ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

22 квітня 2019 року Справа № 926/523/19

За позовом Фізичної особи-підприємця Чепенко Лідії Володимирівни

до Фізичної особи-підприємця Луканюка Руслана Федоровича

про стягнення грошових коштів у сумі 60050,12 грн.

Суддя Тинок О.С.

Секретар судового засідання Марущак Л.В.

Представники:

від позивача - не з'явився

від відповідача - не з'явився

Фізична особа-підприємець Чепенко Лідія Володимирівна звернулася до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Луканюка Руслана Федоровича заборгованості у сумі 60050,12 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються неналежним виконанням взятих на себе відповідачем зобов'язань по сплаті за отриманий згідно видаткових накладних № 876, № 888, № 869 від 24.10.2018 року товар.

Провадження у справі відкрито ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 06 березня 2019 року, якою встановлено, що дану справу слід розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, яке призначив на 25 березня 2019 року.

Відповідач у судове засідання 25 березня 2019 року не з'явився, а також не подав відзив у встановлений судом строк.

Ухвалою суду від 25 березня 2019 року відкладено підготовче засідання на 08 квітня 2019 року, зобов'язано позивача надати суду для огляду оригінали документів, які додані до позовної заяви.

В судовому засіданні 08 квітня 2019 року представником позивача було надано для огляду суду оригінали документів, які були подані з позовною заявою, а саме: видаткові накладні № 876, № 888, № 869 від 24.10.2018 року; вимога про оплату грошових коштів; опис вкладення та чек про відправлення вимоги.

В судове засідання 08 квітня 2019 року відповідач не з'явився, явку свого представника не забезпечив.

Ухвалою суду віл 08 квітня 2019 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 22 квітня 2019 року, а також попереджено учасників справи, що неявка їх представників у судове засідання не буде перешкоджати розгляду справи за їх відсутності.

22 квітня 2019 року позивач надіслав суду письмові заяви, в яких повідомляє, що за його даними бухгалтерського обліку станом на 22.04.2019 року заборгованість відповідача складає 60050,12 грн., а також зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить судовий розгляд проводити без представника позивача

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 і 2 ч. 2 названої статті суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, або якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відповідно до ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п'ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії (ч. 4 ст. 120 ГПК).

Частиною 7 статті 120 ГПК України унормовано, що учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Всі ухвали суду надсилались учасникам справи на їхню адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Інших адрес учасники справи суду не повідомляли.

Таким чином, з огляду на вищевикладене ухвали суду вважаються врученими учасникам справи, а останні належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи.

Так, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

24 жовтня 2018 року позивачем поставлено відповідачу твар (книги) на загальну суму 60050,12 грн, а саме: згідно видаткової накладної № 869 на суму 7150,00 грн., видаткової накладної № 876 на суму 28467,00 грн. та видаткової накладної № 888 на суму 24433,12 грн.

Вказані накладні підписані позивачем та відповідачем, а також скріплено останнім своєю печаткою.

01 лютого 2019 року позивачем було надіслано відповідачу рекомендованим листом з описом вкладення вимогу № 01-31/1 від 31.01.2019 року про сплату заборгованості у розмірі 60050,12 грн. за отриманий згідно видаткових накладних № 876, № 888, № 869 від 24.10.2018 року товар.

Вказана вимога отримана відповідачем 04 лютого 2019 року, що вбачається з витягу про відстеження відправлення Укрпошти.

При цьому, станом на час розгляду спору відповідачем заборгованість у розмірі 60050,12 грн. за отриманий згідно видаткових накладних № 876, № 888, № 869 від 24.10.2018 року товар не сплачена, в результаті чого у нього перед позивачем існує заборгованість.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачає, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, частина 1 та пункт 2 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлюють, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 пункту 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відтак, за своєю правовою природою договір поставки є оплатним договором, що вказує на те, що поставлений товар у будь-якому випадку має бути оплачений покупцем.

Відповідно до частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Тобто, відповідач не оплатив у встановлений строк повну вартість прийнятого від позивача згідно видаткових накладних № 876, № 888, № 869 від 24.10.2018 року товару, а тому зобов'язаний сплатити заборгованість у сумі 60050,12 грн.

Отже, з огляду на вищезазначені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Витрати зі сплати судового збору покласти на відповідача, з вини якого виник спір.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 4, 5, 123, 129, 130, 220, 222, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Луканюк Руслана Федоровича (ідентифікаційний код НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_2) на користь Фізичної особи-підприємця Чепенко Лідії Володимирівни (ідентифікаційний код НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_1) заборгованість у сумі 60050,12 грн. та судовий збір у сумі 1921,00 грн.

Повне рішення складено та підписано 26 квітня 2019 року.

Строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя О.С. Тинок