ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року Справа № 918/363/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Розізнана І.В. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Петрук О.В.,

представники учасників справи:

позивача- Ткач В.В.;

відповідача- Тихончук Л.Х.;

третьої особи- не з’явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Позивача-Товариства з обмеже-ною відповідальністю «Торгагро Сольюшн» на рішення господарського суду Рівненської області від 23.01.2019р., повний текст якого складено 04.02.2019р., у справі №918/363/18 (суддя Марач В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгагро Сольюшн»

м.Шепетівка Хмельницька обл.

до Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське

підприємство «Імені Воловікова» с.Горбаків Гощанський р-н. Рівненська обл.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача -

Приватне підприємство «Кристал» м.Шепетівка Хмельницька обл.

про стягнення 2 320 622 грн. 10 коп. основного боргу, пені, інфляційних та річних,-

У червні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгагро Сольюшн» (надалі в тексті – Товариство) звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом про стяг-нення з Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське підприємство «Імені Во-ловікова» (надалі в тексті – Сільськогосподарське підприємство) з позовом 2 320 622 грн. 10 коп., заборгованості і пені згідно укладеного договору та інфляційних втрат і річних.(т.1, арк.справи 3-9).

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 04.06.2018р. відкрито провадження у справі №918/363/18, а ухвалою від 19.10.2018р., зокрема, залучено до участі у справі в якості тре-тьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача – Приватне підприємство «Кристал» (надалі в тексті – ПП «Кристал»).(т.1, арк. справи 1-2, 203-205).

За наслідками вирішення спору, господарський суд Рівненської області рішенням від 23.01. 2019р. у справі №918/363/18 відмовив в задоволенні позову в повному обсязі. Рішення вмотивоване тим, що Товариством не доведено належними та допустимими доказами факту неналежного вико-нання зобов’язань Сільськогосподарським підприємством за Договором позики (зворотної фінан-сової допомоги) №18/06-17/В від 16.06.2017р. в частині повернення поворотної фінансової допомо-ги, тому позов не підлягає задоволенню.(т.2, арк.справи 54-69).

Не погоджуючись із рішенням, Товариство звернулось до апеляційного господарського су-ду зі скаргою, в якій просить скасувати рішення від 23.01.2019р. у даній справі та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов в повному обсязі.(т.2, арк.справи 81-86).

Обґрунтовуючи скаргу Позивач зазначає, що господарський суд першої інстанції неповно з’ясував всі обставини справи, прийнявши рішення з порушенням норм матеріального права. На думку Скаржника, суд дійшов помилкового висновку, що зобов’язання у Відповідача по повернен-ню фінансової допомоги відповідно до Договору позики (зворотної фінансової допомоги) №18/06-17/В від 16.06.2017р. на момент звернення до суду не виникло. Невірним є і висновок про перед-часність подання Позивачем зазначеного позову та відсутність підстав для стягнення з ТзОВ СП «Імені Воловікова» 1 991 250 грн. основного боргу, оскільки додаткова угода №2 до Договору по-зики Позивачем не заключалась і не підписувалась, при цьому, візуальний огляд печатки ТзОВ «Торгагро Сольюшн», яка проставлена на додатковій угоді №2 до Договору позики, на переконан-ня Скаржника – суттєво відрізняється від печатки ТзОВ «Торгагро Сольюшн», проставленої у До-говорі позики. Зазначене було підставою неодноразових усних клопотань про те, щоб суд при ви-рішенні даної справи не брав до уваги, як доказ, надану Відповідачем додаткову угоду №2. З мате-ріалів справи не вбачається і судом першої інстанції не встановлено, а Відповідачем не доведено наявності обставин, які б звільняли Відповідача від виконання грошового зобов’язання перед Пози-вачем. Наголошує, що сама лише наявність укладених між Відповідачем та іншими особами до-говору про відступлення права вимоги (цесії) не є доказом того, що цей договір є виконаним в ус-тановленому законом порядку, що має наслідком власне відступлення права вимоги. Договори пос-тавки №52-К від 20 вересня 2016р. та №53-К від 20 вересня 2016р. ТзОВ «Торгагро Сольюшн» від-сутні, що може свідчити, що такі договори з ПП «Кристал» не укладалися. Крім того, у п.10.6 До-говорів встановлена пряма заборона, щодо передачі прав та обов’язків за ними в цілому або в якійсь їх частині (в тому числі заміна сторін в зобов’язанні), яка допускається лише у випадку пи-сьмової згоди на це іншої сторони. У зв’язку з цим, що такої згоди ТзОВ «Торгагро Сольюшн» не надавало – Договори і не могли бути предметом Договору цесії №3-18ВПВ від 14.06.2018р., тому останній є таким, що суперечить вимогам ч.3 ст.512 ЦК України: «Відступлення права вимоги не може здійснюватися, якщо відповідна заборона міститься в договорі чи законі». Скаржник також наголошує на неоднорідності зустрічних вимог.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2019р. відкрито апеляційне провадження за скаргою Позивача, а ухвалою від 02.04.2019р. відкладено розгляд спра-ви на 23.04.2019р.(т.2, арк.справи 78, 143).

01.04.2019р. поштою надійшов відзив Відповідача, у якому він просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.(т.2, арк.справи 106-110).

Крім того, 23.04.2019р. перед судовим засіданням через канцелярію суду Відповідач подав клопотання про долучення до матеріалів справи постанови ВС у справі №918/329/18.(т.2, арк.спра-ви 147).

У судових засіданнях апеляційної інстанції 02 та 23 квітня 2019р. представник Позивача під-тримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив суд її задоволити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задоволити позов. Представник Відповідача заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Третя особа не забезпечила явку свого представника в призначені на 02 та 23 квітня 2019р. судові засідання. Разом з тим, така неявка не перешкоджає розгляду справи, позаяк присутність представників не визнавалась обов’язковою, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.(т.2, арк.справи 143).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність додержання судом першої інс-танції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ТзОВ «Торгагро Сольюшн»-позикодавець та ТзОВ СГП «Імені Воловікова»-позичальник уклали Договір позики (зворотної фінансової допомоги) від 16.06. 2017р. №18/06-17/ВК (надалі в тексті – Договір позики), за умовами п.1.1 якого, в порядку та на умовах, визначених цим Договором – позикодавець передає у власність позичальнику грошові кош-ти у розмірі, визначеному в п.2.1 цього Договору (надалі – поворотна фінансова допомога), а пози-чальник зобов’язується повернути позику протягом визначеного цим Договором строку.(т.1, арк. справи 13).

Відповідно до п.п. 1.2, 1.4 Договору позики, сторони домовились, що позикодавець надає позичальнику поворотну фінансову допомогу на безоплатній основі – без сплати процентів за корис-тування фінансовою допомогою. До правовідносин поворотної фінансової допомоги, що встанов-лена цим Договором застосовуються відповідні положення про договір позики, що передбачений Цивільним кодексом України, а також інші норми актів цивільного законодавства України.

Матеріали справи свідчать, що 20.06.2017р. сторони уклали Додаткову угоду №1 до Дого-вору позики.(т.1, арк.справи 14). Згідно з п.2.1 Договору позики (в редакції додаткової угоди №1) розмір поворотної фінансової допомоги становить 1 991 250 грн.

Позикодавець передає поворотну фінансову допомогу Позичальникові протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту підписання Сторонами цього Договору.(п.3.1 Договору позики).

Строк поворотної фінансової допомоги розпочинається з моменту набрання чинності цим Договором і закінчується 31.12.2017р. Строк може бути продовжений виключно за домовленістю сторін, що оформлюється Додатковою угодою до цього Договору.(п.п.4.1, 4.2 Договору позики).

Поворотна фінансова допомога повертається позичальником в готівковій формі, або іншим шляхом, який не порушує вимоги чинного законодавства України на момент повернення позики. (п.5.1 Договору позики).

Договір позики , згідно пунктів 6.1, 6.2 вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання поворотної фінансової допомоги позичальникові. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.6.1 цього та закінчується в момент повернення позичальником поворотної фінансової допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що 31.07.2017р. сторони уклали Додаткову угоду №2 до Договору позики, якою змінили пункт 4.1 та визначили строк повернення поворотної фінансової допомоги – 16.06.2018р.(т.1, арк.справи 36).

Договір позики та Додаткові угоди №1 та №2 до нього підписані директорами, скріплені відтисками печаток товариств.(т.1, арк.справи 13-зворот, 14, 36).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позики Позивач перерахував на рахунок Відповідача грошові кошти: 400 224 грн. платіжним дорученням №924 від 19.06.2017р., 335 000 грн. платіжним дорученням №960 від 21.06.2017р., 1 256 026 грн. платіжним дорученням №963 від 22.06.2017р., а всього – 1 991 250 грн.(т.1, арк.справи 15-18).

З матеріалів справи також вбачається, що ПП «Кристал»-первісний кредитор та ТзОВ СГП «Імені Воловікова»-новий кредитор уклали Договір від 14.06.2018р. № 3-18ВПВ про відступлення права вимоги (цесії) (надалі в тексті – Договір цесії), за умовами п.1.1 якого первісний кредитор передає (відступає) належне йому право вимоги 1 459 534 грн. 66 коп. за договором №52-К від 20.09.2016р. та 1 368 282 грн. 36 коп. за договором №53-К від 20.09.2016р., які укладені Товарис-твом та ПП «Кристал», а новий кредитор на умовах цього Договору приймає право вимоги, що на-лежить первісному кредитору за основними договорами.(т.1, арк.справи 37, 212-215, 216-219).

На виконання умов Договору цесії згідно Акту від 14.06.2018р. приймання-передачі доку-ментів ПП «Кристал» передало, а Сільськогосподарське підприємство прийняло: платіжне дору-чення №258 від 26.09.2016р., платіжне доручення №261 від 26.09.2016р., податкову накладну №34 від 26.09.2016р., податкову накладну №33 від 26.09.2016р., лист ПП «Кристал» №20/06 від 20.06. 2017р., лист ТзОВ «Торгагро Сольюшн» від 26.06.2017р., акт звірки від 01.07.2017р. за договором №52-К від 20.09.2016р., акт звірки від 01.07.2017р. за договором №53-К від 20.09.2016р., акт звір-ки від 14.06.2018р. за договором №52-К від 20.09.2016р. (підписаний ПП «Кристал»), акт звірки від 14.06.2018р. за договором №53-К від 20.09.2016р.(підписаний ПП «Кристал»).(т1, арк.справи 68-79).

Крім того, згідно Акту від 18.06.2018р. приймання-передачі документів згідно Договору це-сії ПП «Кристал» передало, а Сільськогосподарське підприємство прийняло: Договір №52-К від 20.09. 2016р. (поставка мінеральних добрив), укладений ПП «Кристал» та Товариством; Договір № 53-К від 20.09.2016р. (поставка засобів захисту рослин), укладений ПП «Кристал» та Товариством. (т.1, арк.справи 211-219).

Матеріали справи свідчать, що листом з описом вкладення №510 від 18.06.2018р. Сільсь-когоспродарське підприємство повідомило Товариство, що ПП «Кристал» відступлено йому на під-ставі Договору цесії права вимоги за укладеними з ТзОВ «Торгагро Сольюшн» договорами №52-К від 20.09.2016р. на суму 1 459 534 грн. 66 коп. та №53-К від 20.09.2016р. на суму 1 368 282 грн. 36 коп.(т.1, арк.справи 38-39).

Крім того, 19.06.2018р. листом з описом вкладення Сільськогосподарське підприємство на-правила на адресу Товариства заяву №511, в якій повідомило, що на виконання грошових зобов’я-зань за Договором №52-К від 20.09.2016р., Договором № 53-К від 20.09.2016р., за якими Відпові-дач є кредитором згідно Договору цесії – Позивач заборгував 2 827 817 грн. 02 коп. Строк виконан-ня цього зобов’язання настав. Одночасно Відповідач на виконання зобов’язань за Договором пози-ки заборгував Позивачеві грошові кошти у сумі 1 991 250 грн. Строк виконання цього зобов’язан-ня настав. На підставі наведеного Сільськогосподарське підприємство заявило про припинення зобов’язання щодо сплати ним Товариству боргу в сумі 1 991 250 грн. за Договором позики вна-слідок зарахування боргу останнього в зазначеній сумі згідно Договору цесії.(т.1, арк.справи 40-41).

Як зазначалося вище, господарський суд Рівненської області рішенням від 23.01.2019р. у справі №918/363/18 відмовив у задоволенні позову в повному обсязі.(т.2, арк.справи 54-69).

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального пра-ва, апеляційний суд вважає, що скарга безпідставна та не підлягає задоволенню з огляду на нас-тупне:

Предметом даного спору є стягнення заборгованості за договором.

Відповідно до ст.173 Господарського кодексу України (надалі в тексті – ГК України) – гос-подарський договір є однією з підстав виникнення господарських зобов’язань і є обов’язковим для виконання сторонами. Аналогічно врегульовано підстави виникнення господарського зобов’язан-ня у ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України (надалі в тексті – ЦК України).

Зобов’язанням, згідно ст.509 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона (борж-ник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, вико-нати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України (надалі в тексті – ГК України), суб’єк-ти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсут-ності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного вико-нання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподар-ського інтересу.

Так, враховуючи оскарження рішення суду першої інстанції в повному обсязі, колегія суд-дів перевіряє законність та обґрунтованість рішення по суті позовних вимог в межах доводів та ви-мог апеляційної скарги з урахуванням усіх наявних в матеріалах справи доказів. Крім того, колегія суддів зауважує, що ухвалою від 06.11.2018р. закрито підготовче провадження та призначено розг-ляд справи по суті. При цьому, всі докази подані сторонами до початку розгляду по суті у відповід-ності до вимог ст.80, п.3 ч.1 ст.177 та п.7 ч.2 ст.182 ГПК України.

Матеріалами справи стверджено, що з моменту укладення 16.06.2017р. Договору між сторо-нами виникли відносини позики, оскільки такі відповідають визначенню, передбаченому ст.1046 ЦК України коли за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій сто-роні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначе-них родовими ознаками

Розглядаючи дану справу, колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до статті 626 ЦК України – договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Так, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов’язків.

За приписами ст.1049 ЦК України позичальник зобов’язаний повернути позикодавцеві пози-ку (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в поряд-ку, що установлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо чинності Додаткової угоди №2 до Договору позики, оскільки оригінал Додаткової угоди №2 до Договору позики огля-дався судом першої інстанції; у відповідності до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, при цьому, доказів визнання недійсною в судовому порядку цієї угоди з підстав неукладення, підроб-лення тощо Позивач не надав, крім того, не заявив і додаткових позовних вимог щодо визнання такої угоди недійсною у даній справі.

Таким чином, враховуючи положення п.п.4.1,5.5 Договору позики з урахуванням Додатко-вої угоди №2 щодо повернення поворотної фінансової допомоги не пізніше 10 календарних днів після закінчення строку Договору, колегія суддів зазначає, що такий строк настав 26.06.2018р. – хоч і після порушення провадження у справі проте до ухвалення судового рішення.

Переглядаючи оскаржуване рішення, колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять доказів повернення коштів: за Договором позики.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що на підставі Договору цесії Сільськогосподарське підприємство набуло право вимоги у Товариства на суму 1 459 534 грн. 66 коп. за договором №52-К від 20.09.2016р. та на суму 1 368 282 грн. 36 коп. за договором №53-К від 20.09.2016р., які ук-ладені Товариством з ПП «Кристал».

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до ст.ст.512-518 ЦК України, кредитор у зобов’язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни креди-тора у зобов’язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зо-бов’язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора перехо-дять права первісного кредитора у зобов’язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент пере-ходу цих прав, якщо інше не установлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов’язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо бор-жник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов’язанні, новий кредитор несе ри-зик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов’-язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов’язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов’язку новому кре-диторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов’язанні. Борж-ник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов’язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов’язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред’явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов’язок до пред’явлення йому вимоги новим кредитором – на момент його виконання.

З матеріалів справи також вбачається, що Відповідач повідомив Позивача 19.06.2018р. (тоб-то до настання строку повернення фінансової допомоги за Договором позики) листом з описом вкладення про набуття ним вимоги за договорами №52-К та №53-К від 20.09.2016р. від ПП «Крис-тал», а також про зарахування зустрічних однорідних вимог та припинення зобов’язання за Дого-вором позики.

Згідно із статтею 204 ЦК України, правомірність правочину (отже, й Договору цесії) презю-мується, і він вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У даній справі відсутні докази визнання недійсними Дого-вору цесії з тих чи інших підстав, у тому числі й тієї, що він укладений без письмової згоди Від-повідача. Таким чином, Договір цесії, укладено як самостійну угоду, яка не визнана недійсною чим спростовуються посилання Скаржника на п.10.6 Договорів поставки №52-К та №53-К від 20.09.2016р., якими встановлена заборона щодо передачі прав та обов’язків без письмової згоди на це іншої сторони.

Такої ж думки дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного госпо-дарського суду у постанові від 05.02.2019р. у справі №904/2591/18.

Колегія суддів звертає увагу, що за правовою природою припинення зобов’язання зараху-ванням зустрічної вимоги це – одностороння угода, яка оформляється заявою однієї із сторін згід-но з вимогами ст.601 ЦК України. Однак якщо ця угода суперечить вимогам чинного законодавст-ва та інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, то сторона має право звер-нутись за захистом своїх охоронюваних законом прав з позовом до суду про визнання її недійс-ною, з урахування ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України.

Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи ба-гатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однією сторони, яка може бути пред-ставлена однією або кількома особами.

Статтями 202, 203 ГК України визначено, що зобов’язання припиняється, зокрема, зараху-ванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначе-ний моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов’язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Отже, заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином.

У відповідності до ст.601 ЦК України, зобов’язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встанов-лений або визначений моментом пред’явлення вимоги.

За змістом ст.184 ЦК України – річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має озна-ки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою.

В свою чергу характер зобов’язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значен-ня. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Така ж правова позиція відображена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Ка-саційного господарського суду від 04.04.2019р. у справі №918/329/18 з аналогічними обставинами.

Отже вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов’язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобо-в’язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про пере-дачу речей одного роду, у зв’язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов’язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог роз-повсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред’-явлення вимоги.

Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов’язку заявника перед адреса-том, так і обов’язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зу-мовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочи-ну не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержан-ня його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вру-чення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на при-пинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов’язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб’єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов’язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорід-них цінностей, які складають предмети взаємних зобов’язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні вико-нання, а також їх витрати, пов’язані з виконанням.

Отже, зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов’язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов’язанні є боржником в ін-шому зобов’язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Припинення зобов’язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однією з сторін. Зарахування, проведене за заявою однієї сторони, діє з мо-менту, коли є у наявності всі умови для зарахування.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні поло-ження про зобов’язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування, а якщо інша сторона не по-годжується з проведенням такого зарахування, вона вправі звернутися за захистом своїх охороню-ваних законом прав до суду, що в подальшому буде підставою для перегляду рішення в даній справі за новивиявленими обставинами. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчем-ним правочином, а відтак не припиняє зобов’язань, то друга сторона вправі звернутися до госпо-дарського суду з позовом про примусове виконання зобов’язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Таким чином, заява Відповідача від 19.06.2018р. про зарахування зустрічних однорідних ви-мог та припинення зобов’язання за Договором позики не оспорена Позивачем, а тому зустрічне зарахування відбулося.

Безпідставними є також посилання Скаржника на відсутність у нього обов’язку за Догово-рами №52-К та №53-К, укладеними ним з ПП «Кристал».

Так, за умовами вказаних Договорів ПП «Кристал» перерахувало Товариству попередню оп-лату за мінеральні добрива та засоби захисту рослин платіжним дорученням №258 від 26.09.2016р. на суму 1 500 000 грн. та платіжним дорученням №261 від 26.09.2016р. на суму 1 500 000 грн.

Згідно пп.«а» п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виник-нення відносин між ПП «Кристал» і Товариством за договорами №52-К, №53-К від 20.09. 2016р.) датою виникнення податкових зобов’язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, в тому числі дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як опла-та товарів/послуг, що підлягають постачанню. На виконання вимоги вищевказаної статті ТзОВ «Торгагро Сольюшн» 26.09.2016р. складено та зареєстровано податкові накладні №33 та №34 на загальну суму 3 000 000 грн.

Із актів звірки ПП «Кристал» та ТзОВ «Торгагро Сольюшн» вбачається, що за договором №52-К від 20.09.2016р. Товариство 30.09.2016р. поставило товарів на суму 40 465 грн. 34 коп., за договором №53-К від 20.09.2016р. поставлено 31.05.2017р. товарів на суму 97 757 грн. 90 коп., 16.06.2017р. – на суму 33 959 грн. 74 коп.

20.06.2017 року ПП «Кристал» надіслало Товариству лист із вимогою здійснити протягом семи календарних днів від дати отримання вказаного листа поставку оплачених товарів або повер-нути сплачені кошти в сумі 2 827 817 грн. 02 коп., у відповідь на який 26.06.2017р. Товариство повідомило, що попередньо оплачений товар відсутній на складі, тому здійснити його поставку не-має можливості і кошти у сумі 2 827 817 грн. 02 коп. будуть повернуті ПП «Кристал» до 01.07. 2017р. Станом на 30.10.2018р. доказів виконання зобов’язання щодо повернення передплати ТзОВ «Торгагро Сольюшн» матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оп-лати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання опла-ченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким чином, внаслідок вищезазначених обставин непоставка товару на суму попередньої оплату зумовила виникнення у Товариства зобов’язання повернути кошти за договорами №52-К, № 53-К від 20.09.2016р.

Крім стягнення основного боргу Позивач заявив додаткові грошові вимоги.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України – одностороння відмова від зобов’язання або одно-стороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зо-бов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.546, ч.1 ст.549 ЦК України та ст.230 ГК України, виконання зобов’язан-ня може забезпечуватися неустойкою, якою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Частиною 2 статті 625 ЦК Укра-їни встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кре-дитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процен-тів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що Позивачем не доведено факту прострочення виконання зобов’язання Відповідачем за Договором позики (зворотної фінан-сової допомоги) №18/06-17/В від 16.06.2017р. в частині повернення грошових коштів – поворотної фінансової допомоги та порушення останнім умов Договору, тому відсутні підстави для задово-лення позову в частині стягнення пені, інфляційних та 3%.

Разом з тим, оцінюючи докази у справі, колегія суддів приймає до уваги, що згідно із стат-тею 204 ЦК України – правомірність правочину презюмується і правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає безпідставними твердження Скаржника, що ним і Відповідачем не укладалась додаткова угода №2 до Договору позики, рівно як і з ПП «Крис-тал» не укладались Договори поставки №52-К та №53-К від 20.09.2016р., оскільки недійсність заз-начених угод прямо не встановлена законом і ні під час провадження у суді першої інстанції, ні під час апеляційного провадження Позивач не надав доказів визнання договорів недійсними.

Відтак, зазначені додаткова угода №2, договори поставки, рівно як і договори про відступ-лення права вимоги укладено як самостійні угоди, які є чинними.

Колегія суддів також зауважує, що здійснюючи дослідження доводів сторін та їх обсяг, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов’язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов’язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викла-дення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов’язок щодо по-дання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі кон-кретних обставин справи. З огляду на зазначені обставини, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову.

Порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів Скаржника не встановлено.

Таким чином, матеріалами справи спростовуються доводи Скаржника про неправомірність висновків суду першої інстанції щодо характеру правовідносин сторін, змісту зобов’язань Відпо-відача, рівно як і твердження про невмотивованість висновку про безпідставність заявленого позо-ву, а тому рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Статтею 74 ГПК України передбачено обов’язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та без-посередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).

Отже, доводи Скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст. 277, 278 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарсь-кого суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Керуючись ст.ст. 34, 73, 74, 86, 129, 232, 233, 240, 275, 276, 282, 284 Господарського про-цесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгагро Сольюшн» на рішення господарського суду Рівненської області від 23.01.2019р. у справі №918/363/18 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.

3. Матеріали справи №918/363/18 повернути до господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Мельник О.В.