РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.04.2019Справа № 910/819/19
За позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

про стягнення 8947,70 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Саруханян Д.С.

Представники сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - Жила М.І. (адвокат).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про стягнення втрат від інфляції та 3% річних, разом у сумі, що дорівнює ціні позову, у зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем взятих на себе зобов'язань зі своєчасної та повної виплати дивідендів.

Позивач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом, але не скористався своїм право направити представника у судове засідання або з'явитися особисто. Судом враховано, що явка Позивача або його представника у засідання обов'язковою не визнавалася, тому не перешкоджає розгляду справи судом. Також судом враховано, що Позивачем було направлено до суду засобами поштового зв'язку підтвердження про незмінність розміру заявлених вимог, оскільки вони Відповідачем не були задоволені навіть частково після передачі даного спору до суду.

Відповідач вимоги позову відхиляє з наведених у відзиві та у доповненнях до відзиву підстав, та зокрема, оскільки на думку Позивача за нормою ст. 625 ЦК України передумовою сплати втрат від інфляції та 3% річних є вимога про стягнення цих сум, та ця вимога є невід'ємною від вимоги про сплату боргу, і оскільки вимога про стягнення суми боргу, а також втрат від інфляції та 3% річних за інший ніж у даній справі період вже була предметом судового розгляду у справі №910/3135/18, а вимога про стягнення спірних у межах даного спору за наступний період втрат від інфляції та 3% річних від Позивача Відповідачу не надходила, то Відповідач підстав для задоволення позову не вбачає.

Окремо Відповідач зазначає, що є неправильним період нарахування втрат від інфляції та 3% річних, оскільки на виконання рішення у справі №910/3135/18 Відповідачем було сплачено на рахунок ДВС суму заборгованості зі сплати дивідендів ще 12.09.2018, що вбачається з залучених до відзиву платіжних доручень, тоді як Позивач нараховує і заявляє до стягнення втрати від інфляції та 3% річних і після вказаної дати, хоча неправомірно утримував кошти на своєму рахунку та не перераховував їх Позивачу не Відповідач, а саме ДВС, тому Відповідач фінансово відповідати за бездіяльність ДВС не повинен.

У доповненні до відзиву Відповідач також окремо зазначив, що у зв'язку з перерахуванням суми дивідендів 12.09.2018 до ДВС, Відповідач вже ними фактично не користувався, і перерахування коштів на рахунок ДВС було належним виконанням зобов'язання, при цьому, Позивач не був позбавлений права контролювати хід виконавчого провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Відповідача, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди). Згідно з ч. 1 ст. 154 ЦК України установчим документом акціонерного товариства є його статут.

Учасники товариства мають право брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів (ст. 10 Закону України "Про господарські товариства").

Чинним та таким, що набрало законної сили, рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2018 у справі №910/3135/18 встановлені, а тому, в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України не доказуються знову при вирішенні даного спору обставини наявності та невиконання Відповідачем перед Позивачем обов'язку зі своєчасної та повної виплати дивідендів.

А саме, враховуючи наявність у Позивача права власності на акції Відповідача кількістю 953 штуки, що підтверджується випискою з реєстру власників іменних цінних паперів про стан особового рахунку №16006/А ТЕ-010 та сертифікатом акцій серії А №28568, на підставі рішень загальних зборів акціонерів Відповідача, оформлених протоколами від 10.10.2014 та від 22.07.2015 дивідендів, положень Статуту Відповідача, та норм Закону України «Про акціонерні товариства» і ЦК України, які зобов'язують Відповідача до здійснення грошової виплати у вигляді дивідендів за акціями, суд встановив наявність у Відповідача відповідного грошового обов'язку та його прострочення.

Так, суд визнав обґрунтованими вимоги Позивача і стягнув з Відповідача 83206,72 грн. заборгованості з виплати дивідендів за 2011 - 2013 роки та за 2014 рік, а також, у зв'язку з простроченням виплати дивідендів, що суд визнав грошовим зобов'язанням, суд стягнув на підставі ст. 625 ЦК України за період - до 01.02.2018 суму інфляційних втрат в розмірі 40520,12 грн. та за період - до 31.01.2018 включно 3% річних в розмірі 6722,97 грн.

Предметом даного судового спору є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України з Відповідача на користь Позивача втрат від інфляції та 3% річних за подальший період існування заборгованості з виплати дивідендів, а саме, за період з 01.02.2018 до 31.12.2018 включно втрат від інфляції в сумі 6573,31 грн. та за період з 01.02.2018 до 14.01.2019 включно 3% річних в сумі 2374,39 грн.

При цьому, судом враховано, що Позивачем у позові вказано дату нарахування 3% річних до 14.01.2019 включно, тоді як доданому до позову у розрахунку допущено описку, тому суд виходить з правильної дати нарахування - до 14.01.2019 включно.

І також суд враховує, що з огляду на встановлений порядок нарахування втрат від інфляції зазначення у рішенні суду у справі №910/3135/18 про нарахування інфляційних втрат до 01.02.2018 фактично означає нарахування інфляційний по січень 2018 року включно, і інфляційні втрати за лютий не зачіпає.

Судом встановлено, що визнана обгрунтовано та присуджена до стягнення вказаним вище рішенням суду заборгованість з виплати дивідендів була погашена наступним шляхом: платіжним дорученням № 13110-П18 від 12.09.2018 Відповідач перерахував суму коштів в розмірі 132406,55 грн., у яку входила і заборгованість з виплати дивідендів в розмірі 83206,72 грн., на рахунок ДВС, яке здійснювало виконавче провадження з примусового виконання рішення суду у справі №910/3135/18, а ДВС вказану суму коштів в розмірі 132406,55 грн., у яку входила і заборгованість з виплати дивідендів в розмірі 83206,72 грн., перерахував Позивачу та ці кошти були отримані останнім на рахунок 15.01.2019.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи норму статті 599 ЦК України, а також встановлені вищеописаним рішенням суду у справі обставини №910/3135/18, судом відхиляються посилання Відповідача, що ним було виконано обов'язок перед Позивачем належним чином, коли Відповідач перерахував кошти ДВС 12.09.2018. Суд зауважує, що це не було належним виконанням Відповідачем зобов'язання з виплати дивідендів перед Позивачем, оскільки кошти Позивачем отримані 12.09.2018 не були, і при цьому, ніщо не заважало (матеріали справи не містять доказів протилежного) Відповідачу, як до так і після набрання рішенням у справі №910/3135/18 законної сили, а також до відкриття виконавчого провадження та протягом встановленого ДВС строку для добровільного виконання рішення, безпосередньо перерахувати кошти на рахунок Позивача, і надати ДВС відповідні докази належного виконання зобов'язання. Натомість, Відповідачем було на власний розсуд обрано дочекатися примусового виконання рішення та перерахувати кошти ДВС. Відтак, суд не вбачає, що зобов'язання Відповідача перед Позивачем припинилися виконанням, проведеним належним чином 12.09.2018 коли Відповідач перерахував кошти ДВС, натомість судом встановлено, що вказане зобов'язання припинилося виконанням, проведеним належним чином 15.01.2019, коли Позивач отримав суму дивідендів на свій рахунок. Отже, до 14.01.2019 включно існувало прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене положення норми ст. 625 ЦК України судом відхиляються заперечення Відповідача проти позову, що Позивач був зобов'язаний в порядку досудового врегулювання спору звернутися до Позивача з письмовою вимогою про сплату заявлених до стягнення сум за ст. 625 ЦК України, оскільки вказана стаття обов'язкового звернення з вимогою не вимагаю, а зазначене у ній положення означає право вимагати сплати втрат від інфляції та 3% річних у будь-який час за період прострочення заборгованості, і не обмежує право на звернення до суду.

Також указана норма не забороняє кредитору звертатися до суду з вимогами про стягнення втрат від інфляції і 3% річних окремо від позову про стягнення заборгованості.

І також суд зауважує, що період, за який Позивачем нараховано та заявлено до стягнення у даному спорі втрати від інфляції і 3% річних, не був спірним у справі №910/3135/18.

Відхиляючи заперечення Відповідача проти позову суд також зазначає, що не є предметом спору та доведення у даній справі, а тому - судом не надається правова оцінка правомірності дій ДВС щодо перерахування Позивачу 15.01.2019 коштів, отриманих в порядку виконання рішення від Відповідача 12.09.2018. Якщо Відповідач вважає, що ДВС прострочила виконання, чим порушила права Відповідача, останній вправі захищати свої права у встановленому законом порядку, зокрема, але не виключно, в межах іншого судового провадження.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, Відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених законом, та зокрема у вигляді нарахування та стягнення втрат від інфляції та 3% річних за ст. 625 ЦК України.

Розрахунок Позивача втрат від інфляції та 3% річних судом перевірено і визнано обґрунтованим (зокрема, оскільки розраховані Позивачем санкції не перевищують дозволені до стягнення згідно з законом; Відповідачем не доведено протилежного), а їх розмір є доведеним залученими Позивачем до справи вищеописаними доказами, а також відсутністю їх належного спростування з боку Відповідача.

З огляду на наведене позовні вимоги про стягнення втрат від інфляції в сумі 6573,31 грн. за період з 01.02.2018 до 31.12.2018 включно (за період з лютого 2018 року по грудень 2018 року включно) та 3% річних в сумі 2374,39 грн. за період з 01.02.2018 до 14.01.2019 включно визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судові витрати, у які Позивачем включено витрати по оплаті судового збору в розмірі 1921 грн. та 2200 грн. витрат на правову допомогу, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на Відповідача у зв'язку з задоволенням позову та враховуючи відсутність з боку Відповідача обґрунтованого клопотання про зменшення розміру судових витрат (відсутність заперечення проти розміру судових витрат).

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (04053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5, ідентифікаційний код 00135390) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1) 2374 (дві тисячі триста сімдесят чотири) грн. 39 коп. 3% річних, 6573 (шість тисяч п'ятсот сімдесят три) грн. 31 коп. втрат від інфляції, а також 1921 (одну тисячу дев'ятсот двадцять одну) грн. судового збору та 2200 (дві тисячі двісті) грн. витрат на правову допомогу.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 26.04.2019.

Суддя Р.Б. Сташків