. даного договору, 10 жовтня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір про відшкодування витрат орендодавця на утримання нерухомого майна №728дп (договір).

На виконання п. 2.5 договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності №729дп від 10.10.2017, орендодавець передав, а орендар прийняв в платне користування майно, що підтверджується актом приймання-передачі від 10.10.2017.

31 січня 2018 року орендарем повернуто майно орендодавцю, що підтверджується актом приймання-передачі орендованих нежилих приміщень по договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності №729дп від 10.10.2017.

Відповідно до ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

Відповідно до статті 284 ГК України, орендна плата є істотною умовою договору оренди.

Відповідно до ст. 286 ГК України, орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частинами 1, 5 ст. 762 ЦК України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Обов'язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату встановлений ч. 3 ст. 285 ЦК України.

Як зазначалось вище, умовами договору сторони погодили порядок здійснення орендної плати.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього Кодексу, інших активів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Додатком №1 до договору встановлено розрахунок розміру експлуатаційних послуг та податку на землю, відповідно до якого плата за надані орендні послуги включає: експлуатаційні відшкодування у розмірі 377,40 грн. щомісячно; відшкодування плати з податку на землю та відшкодування плати з податку на нерухомість - розрахунок сплати відшкодування згідно чинного законодавства; енергопостачання, водопостачання, каналізація та опалення - згідно договорів з комунальними установами або згідно розрахункам 84 відділу.

Згідно п. п. 2.1, 2.2, 2.3 договору оплата експлуатаційних послуг на утримання будівлі, компенсацію з оплати обов'язкових платежів, передбачених чинним законодавством та надання комунальних послуг встановлюється згідно додатку №1, який є невід'ємною частиною договору. Оплата експлуатаційних послуг на утримання будівлі та сплата земельного податку та інших обов'язкових платежів до державного та місцевих бюджетів вноситься орендарем на рахунок орендодавця, не пізніше 12 числа кожного місяця наступного за розрахунковим на підставі акту наданих послуг, підписаного обома сторонами та рахунка-фактури. Оплата експлуатаційних послуг на утримання будівлі здійснюється до моменту повернення орендарем орендованого майна орендодавцю. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Як зазначає позивач, протягом дії договору оренди, відповідач не виконав свої зобов'язання з оплати наданих послуг, відповідно до умов договору, у зв'язку із чим у ФОП Кабачного В.В. утворилася заборгованість у розмірі 2247,31 грн. за період жовтень 2017 року - січень 2018 року, яку позивач підтверджує направленими на адресу відповідача:

1) рахунком-фактурою №ДП-0001847 від 31.10.2017 на загальну суму 429,85 грн.;

2) актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ДП-0001893 від 31.10.2017 на загальну суму 429,85 грн.;

3) рахунком-фактурою №ДП-0002068 від 30 листопада 2017 року на загальну суму 605,82 грн.;

4) актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ДП-0002123 від 30 листопада 2017 року на загальну суму 605,82 грн.;

5) рахунком-фактурою №0002241 від 31 грудня 2017 року на загальну суму 605,82 грн.;

6) актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ДП-0002313 від 31 грудня 2017 року на загальну суму 605,82 грн.;

7) рахунком-фактурою №ДП-0000074 від 31 січня 2018 року на суму 605,82 грн.;

8) актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ДП-0000059 від 31 січня 2018 року на загальну суму 605,82 грн.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 73 ГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи те, що відповідачем в установленому порядку не спростовано обставини, на які посилається позивач стосовно неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором про відшкодування витрат орендодавця на утримання нерухомого майна №728дп від 10 жовтня 2017 року, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 2247,31 грн. нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Заперечення відповідача щодо того, що на момент укладення договору оренди, орендоване приміщення не було придатне до його цільового використання, а саме: відсутнє опалення у приміщенні, вбиральні не працюють, відключене водопостачання та поламаний ліфт, що, на думку відповідача свідчить про те, що позивач не виконав свої обов'язки за договором, не надав майно в користування відповідачу в належному стані, що виключило можливість останнього використовувати це приміщення за призначенням, вести господарську діяльність та отримувати прибуток від такої діяльності, на що останній розраховував, судом відхиляються, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5.9. договору оренди, що орендар зобов'язується, зокрема, здійснювати витрати, пов'язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з орендодавцем орендованого майна договір про відшкодування витрат орендодавця на утримання орендованого майна, у тому числі, на компенсацію з оплати обов'язкових платежів, передбачених чинним законодавством України та надання комунальних послуг орендарю відповідно до тарифів, встановлених для такої групи споживачів.

Додатком №1 до договору встановлено розрахунок розміру експлуатаційних послуг та податку на землю, відповідно до якого плата за надані орендні послуги включає: експлуатаційні відшкодування у розмірі 377,40 грн. щомісячно; відшкодування плати з податку на землю та відшкодування плати з податку на нерухомість - розрахунок сплати відшкодування згідно чинного законодавства; енергопостачання, водопостачання, каналізація та опалення - згідно договорів з комунальними установами або згідно розрахункам 84 відділу.

На підставі п. 2.1, 2.2 договору про відшкодування витрат орендодавця на утримання нерухомого майна №728дп від 10.10.2017 року ФОП Кабачний В.В. був зобов'язаний здійснювати оплату експлуатаційних послуг, земельного податку та інших обов'язкових платежів на підставі акту наданих послуг, а також за власні кошти здійснювати поточний ремонт нежитлової будівлі.

На виконання п. 2.5 договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності №729дп від 10.10.2017, орендодавець передав, а орендар прийняв в платне користування майно, що підтверджується актом приймання-передачі від 10.10.2017.

31 січня 2018 року орендарем повернуто майно орендодавцю, що підтверджується актом приймання-передачі орендованих нежилих приміщень по договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності №729дп від 10.10.2017.

Таким чином, відповідач, підписуючи договір оренди, договір про відшкодування витрат орендодавця на утримання нерухомого майна №728дп від 10.10.2017, а також акт приймання-передачі майна від 10.10.2017, погодився з усіма умовами, узгодженими сторонами у договорі, тому посилання відповідача на належний стан майна, переданого позивачем в оренду, що виключило можливість останнього використовувати це приміщення за призначенням, вести господарську діяльність та отримувати прибуток від такої діяльності, судом відхиляються.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд виходить з наступного.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 75,30 грн. та 199,52 грн. інфляційних витрат, нарахованих згідно ч.2 ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання, підлягають задоволенню як правомірні та обґрунтовані (здійснений позивачем розрахунок перевірено судом).

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення 344,71 грн. пені, суд виходить з наступного.

За змістом ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) за яким передбачено правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч.1 та ч.3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч.2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що у разі неналежного виконання грошового зобов'язання, орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої до сплати суми за кожен день порушення.

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У п. 1.12. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. за № 14, господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Розглянувши заяву відповідача про застосування строків позовної давності, в порядку ст. 267 ЦК України, щодо нарахованої суми пені, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 2.5 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Відповідно до частини першої статті 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Поняття позовної давності міститься в статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Порядок обчислення позовної давності в силу вимог частини другої статті 260 ЦК України не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відтак, частиною шостою статті 232 ГК України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.

У відповідності до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення пені в розмірі 344,71 грн., після спливу встановленого Законом строку позовної давності в один рік, це, в силу ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Доводи позивача, що сторони у п. 5.2. договору , за взаємною згодою погодили та збільшили шестимісячний строк, передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, для нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та визначили, що пеня нараховується за весь період прострочення грошового зобов'язання відповідачем за кожен день порушення, судом не приймаються, оскільки позивач помилково вважає, що сторони, в редакції п. 5.2. договору, відійшли від шестимісячного строку нарахування пені. А, отже посилання позивача на даний пункт договору, для збільшення періоду нарахування пені - є недоречним.

Щодо заперечень відповідача, що Державне підприємство «Завод ім. В.О. Малишева» не є стороною, яка має право на звернення до суду з вимогами про стягнення коштів за договором про відшкодування витрат орендодавця на утримання нерухомого майна, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів надання будь-яких повноважень з боку дійсного власника майна (Державного концерну «Укроборонпром») на користь позивача щодо володіння, користування або розпорядження нерухомим майном, що є предметом спору, суд зазначає наступне.

Преамбулами вищевказаного договору та договору про відшкодування витрат орендодавця на утримання нерухомого майна №728дп від 10.10.2017 передбачено, що сторонами зазначених договорів є: ДП «Завод імені В.О. Малишева» та ФОП Кабачний В.В.

Відповідно до ч. 3 ст. 237 ГПК України, ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

Як встановлено судом, позивачем, у відповідності до приписів даної норми, не було надано до суду відповідної заяви.

Водночас, суд зазначає, що відповідач не скористувався правом звернутися до господарського суду із зустрічною позовною заявою, в рамках розгляду даного спору, або окремого позову, з вимогами про визнання недійсним договору про відшкодування витрат орендодавця на утримання нерухомого майна №728дп від 10.10.2017 до суду. Також, відповідачем не було надано до суду доказів визнання недійсним у судовому порядку укладеного між сторонами даного спору даного договору про відшкодування витрат орендодавця на утримання нерухомого майна №728дп від 10.10.2017.

А, отже, при вирішенні даного спору, суд виходить з принципу презумпції правомірності правочину, закріпленого у ст. 204 ЦК України, та не знаходить правових підстав щодо визнання ДП "Завод ім. В.О. Малишева" неналежним позивачем у справі № 922/454/19, оскільки ДП "Завод ім. В.О. Малишева" є стороною договору про відшкодування витрат орендодавця на утримання нерухомого майна №728дп від 10.10.2017, укладеного з ФОП Кабачним В.В., який є дійсним на час розгляду справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 11 ГПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення заявлених ДП "Завод ім. В.О. Малишева" позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 123, 126, 129, 165, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 247, 252, 256 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кабачного Володимира Володимировича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, відомості про дату народження в матеріалах справи відсутні) на користь Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ) суму заборгованості за договором про відшкодування витрат орендодавця на утримання нерухомого майна №728дп від 10.10.2017 в розмірі 2247,31 грн., за період з жовтня 2017 по січень 2018 (включно), 3% річних в розмірі 75,30 грн., інфляційні втрати в розмірі 199,52 грн., судові витрати в розмірі 1690,02 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 ГПК України та з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено 02.05.2019

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/454/19