РІШЕННЯ

Іменем України

02 травня 2019 року м. Чернігів

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Оленич Т. Г.

за участю секретаря судового засідання Хіловської І. Д.

розглянуто у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу №927/88/19

за позовом: Керівника Бахмацької місцевої прокуратури (вул.Шевченка, 46, м. Бахмач, Чернігівська область, 16500)

в інтересах держави в особі

позивача: Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, вул. Народного Ополчення, 3 м. Київ, 03151

до відповідачів:

1. Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, пр. Миру, 14, м. Чернігів, 14000

2. Фермерського господарства «Маяк», провулок Молодіжний, 9, с. Терешиха , Бахмацький район , 16571

3. Фермерського господарства «Давидок», провулок Молодіжний, 9, с. Терешиха, Бахмацький район, 16571

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 )

про скасування наказу та визнання недійсним договору оренди

у присутності представників сторін:

від позивача: Будлянського В.М. - начальника юридичного управління (довіреність №22-28-0.17-7/72-19 від 08.01.2019);

від відповідача-1: Крапивного Б.В. - заступника начальника юридичного управління (довіреність № 31-25-0.663-9/62-19 від 09.01.2019);

від відповідача-2: Давидка І.П. - керівника;

від відповідача-3: Давидка І.П. - керівника;

від третьої особи: ОСОБА_1 . (особисто), Іллюшка О.М. - адвоката (ордер на надання правової допомоги серії ЧН №014028 від 19.02.2019);

за участю прокурора прокуратури Чернігівської області Оліфір А.В.

В судовому засіданні оголошувались перерви з 03.04.2019 по 18.04.2019 та з 18.04.2019 по 02.05.2019 .

В судовому засіданні 02.05.2019 на підставі ч.1 ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Керівником Бахмацької місцевої прокуратури подано до Господарського суду Чернігівської області позов в інтересах держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру до відповідачів: 1. Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області; 2. Фермерського господарства «Маяк»; 3. Фермерського господарства «Давидок», в якому викладені позовні вимоги про:

- визнання недійсним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.02.2016 №25-2500/14-16-сг «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки»;

- про визнання недійсним укладеного між Головним управлінням Держгеокадастру в Чернігівській області та Давидком Іваном Петровичем договору оренди землі від 04.03.2016 про передачу в оренду земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 2,1169 га, розташованої на території Рубанської сільської ради Бахмацького району, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.04.2016.

В обґрунтування позовних вимог керівник місцевої прокуратури зазначає, що оспорюваний наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.02.2016 №25-2500/14-16-сг прийнято всупереч встановленої нормами Земельного кодексу України процедури проведення земельних торгів з продажу права оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності, в зв`язку з чим укладений між Давидком Іваном Петровичем та Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області договір оренди землі від 04.03.2016, за яким ОСОБА_1 надано в оренду для ведення фермерського господарства земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 є таким, що не відповідає вимогам закону.

При цьому прокурор вважає, що оскільки на момент прийняття Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області оспорюваного наказу від 22.02.2016 «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» ОСОБА_1 вже зареєстрував Фермерське господарство «Маяк» на підставі укладених в 2015 році договорів оренди земельних ділянок, тому реалізація права ОСОБА_1 для отримання додаткових земельних ділянок державної форми власності для ведення фермерського господарства мала відбуватися лише із застосуванням конкурсної процедури на земельних торгах.

За твердженням прокурора, спірна земельна ділянка, яка передана в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства, використовувалась останнім для здійснення господарської діяльності Фермерського господарства «Маяк», а тому, на думку прокурора, вищевказаний спірний договір оренди землі не спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України. На підтвердження цієї позиції прокурор посилається на той факт, що Фермерське господарство «Давидок» було засновано та зареєстровано ОСОБА_1 . лише в серпні 2018 року, а до цього часу земельні ділянки використовувались Фермерським господарством «Маяк». Також прокурор стверджує, що за Фермерським господарством «Давидок» не значиться зареєстрованої сільськогосподарської техніки, у господарстві відсутні наймані працівники, що свідчить про намір ОСОБА_1 на момент укладення договору оренди землі від 04.03.2016 використовувати отриману на пільгових умовах земельну ділянку у господарській діяльності саме Фермерського господарства «Маяк».

Зазначений прокурором у позовній заяві орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (позивач у справі) позовні вимоги прокурора не підтримав. У своїй відповіді на відзив відповідача-1 позивач стверджує, що Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області як розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Чернігівської області оспорюваний прокурором наказ про затвердження документації із землеустрою та передачу в оренду земельної ділянки видано на підставі та в порядку земельного законодавства в межах повноважень. При цьому позивач зазначає, що Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівської області дотримано державні інтереси, які полягають в подоланні безхазяйності земель, їх занедбанню, збереженні та підвищенні родючості ґрунтів. Також, за твердженням позивача, було дотримано вимоги земельного та цивільного законодавства й при укладенні спірного договору оренди землі. В зв`язку з цим, позивач вважає, що в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено, а також викладає позицію про необґрунтованість прокурором необхідності його втручання у правовідносини, які виникли у зв`язку з передачею спірної земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства.

Вирішуючи питання наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в межах заявленого позову, суд виходить із такого.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру».

Згідно з частинами 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тобто, Закон передбачає виключні випадки, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, а саме: порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Ці міркування Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Відтак, Суд вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.01.2019 у справі №909/516/18.

В позовній заяві прокурор підставою для представництва інтересів держави вказав нездійснення Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру належного контролю за законністю використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, невжиття Держгеокадастром заходів, направлених на усунення порушень, допущених при передачі в користування спірної земельної ділянки державної форми власності, відсутність дієвих заходів, спрямованих на усунення порушень процедури передачі в користування землі сільськогосподарського призначення, що свідчить про бездіяльність органу, уповноваженого державою на здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використання та охороною земель усіх категорій та форм власності, в зв`язку з чим виникла потреба у вжитті заходів прокурорського реагування в порядку, передбаченому ст.23 Закону України «Про прокуратуру». Також Керівник Бахмацької місцевої прокуратури стверджує, що порушення інтересів держави полягають у протиправному набутті ОСОБА_1 прав на земельну ділянку державної форми власності всупереч вимогам закону, зловживанням відповідачами приписами земельного законодавства та Закону України «Про фермерське господарство», а також у недотриманні органом, який наділений повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення вимог щодо проведення перевірки волевиявлення суб`єкта, який має намір отримати земельну ділянку. Недотримання, на думку прокурора, встановленої законодавством процедури набуття права користування землею суперечить державному і суспільному інтересу.

Крім того, в додаткових поясненнях від 01.03.2019, наданих на відповідь позивача на відзив, Керівник місцевої прокуратури зазначає, що після встановлення порушення вимог законодавства прокуратурою було скеровано до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру листа від 06.11.2018 за №6830вих18 про виявлений факт порушення земельного законодавства територіальним органом позивача - ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, та про необхідність захисту інтересів держави. Однак Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру жодних заходів, які б спрямовувалися на реальне поновлення прав та інтересів держави вжито не було, що свідчить про неналежне виконання державним органом своїх обов`язків.

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15 (далі по тексту - Положення) Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно з пунктом 4 цього Положення Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок (підпункт 251); розпоряджається землями сільськогосподарського призначення державної форми власності безпосередньо або через утворені в установленому порядку територіальні органи (підпункт 34); здійснює функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління (підпункт 54).

Отже, на Держгеокадастр покладені функції контролю за додержанням земельного законодавства з питань надання земельних ділянок в оренду та укладення відповідних цивільного правових договорів та функції управління об`єктами державної власності.

Оскільки Держгеокадастром не вчинено дій, направлених на усунення порушень, які, на думку прокурора, були допущені при передачі в оренду земельної ділянки без встановленої законодавством процедури земельних торгів (аукціону), що позбавило можливості інших фізичних та юридичних осіб реалізувати своє право на отримання земельної ділянки в оренду, суд доходить висновку, що прокурором достатньо обгрунтовано наявність державного інтересу, вірно визначено позивача у даній справі, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави в даній справі.

Крім того, суд звертає увагу, що не підтримуючи заявлений прокурором в інтересах держави позов, позивач не скористався своїм правом, передбаченим ч.5 ст.55 Господарського процесуального кодексу України на відмову від позову, а тому в силу приписів ч.4 цієї ж статті Кодексу суд здійснює розгляд справи по суті.

Відповідач-1 у відзиві на позов проти позовних вимог прокурора заперечує, обгрунтовуючи свої заперечення тим, що до Головного управління Держгекадастру у Чернігівської області із заявою з приводу отримання в користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства звернувся ОСОБА_1 як фізична особа, а не від імені Фермерського господарства «Маяк», тому Головним управлінням розглядалась заява саме фізичної особи, яка мала намір, оформивши право користування земельними ділянками, створити фермерське господарство та здійснювати фермерську діяльність. У своїй заяві про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 зазначив, що напрямками діяльності фермерського господарства планується вирощування сільськогосподарських зернових і технічних культур, земельна ділянка буде використовуватися за цільовим призначенням з дотриманням природоохоронних вимог та земельного законодавства для отримання прибутків від реалізації сільськогосподарських культур. До цієї заяви ОСОБА_1 на підтвердження наявності освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі додано копію диплому сільськогосподарського інституту, після закінчення якого заявник отримав спеціальність «агрономія». За твердженням відповідача-1 Головне управління не мало повноважень і можливості самостійно перевірити виробничі потужності фермерського господарства, яке на час розгляду вищезазначеної заяви ОСОБА_1 ще не було створено. При цьому, не погоджуючись з твердженням прокурора про формальний підхід до вирішення питання розпорядження спірною земельною ділянкою, відповідач-1 зазначає, що інформація з "Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", на який посилається прокурор, не має значення при розпорядженні землями, оскільки фізична особа має право на створення декількох суб`єктів господарської діяльності, в тому числі фермерських господарств. Тобто, за твердженням відповідача-1, на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства у Головного управління були відсутні законні підстави для відмови в наданні такого дозволу. При прийнятті рішення про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою Головне управління керувалось ст.7 Закону України «Про фермерське господарство», а в частині, що не врегульована вказаною нормою, - ст.123 Земельного кодексу України.

Щодо наказу Головного управління від 22.02.2016 №25-2500/14-16-сг, яке оспорюється прокурором, та укладеного на його підставі договору оренди землі від 04.03.2016 відповідач-1 зазначає, що видання цього наказу і передача земельної ділянки в оренду відбулось у межах повноважень Головного управління як розпорядника земель сільськогосподарського призначення державної власності та відповідно до норм земельного і цивільного законодавства. Відповідач-1 стверджує, що аукціон, результати якого в силу ч.2 ст.16 Закону України «Про оренду землі» є однією із підстав укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної власності, не проводився, оскільки за змістом абз. 16 ч.2 ст.134 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою) не підлягали продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління як фізична особа саме із заявою про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства з земель сільськогосподарського призначення державної власності, а тому й було винесено оспорюваний наказ. При укладення оспорюваного прокурором договору сторонами дотримано усіх істотних умов договору, а саме: визначено об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування, розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату). При цьому, відповідач-1 звертає увагу суду, що прокурор, не зазначив конкретно, які норми законодавства порушені сторонами при укладені оспорюваного договору оренди землі, та не навів достатньо правових підстав для визнання цього договору недійсним.

Відповідач-2 - Фермерське господарство «Маяк» та відповідач-3 - Фермерське господарство «Давидок» своїм правом на подання письмового відзиву на позов не скористались, відзиви на позов до справи не надано, про наявність поважних причин неможливості надати відзиви відповідачами 2 і 3 не зазначено.

Відповідно до ч.4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України правовим наслідком ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин є вирішення судом справи за наявними у ній матеріалами.

Відтак, враховуючи ненадання відповідачами 2 і 3 відзивів на позов без поважних причин, справа вирішується судом за наявними у ній матеріалами.

В ухвалі від 04.02.2019 про відкриття провадження у цій справі судом вирішено питання про залучення до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1 , а також роз`яснено третій особі право на подання письмових пояснень щодо позову, строк подання яких встановлено судом не пізніше 25.03.2019.

20 лютого 2019 року, тобто в строк, встановлений судом, від третьої особи надійшли до справи письмові пояснення від 19.02.2019, в яких третя особа проти заявленого позову заперечує.

Вважаючи, що позовні вимоги є необгрунтованими, третя особа зазначила, що у прокурора відсутні законні підстави для звернення до суду з даним позовом, оскільки в поданій позовній заяві відсутні належні та допустимі докази, які грунтовно підтверджують факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, а уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження. В зв`язку з цим провадження у даній справі за результатами підготовчого засідання має бути закрито на підставі п.2 ч.2 ст.185 Господарського процесуального кодексу України.

Також, з посиланням на те, що прокурором оспорюється договір, стороною якого є фізична особа, третя особа вважає, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а провадження у справі має бути закрито на підставі п.2 ч.2 ст.185 та п.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

Стосовно суті викладених в позовній заяві обставин та вимог третя особа зазначає, що нормами Земельного кодексу України не встановлюється обмежень щодо кількості земельних ділянок, які можуть бути отримані фізичними особами в оренду. Крім того, за твердженням третьої особи, ані Земельний кодекс України, ані Закону України «Про фермерське господарство» не містить обмежень прав громадян на заснування декількох фермерських господарств, так само і відсутні вимоги Закону, які зобов`язують фізичну особу у разі заснування нею фермерського господарства діяти виключно від імені заснованого фермерського господарства, тобто як юридична особа. На думку третьої особи, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області на момент прийняття за результатами розгляду заяви фізичної особи ОСОБА_1 оспорюваного прокурором наказу не мало законодавчо визначених підстав для відмови в їх задоволенні.

Також третя особа підтверджує, що земельна ділянка, отримана ним в користування за спірним договором оренди землі від 04.03.2016, використовується у господарській діяльності Фермерського господарства «Давидок».

25 лютого 2019 року в межах встановленого судом строку до справи надійшла відповідь прокуророа на відзив, в якій прокурор повністю підтримує заявлені позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві.

12 лютого 2019 року відповідачем-1 подано клопотання про залишення позовної заяви без руху з тих підстав, що до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області позовна заява не надходила. Водночас в підготовочому засіданні, яке відбулось 27.02.2019, представник відповідача-1 на розгляді та вирішенні вказаного клопотання не наполягав, зазначивши, що зі змістом позовної заяви та доданими до неї документами ознайомився та подав відзив на позов.

Ухвалою суду від 18.03.2019 відмовлено у задоволенні заяви третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Давидка І.П . про залишення без розгляду позовної заяви керівника Бахмацької прокуратури про визнання недійсним та скасування наказу та визнання недійсним договору оренди.

Підготовче провадження у даній справі закрито 18.03.2019, про що судом винесено відповідну ухвалу, занесену до протоколу судового засідання від 18.03.2019, та призначено розгляд справи по суті на 03.04.2019.

До початку першого судового засідання по розгляду справи по суті через канцелярію суду до справи надійшла заява прокурора, в якій прокурор зазначає про помилкове включення до п.2 прохальної частини позовної заяви слова «скасувати», чим допущено технічну описку. В зв`язку з цим прокурор просить позовні вимоги, викладені у п.2 прохальної частини позовної заяви розглядати в наступній редакції: « 2. Визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.02.2016 № 25-2500/14-16-сг «Про затвердження документації із землеусторю та передачі в оренду земельної ділянки».

Вказана заява розглянута судом в порядку ст.207 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні, яке відбулось 03.04.2019.

Інші учасники справи проти задоволення цієї заяви заперечували.

Суд постановив протокольну ухвалу про відмову у задоволенні вказаної заяви з огляду на те, що під час підготовчого засідання 27.02.2019 судом з`ясовувалось питання щодо уточнення позовних вимог, зокрема, стосовно викладеної у п.2 прохальної частини позовної заяви вимоги про скасування оспорюваного наказу. Прокурор, який брав участь в підготовчому засіданні, підтвердив правомірність позовних вимог саме в тій редакції, яка викладена у вищезазначеному пункті позовної заяви. Відтак, на момент підготовчого провадження, під час якого позивач має право уточнити позовні вимоги, прокурор не скористався своїм правом щодо виправлення допущеної помилки (описки). До того ж суд звертає увагу, що фактично подана прокурором заява є зміною прохальної частини позову, тому в силу приписів ч.3 ст.46 Господарського процесуального кодексу України така заява мала бути подана до закінчення підготовчого засідання.

В судовому засіданні по розгляду даної справи по суті оголошувались перерви з 03.04.2019 до 18.04.2019 та з 18.04.2019 до 02.05.2019.

В ході розгляду справи по суті прокурор підтримав свої позовні вимоги та свої позиції, викладені у відповіді на відзив відповідача-1, у поясненнях на відповідь позивача на відзив відповідача-1. Представники сторін та 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, також підтримали свої позиції, викладені в інших заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши в ході розгляду справи по суті пояснення та доводи прокурора, представників позивача, відповідачів, третьої особи, з`ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

04 грудня 2015 року до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (відповідач-1 у справі) звернувся ОСОБА_1 (3-я особа у справі) із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 25 років орієнтовною площею 3 га для ведення фермерського господарства із земель державної власності Рубанської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області. До заяви додані: копія паспорту, копія ідентифікаційного коду, копія диплому, схема розташування земельної ділянки (а.с.70-72).

За результатами розгляду даної заяви 16 січня 2016 року Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області видано наказ №25-506/14-16-сг «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», в якому на підставі статей 151, 93, 122, 123 Земельного кодексу України, статей 13, 15, 21, 23 Закону України «Про оцінку земель», Положення про Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 03.03.2015 № 12, визначено про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 7 років, розташованої на території Рубанської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області. Орієнтовний розмір земельної ділянки 3,00га за цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства (01.02).

08 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області із заявою про затвердження документації із землеустрою та надання йому в оренду земельної ділянки площею 2,1169га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) терміном на 7 років за рахунок земель запасу державної власності Рубанської сільської ради (за межами населеного пункту). В заяві зазначено, що до неї додаються проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погоджений відповідно до вимог чинного законодавства, та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

22 лютого 2016 року Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області за результатами розгляду заяви гр. ОСОБА_1 видано наказ №25-2500/14-16-сг «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» (далі по тексту - наказ від 20.02.2016), в якому визначено про:

1. затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства гр. ОСОБА_1 на території Рубанської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області;

2. надання в оренду гр. ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,1169га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності строком на 7 років, розташовану на території Рубанської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області;

3. встановлено річний розмір орендної плати за користування земельною ділянкою на правах оренди в розмірі 8% від нормативної грошової оцінки;

4. доручено керівнику Відділу Держгеокадастру у Бахмацькому районі Чернігівської області укласти договір оренди земельної ділянки;

5. виникнення права оренди земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1 ) з моменту державної реєстрації цього права;

6. використання земельної ділянки за цільовим призначенням з дотриманням вимог статей 96, 107 Земельного кодексу України, Закону України «Про фермерське господарство» та інших нормативно-правових актів.

04 березня 2016 року між Головним управління Держгеокадастру у Чернігівській області (орендодавець) та громадянином України ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі (далі по тексту - договір оренди), відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення (для ведення фермерського господарства) загальною площею 2,1169га, в тому числі рілля - 2,1169 га, яка знаходиться на території Рубанської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області (п.1.).

В розділі «Об`єкт оренди» договору оренди встановлено, що в оренду передається земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 2,1169га, в тому числі ріллі - 2,1169га (п.2); на земельній ділянці відсутні розміщені об`єкти нерухомого майна, а також інші об`єкти інфраструктури (п.3); форма власності - державна (п.4).

В пункті 5 договору оренди сторонами передбачено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки підлягає проведенню на замовлення та за рахунок орендаря у тримісячний строк з моменту державної реєстрації права користування земельною ділянкою із подання орендарем у встановленому законом порядку впродовж цього ж строку технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки на розгляд та затвердження відповідному органу місцевого самоврядування. До моменту набрання чинності рішенням відповідного органу місцевого самоврядування, яким вперше затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначення суми орендної плати, що вноситься орендарем згідно цього договору, здійснюється за даними про середній розмір нормативно-грошової оцінки одиниці площі ріллі по області, що для земельних ділянок нижче вказаної площі складають: земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 2,1169га - 51701,37 (п`ятдесят одна тисяча сімсот одна)грн.37коп. Сторони дійшли до згоди, що якщо розмір орендної плати, що визначений за даними затвердженої вперше технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, є більшим за розмір орендної плати, що був визначений згідно даного пункту договору, то сплачена орендарем сума різниці між вказаними розмірами підлягає сплаті орендарем до відповідного бюджету у місячний строк з дня набрання чинності рішення органу місцевого самоврядування про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Згідно з п.8 договору оренди - договір укладено на 7 (сім) років. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

В пункті 9 договору оренди сторонами викладені умови щодо орендної плати, а саме: орендна плата вноситься орендарем у наступних формах та розмірах: у грошовій формі безготівково у розмірі 8 (вісім) відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік. Станом на момент укладення цього договору сума орендної плати, що вноситься орендарем за використання земельної ділянки складає 4136 (чотири тисячі сто тридцять шість)грн.96коп. на рік. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням індексу інфляції (п.10 договору оренди). Орендна плата вноситься щомісячно не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним, з дня виникнення права користування земельною ділянкою, а в разі визначення податковим законодавством інших строків (періодів) внесення плати за землю, - відповідно до вимог Податкового кодексу України (п.11 договору оренди).

В пунктах 15 і 16 договору оренди сторонами визначено, що земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства; цільове призначення земельної ділянки (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель) - землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства.

Договір підписаний представником орендодавця та ОСОБА_1

04 березня 2016 року сторонами договору оренди землі складено та підписано Акт приймання-передачі об`єкта оренди (зворотна сторона а.с.22), відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у своє користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 2,1169 га, у тому числі рілля 2,1169 га, яка знаходиться на території Рубанської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, в тому числі земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 площею 2,1169 га. Земельна ділянка надається для ведення фермерського господарства.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наведених в інформаційній довідці №152834912 (а.с.24-25), право оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 2,1169 га за договором оренди землі від 04.03.2016, зареєстровано 14.04.2016. При цьому суб`єктом іншого речового права - права оренди землі - зазначено орендаря ОСОБА_1

Відповідно до ст.17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Отже, спірна земельна ділянка передана орендарю - ОСОБА_1 - з моменту реєстрації права на неї в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

09 серпня 2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис № 0001051 про проведення державної реєстрації юридичної особи - Фермерського господарства «Давидок», що підтверджується копією доданого прокурором до позовної заяви Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.08.2018.

Заперечуючи правомірність наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.02.2016 №25-2500/14-16-сг «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» і укладеного між відповідачем-1 і ОСОБА_1 договору оренди землі від 04.03.2016, прокурор просить визнати і скасувати наказ та визнати недійсним договір, як таких, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Тобто предметом спору у даній справі є рішення органу виконавчої влади щодо укладення договору оренди земельної ділянки та укладений на підставі цього рішення відповідний договір оренди землі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить із такого.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Враховуючи, що, як встановлено судом вище, спірний договір оренди землі укладався для ведення фермерського господарства, судом при вирішенні даного спору також застосовуються положення Закону України «Про фермерське господарство».

Згідно з ч.1, 2, 4 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію,

займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Фермерське господарство діє на основі Статуту. У Статуті зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України.

За змістом ст.8 вказаного Закону після одержання засновником державного акту на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

Отже, суд доходить висновку, що однією із умов реєстрації фермерського господарства є наявність у його засновника - громадянина відповідних документів, що підтверджують право власності на земельну ділянку або право користування земельною ділянкою та проведення щодо цих речових прав державної реєстрації.

Згідно зі ст. 12 цього Закону землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

Аналогічна норма викладена у ст.31 Земельного кодексу України.

Таким чином, враховуючи приписи ст.1,7,8,12 Закону України «Про фермерське господарство» та ст. 31 Земельного кодексу України, після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Відтак, з моменту, коли ОСОБА_1 створив та зареєстрував фермерське господарство «Давидок», у правовідносинах користування земельною ділянкою відбулася фактична заміна орендаря й обов`язки землекористувача земельною ділянкою перейшли до фермерського господарства з дня його державної реєстрації.

В зв`язку з цим спір стосується земельних ділянок, наданих в оренду фермерському господарству, а не фізичній особі.

Враховуючи, що фермерські господарства є юридичною особою, на їхні земельні спори з прокурором, який діє в інтересах держави, щодо користування земельною ділянкою, наданою із земель державної або комунальної власності, поширюється юрисдикція господарських судів.

Відповідний правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №695/1275/17, який на підставі ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України враховується судом при вирішенні спору по цій справі.

З огляду на вищевикладене, судом не приймається до уваги викладена у поясненнях від 19.02.2019 на позовну заяву позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, в частині непідвідомчості даного спору господарському суду.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.02.2016 №25-2500/14-16-сг прокурор у позовній заяві стверджує, що на момент отримання ОСОБА_1 спірної земельної ділянки ним вже було створено Фермерське господарство «Маяк», для ведення якого ОСОБА_1 . в 2015 році отримав земельні ділянки, а тому спірна земельна ділянка могла бути отримана лише юридичною особою (ФГ «Маяк») та виключно на земельних торгах, а не ОСОБА_1 як фізичною особою.

Тому, на думку прокурора, наказ відповідача-1 від 22.02.2016 №25-2500/14-16-сг «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» не відповідає вимогам закону, порушує встановлений порядок продажу прав на земельні ділянки державної чи комунальної власності, а відтак має бути визнаний недійсним та скасований.

За змістом ст.152 Земельного кодексу України одним із способів захисту прав на земельні ділянки є визнання недійсним рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Водночас, згідно з ч.1 ст.155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За своєю правовою природою наказ, який оспорюється прокурором в межах даної справи, є юридичною формою рішення органу виконавчої влади, який спрямований на регулюванням земельних відносин, породжує певні правові наслідки і має обов`язковий характер для суб`єктів таких відносин. Враховуючи, що на підставі оспорюваного прокурором наказу права і обов`язки виникли у Давидка І.П., тобто у особи, якій вони адресовані, такий наказ є актом ненормативного характеру індивідуальної дії.

Будь-який акт державного органу може бути визнаний недійсним з підстав невідповідності такого акту вимогам чинного законодавства, визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, але при цьому обов`язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до ст.151 Земельного кодексу України розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, відносяться до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Частиною 4 ст.122 Земельного кодексу України визначається, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органі передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч.8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

В силу п.1 Положення «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно з п/п 31 п.4 вищевказаного Положення Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області є територіальним органом Державної служби України з геодезії, картографії та кадастру, що визнається всіма учасниками справи.

Порядок передачі земельних ділянок в оренду передбачається ст.124 Земельного кодексу України, відповідно до ч.1 якої (в редакції, що діяла на момент винесення оспорюваного наказу) земельні ділянки, що перебувають у державній або комунальній власності, передаються в оренду на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Таким чином, аналіз законодавства, чинного на момент прийняття відповідачем-1 наказу від 22.02.2016 №25-2500/14-16-сг «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» свідчить, що оспорюваний наказ видано Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області в межах повноважень, визначених Земельним кодексом України з питань передачі у користування земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності.

Щодо відповідності оспорюваного наказу вимогам чинного законодавства, зокрема, в частині дотримання порядку передачі земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства поза конкурсною процедурою, суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Згідно з ч.2 ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Водночас ч.2 ст.134 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачається, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

В частині 3 ст.124 Земельного кодексу України міститься припис, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Суд зазначає, що спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають з питань передачі громадянам України в оренду земельних ділянок для ведення фермерського господарства є Закон України «Про фермерське господарство».

Так, ч.1-3 ст.7 цього Закону в редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин, передбачається, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Перелік документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики.

Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районні або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки.

Земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної і комунальної власності.

Приймаючи до уваги, що порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлюється ст.123 Земельного кодексу України, судом застосовуються як норми спеціального закону, так і загальні норми земельного законодавства.

За змістом ст.123 Земельного кодексу України, в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема, формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) (ч.1). Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (ч.2). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.3). Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (ч.4). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (ч.6). Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (ч.10). Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (ч.13).

Як вбачається із матеріалів справи, до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області із заявою від 04.12.2015 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства із земель державної власності Рубанської сільської ради Бахмацького району та із заявою від 08.02.2016 про надання земельної ділянки площею 2,1169 га в оренду звернувся ОСОБА_1 як фізична особа.

Аналіз змісту заяви від 04.12.2015 свідчить про її відповідність вимогам ст.7 Закону України «Про фермерське господарство» та ст.123 Земельного кодексу України в редакціях, які були чинні на момент подачі цієї заяви. Також, до заяви були додані передбачені приписами вищезазначених норм законодавства документи.

Таким чином, відповідачем-1 розглядалась заява фізичної особи ОСОБА_1 , а не Фермерського господарства «Маяк», а тому ототожнення фізичної особи та фермерського господарства, створеного цією особою раніше ніж подані заяви від 04.12.2015 та 08.02.2016, у спірних правовідносинах є неправильним.

Слід зазначити, що в Законі України «Про фермерське господарство», який є спеціальним законом щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, відсутні норми, які визначають підстави для відмови фізичній особі у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства, а тому судом застосовуються приписи загального закону, який встановлює порядок передачі земельних ділянок у користування - Земельного кодексу України, зокрема, ст. 123 цього Кодексу.

Згідно із ч.3 ст.123 Земельного кодексу України підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Частиною 13 цієї ж статті передбачається, що підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Прокурор не надав суду належних та допустимих доказів, які підтверджують існування на момент прийняття оспорюваного наказу передбачених ст.123 Земельного кодексу України підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та у затвердженні цього проекту.

Відтак суд доходить висновку про відповідність наказу від 22.02.2016 № 25-2500/14-16-сг вимогам чинного законодавства.

Твердження прокурора, що відповідач-1 при розгляді заяви ОСОБА_1 "повинен був пересвідчитися в дійсному волевиявленні заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство, натомість формально підійшов до вирішення заяви, створивши передумови для невиправданого штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної власності поза передбаченого законом обов`язковою процедурою без проведення земельних торгів" судом до уваги не приймається з огляду на таке.

Як зазначалось судом вище, в силу приписів ст.19 Конституції України, яка є нормою прямої дії, органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд погоджується з позицією прокурора, що ст.7 Закону України «Про фермерське господарство» передбачається можливість відмови органів державної влади у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Проте, ані в цьому Законі, ані в Земельному кодексу України не передбачаються повноваження органу, який розглядає заяву про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, здійснювати перевірку дійсних намірів заявника щодо ведення фермерського господарства та відмовляти у наданні земельної ділянки у разі відсутності у власності заявника сільськогосподарської техніки, відсутності найманих працівників. Навпаки, вчинення таких дій відповідачем-1, як суб`єктом владних повноважень в галузі розпорядження землями державної форми власності, можна розцінити як дії органу на власний розсуд поза межами закону, що прямо забороняється Конституцією України.

Отже, враховуючи обов`язок органів державної влади діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та приймаючи до уваги, що ст.123 Земельного кодексу України передбачається вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та у затвердженні цього проекту при розгляді заяв про надання земельних ділянок у користування, суд доходить висновку, що у відповідача-1 були відсутні законні передумови для вчинення будь-яких дій, направлених на оцінку перспективи розвитку фермерського господарства, яке може бути зареєстровано як юридична особа лише після отримання земельної ділянки у власність або в оренду.

Твердження прокурора, що ОСОБА_1 як фізична особа не мав права отримувати земельну ділянки для ведення фермерського господарства після реєстрації Фермерського господарства «Маяк» не грунтуються на приписах чинного законодавства з огляду на таке.

Як зазначено судом вище, в ч.2 ст.134 Земельного кодексу України в редакції, яка була чинна на час прийняття відповідачем-1 оспорюваного наказу, передбачено, що у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).

При цьому, системний аналіз ст.116, 121, 134 Земельного кодексу України свідчить про встановлення на законодавчому рівні обмежень кількості разів реалізації закріпленого Конституцією України права громадян на землю лише у разі набуття права власності на земельну ділянку - один раз по кожному виду використання.

Будь-яких обмежень щодо кількості земельних ділянок державної або комунальної власності, які можуть бути передані в оренду для ведення фермерського господарства, законодавством у сфері земельних відносин не встановлюється. Також, чинне законодавство, яке визначає правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерського господарства, не містить будь-яких обмежень щодо кількості фермерських господарств, які можуть бути засновані (створені) однією фізичною особою.

Відтак, існування Фермерського господарства «Маяк», заснованого 02.06.2015 ОСОБА_1 після отримання ним в 2015 році в оренду 8-ми земельних ділянок, про які зазначає прокурор у позовній заяві, не обмежує право ОСОБА_1 як фізичної особи на отримання іншої земельної ділянки з метою створення та ведення іншого фермерського господарства, що є проявом свободи підприємницької діяльності.

До того ж, як встановлено судом вище, 09.08.2018, тобто до звернення прокурора з даним позовом, проведена державна реєстрація в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Фермерського господарства «Давидок».

Доказів, що вказане фермерське господарство засновано ОСОБА_1 та зареєстровано після укладення цією особою іншого договору оренди землі щодо іншої земельної ділянки, відмінної від спірної, а також доказів, які спростовують факт використання земельної ділянки площею 2,1169 га кадастровий номер НОМЕР_1 Фермерським господарством «Давидок» прокурором суду не надано.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для ствердження, що надання в оренду земельної ділянки площею 2,1169 га кадастровий номер НОМЕР_1 за заявою ОСОБА_1 мало відбуватися виключно на конкурентних засадах (земельних торгах), а відтак й відсутні підстави для ствердження про порушення відповідачем-1 вимог чинного земельного законодавства.

За таких обставин суд доходить висновку, що прокурор не довів встановленими засобами доказування факт передачі відповідачем-1 спірної земельної ділянки в оренду фізичній особі ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства з порушенням чинного на час прийняття оспорюваного наказу законодавства.

Обгрунтовуючи порушення прав та інтересів внаслідок прийняття оспорюваного наказу № 25-2500/14-16-сг від 22.02.216, прокурор стверджує, що прийняття цього акту призвело до обмеження держави в особі уповноважених органів у її використанні та залученні якнайбільшої суми грошових коштів до бюджету шляхом продажу прав на неї на земельних торгах (аукціоні), а також недотримання встановленої процедури набуття права користування на землю суперечить державному інтересу.

Проте таке твердження судом не приймається до уваги, оскільки внаслідок передачі спірної земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства не відбулось позбавлення держави права власності на цю земельну ділянку. Щодо обмеження права розпорядження уповноваженим органом цією земельною ділянкою шляхом продажу прав на неї на земельних торгах, прокурор не навів жодного доказу наявності на момент прийняття оспорюваного наказу інших фізичних або юридичних осіб, бажаючих реалізувати свої права на отримання у користування саме спірної земельної ділянки.

Крім того, оскільки на момент прийняття спірного наказу існувала норма, яка виключала проведення загальної процедури продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, відсутні підстави для висновку про недотримання цієї процедури. Отже, прокурор не довів порушення прав та інтересів держави в особі позивача внаслідок прийняття відповідачем-1 наказу № 25-2500/14-16-сг від 22.02.216 «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки».

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання недійсним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 22.02.2016 № 25-2500/14-16-сг «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» є безпідставними та необгрунтованими, в зв`язку з чим в їх задоволенні має бути відмовлено.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору оренди землі від 04.03.2016, укладеного між Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області та ОСОБА_1 , суд зазначає про таке.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину в силу ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При цьому ч.2, 3 даної статті передбачено два ступіня недійсності правочину: абсолютно недійсний правочин - тобто той, недійсність якого встановлена законом (нікчемний правочин), у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; та відносно недійсний - тобто той, недійсність якого прямо не встановлена законом, але за заявою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, яка заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути визнаний недійсним судом (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлюються ст.203 Цивільного кодексу України. Зокрема, згідно з частинами 1-3,5 цієї статті, такими вимогами визначаються: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5).

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору прокурор з посиланням на частини 1, 5 ст.203 Цивільного кодексу України стверджує, що договір суперечить статтям 6,16 Закону України «Про оренду землі», а також не був спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі визначається як засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст.13 цього ж Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

В силу ч.1,2 ст.6 Закону орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. У разі набуття права оренди земельної ділянки на конкурентних засадах підставою для укладення договору оренди є результати аукціону.

Статтею 15 вказаного Закону визначаються істотні умови договору оренди землі, якими є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

За змістом ч.2 ст.16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або орган місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Як встановлено судом вище, договір оренди землі від 04.03.2016 укладений між його сторонами на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру від 22.02.2016 №25-2500/14-16-сг «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки».

При цьому, як також встановлено судом, надання ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства земельної ділянки, яка стала предметом спірного договору, не потребувало проведення земельних торгів (аукціону), а відтак відсутні підстави для висновку, що договір оренди землі не відповідає вимогам ч.2 ст.6 Закону України «Про оренду землі».

Аналіз змісту умов договору свідчить, що в ньому містяться всі передбачені ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотні умови, а саме: об`єкт договору - земельна ділянка сільськогосподарського призначення (для ведення фермерського господарства) загальною площею 2,1169га, в тому числі рілля - 2,1169 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка знаходиться на території Рубанської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області (п.1, 2); строк дії договору - 7 років (п.8). Такі умови як оренда плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату передбачені в п. 9, 10, 11, 14, 38.

При цьому суд звертає увагу, що в п.5 договору оренди сторонами передбачено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки підлягає проведенню на замовлення та за рахунок орендаря у тримісячний строк з моменту державної реєстрації права користування земельною ділянкою із поданням орендарем у встановленому законом порядку впродовж цього ж строку технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки на розгляд та затвердження відповідному органу місцевого самоврядування. До моменту набрання чинності рішенням відповідного органу місцевого самоврядування, яким вперше затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначення суми орендної плати, що вноситься орендарем згідно цього договору, здійснюється за даними про середній розмір нормативно-грошової оцінки одиниці площі ріллі по області, що для земельних ділянок нижче вказаної площі складають: земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 2,1169га - 51701,37 (п`ятдесят одна тисяча сімсот одна)грн.37коп. Сторони дійшли до згоди, що якщо розмір орендної плати, що визначений за даними затвердженої вперше технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, є більшим за розмір орендної плати, що був визначений згідно даного пункту договору, то сплачена орендарем сума різниці між вказаними розмірами підлягає сплаті орендарем до відповідного бюджету у місячний строк з дня набрання чинності рішення органу місцевого самоврядування про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Можливість визначення суми орендної плати, яка вноситься орендарем, за даними про середній розмір нормативно-грошової оцінки одиниці площі по ріллі по області до проведення орендарем нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки та набрання чинності рішенням відповідного органу місцевого самоврядування, яким вперше затверджується технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, не суперечить приписам чинного законодавства та узгоджується із розрахунком розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, грошову оцінку яких не проведено, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2006 № 1724 «Деякі питання оренди земель».

До того ж, прокурором не надано суду доказів, які свідчили б про невиконання ОСОБА_1 , як орендарем за договором оренди землі від 04.03.2016, обов`язку проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 2,1169 га кадастровий номер НОМЕР_1 .

Слід зазначити, що Закон України «Про оренду землі», як спеціальний Закон щодо спірних правовідносин, не містить переліку підстав, з яких договір оренди землі може бути визнаний недійсним.

Водночас, прокурором не доведено, а судом не встановлено обставин, на підставі яких суд може прийти до висновку, що оспорюваний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, яке регулює правовідносини оренди землі.

Відтак, відсутні підстави для ствердження про вчинення договору з порушенням закону.

Щодо посилання прокурора на ч.5 ст. 203 Цивільного кодексу України суд враховує таке.

Згідно з ч.1 ст.234 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

При цьому за змістом ч.2 ст.234 Цивільного кодексу України фіктивний правочин визнається недійсним судом, тобто належить до оспорюваних правочинів.

Отже, особа, яка звертається з вимогою про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності, має довести відсутність в учасників правочину бажання реального настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Виходячи із визначення поняття «правочин», наведеного у ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України, юридичним наслідком вчинення правочину є набуття, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

У зв`язку з укладенням між сторонами оспорюваного прокурором договору, виходячи із змісту ст.13 Закону України «Про оренду землі», у відповідача, як орендаря за договором, виникли зобов`язання використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Кваліфікуючими ознаками договору оренди землі є: передача земельної ділянки у користування на певний строк за плату, використання земельної ділянки відповідно до умов договору.

Факт передачі земельної ділянки в оренду підтверджується матеріалами справи.

Водночас, умовами використання передбачено, що цільове призначення земельної ділянки є сільськогосподарське призначення для ведення фермерського господарства.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували використання відповідачем даної земельної ділянки всупереч її цільовому призначенню - як землі сільськогосподарського призначення.

Враховуючи відсутність визначеного законодавством строку реєстрації фермерського господарства після отримання фізичною особою земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства у спосіб, передбачений ч.2 ст.134 Земельного кодексу України, та приймаючи до уваги, що Фермерське господарство «Давидок» створено та зареєстровано у встановленому законом порядку, відсутні підстави для ствердження про фіктивність договору оренди землі від 04.03.2016.

Твердження прокурора, що ОСОБА_1 в період з моменту укладення спірного договору оренди землі використовував земельну ділянку у діяльності ФГ «Маяк» не підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами, на підставі яких суд може дійти до достеменного висновку про використання земельної ділянки саме в господарській діяльності ФГ «Маяк».

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що прокурором не доведено наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання договору оренди землі від 04.03.2016 недійсним.

Отже, в ході вирішення спору по даній справі суд не встановив обставин, які свідчать про порушення прав та інтересів держави, які належать захисту в обраний прокурором спосіб.

З огляду на вищевикладене позовні вимоги є необгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно із ч.1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, сплачений за подання даного позову судовий збір у сумі 3842грн. повністю покладається на прокурора.

Керуючись ст.13, 53, 55, 73, 74, 76, 77, 78, 129, 165, 233, 237, 238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог керівника Бахмацької місцевої прокуратури (вул. Шевченка, 46, м. Бахмач, Чернігівська область, 16500) в інтересах держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (вул. Народного Ополчення, 3 м. Київ, 03151, ідентифікаційний код 39411771) до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (пр. Миру, 14, м. Чернігів, 14000, ідентифікаційний код 39764881) про визнання недійсним та скасування наказу від 22.02.2016 №25-2500/14-16-сг ВІДМОВИТИ.

В задоволенні позовних вимог керівника Бахмацької місцевої прокуратури (вул. Шевченка, 46, м. Бахмач, Чернігівська область, 16500) в інтересах держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (вул. Народного Ополчення, 3 м. Київ, 03151, ідентифікаційний код 39411771) до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (пр. Миру, 14, м. Чернігів, 14000, ідентифікаційний код 39764881), Фермерського господарство «Маяк» (провулок Молодіжний, 9, с. Терешиха, Бахмацький район, 16571, ідентифікаційний код 39813493), Фермерського господарства «Давидок» (провулок Молодіжний, 9, с. Терешиха, Бахмацький район, 16571, ідентифікаційний код 42376863) про визнання недійсним договору оренди землі від 04.03.2016 ВІДМОВИТИ.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п.п.17.5 п.17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст складено 13 травня 2019 року.

Суддя Т. Г. Оленич