ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1804/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Таран С.В.,
суддів Будішевської Л.О., Мишкіної М.А.,
при секретарі судового засідання Кияшко Р.О.,

за участю представників:
від прокуратури Бескровний М.О.,

від Міністерства оборони України Добров Ю.І.,

від Державного підприємства Міністерства оборони України Південьвійськбуд Чепелєв О.І.,

від Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма МІКРОМЕГАС Фрідбург Ю.Л., Тищенко В.В.,

розглянувши апеляційну скаргу заступника військового прокурора Південного регіону України

на рішення Господарського суду Одеської області від 16.01.2019, прийняте суддею Літвіновим С.В., м. Одеса, повний текст складено 28.01.2019,

у справі №916/1804/18

за позовом: заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до відповідачів:

- Державного підприємства Міністерства оборони України Південьвійськбуд
- Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма МІКРОМЕГАС
про визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити певні дії та скасування державної реєстрації права власності

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 р. заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України Південьвійськбуд (далі ДП МОУ Південьвійськбуд), Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма МІКРОМЕГАС (далі ПП ВКФ МІКРОМЕГАС), в якому просив визнати недійсним укладений між відповідачами договір №6-ВБ від 28.09.2006 про пайову участь в реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в м. Одесі по вул. Армійська, 18-А з правом викупу паю Замовника, зобов`язати ПП ВКФ МІКРОМЕГАС повернути державі в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення третього та четвертого поверхів площею 500,7 кв.м, розташовані в будівлі ДП МОУ Південьвійськбуд за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, в тому числі шляхом виселення ПП ВКФ МІКРОМЕГАС з вказаних нежитлових приміщень, скасувати державну реєстрацію права власності ПП ВКФ МІКРОМЕГАС на нежитлові приміщення третього та четвертого поверхів площею 500,7 кв.м, розташовані в будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А (реєстраційний номер майна: 23938905, номер запису: 5761 в книзі: 77неж-189).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що шляхом укладання договору №6-ВБ від 28.09.2006 про пайову участь в реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в м. Одесі по вул. Армійська, 18-А з правом викупу паю Замовника ДП МОУ Південьвійськбуд протиправно, тобто за відсутності згоди Міністерства оборони України, відчужило на користь ПП ВКФ МІКРОМЕГАС нерухоме майно, яке є об`єктом права державної власності. Крім того, прокурор зазначає, що адресований ДП МОУ Південьвійськбуд лист начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України Ісаєнка Д.В. №10/260/1 від 03.02.2006 про надання згоди на проведення реконструкції з наступним переходом права власності на частину приміщень третім особам не може вважатися доказом надання Міністерством оборони України згоди на відчуження вищезазначених об`єктів нерухомого майна, оскільки вказаний лист підписаний особою без повноважень, що встановлено постановою Вищого господарського суду України від 13.07.2010 у справі №30/257, а тому дана обставина є преюдиційною та не підлягає доказуванню.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 18.09.2018 відкрито провадження у справі №916/1804/18.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 у справі №916/1804/18 (суддя Літвінов С.В.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що Міністерство оборони України не надавало ДП МОУ Південьвійськбуд згоду на відчуження спірного нерухомого майна, а тому договір №6-ВБ від 28.09.2006 про пайову участь в реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в м. Одесі по вул. Армійська, 18-А з правом викупу паю Замовника між відповідачами укладено з порушенням вимог законодавства. Однак, місцевий господарський суд відмовив у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі - ПП ВКФ МІКРОМЕГАС.

Не погодившись з прийнятим рішенням, заступник військового прокурора Південного регіону України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 у справі №916/1804/18 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що місцевий господарський суд при прийнятті рішення дійшов помилкового висновку стосовно наявності підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав на нерухоме майно адміністративну будівлю, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, та наявні в ній нежитлові приміщення, Міністерство оборони України довідалося з листа заступника військового прокурора Південного регіону України №05/3-3869вих-18 від 23.08.2018. Апелянт також наголошує на безпідставності висновку суду першої інстанції про те, що про порушення своїх прав позивач міг дізнатися ще у 2007 році у разі належного виконання ним обов`язку контролювати свої майнові права, зокрема, шляхом направлення запитів до Виконавчого комітету Одеської міської ради, яким видавалися свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно, або шляхом опрацювання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки висновки суду щодо пропуску позовної давності повинні ґрунтуватися не на припущеннях, а на обставинах, які підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами. Крім того, скаржник звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що акт документальної ревізії фінансово-господарської діяльності ДП МОУ Південьвійськбуд №234/43/230 від 21.11.2008 містить відомості лише про сам факт існування оспорюваного договору, а не про порушення вказаним правочином вимог законодавства та прав позивача, тому не може підтверджувати факт пропуску Міністерством оборони України строку позовної давності.

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу б/н від 12.04.2019 (вх.№781/19/Д2 від 15.04.2019) Міністерство оборони України просить апеляційну скаргу заступника військового прокурора Південного регіону України задовольнити, рішення Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 у справі №916/1804/18 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на те, що про порушення своїх прав на нерухоме майно адміністративну будівлю, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, Міністерство оборони України довідалося з листа заступника військового прокурора Південного регіону України №05/3-3869вих-18 від 23.08.2018.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів Будішевської Л.О., Мишкіної М.А. від 14.03.2019 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою від 01.04.2019 розгляд справи призначено на 24.04.2019 об 11:00.

З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства, Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні 24.04.2019 було оголошено перерву до 11:00 13.05.2019 шляхом постановлення протокольної ухвали.

У судовому засіданні 13.05.2019 представник прокуратури апеляційну скаргу підтримав; представники Міністерства оборони України та Державного підприємства Міністерства оборони України Південьвійськбуд просили апеляційну скаргу задовольнити; представники Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма МІКРОМЕГАС висловив заперечення проти її задоволення.

Державне підприємство Міністерства оборони України Південьвійськбуд та Приватне підприємство Виробничо-комерційна фірма МІКРОМЕГАС своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що згідно з частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Місцевим господарським судом встановлено, що 29.01.1998 наказом Міністра оборони України №27 Про створення та реєстрацію державних підприємств Міністерства оборони України на базі розформованих військових частин та організацій будівельно-квартирного комплексу створено, зокрема, ДП МОУ Південьвійськбуд, а також затверджено його статут.

Відповідно до преамбули статуту ДП МОУ Південьвійськбуд вказане підприємство засноване на майні Збройних Сил України, яке є загальнодержавною власністю. Засновником ДП МОУ Південьвійськбуд (Підприємство) є Міністерство оборони України (Орган управління майном, Засновник).

Згідно з пунктом 2.1 статуту ДП МОУ Південьвійськбуд Підприємство створене з метою виконання програми житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, структур Збройних Сил України та інших замовників юридичних та фізичних осіб України та інших держав незалежно від форм власності.

Пунктом 3.3 статуту ДП МОУ Південьвійськбуд передбачено, що Підприємство здійснює свою діяльність на основі і відповідно до чинного законодавства України та цього статуту, який затверджується Органом управління майном.

В силу пункту 4.2 статуту ДП МОУ Південьвійськбуд майно Підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому статуту.

Джерелами формування майна Підприємства є, зокрема, майно, передане йому органами державного управління (підпункт 4.3.1 пункту 4.3 статуту ДП МОУ Південьвійськбуд).

Відповідно до пункту 6.1 статуту ДП МОУ Південьвійськбуд функції по управлінню майном, що є загальнодержавною власністю, здійснює Орган управління майном.

Підпунктом 6.1.4 пункту 6.1 статуту ДП МОУ Південьвійськбуд встановлено, що Орган управління майном відповідно до покладених на нього повноважень здійснює контроль за ефективністю використання, збереженням закріпленого за Підприємством державного майна.

На підставі акту прийняття-передачі основних засобів б/н від 01.09.1998 ДП МОУ Південьвійськбуд прийняло від Військової частини А-1983 чотирьохповерховий цегляний адміністративний будинок, який знаходиться у місті Одесі по вулиці Армійській, 18.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №2933 від 14.10.2005, прийнятим за зверненням ДП МОУ Південьвійськбуд, нежитловій адміністративній чотирьохповерховій будівлі літ.А загальною площею 1696,9 кв.м, розташованій по вулиці Армійській, присвоєно поштову адресу вулиця Армійська, 18А.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 24.07.2006 серії САА №433675, виданим Виконавчим комітетом Одеської міської ради, об`єкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18А та в цілому складається з будівлі літ.А загальною площею 1696,9 кв.м, відображеної у технічному паспорті від 24.03.2005, належить державі в особі Верховної Ради України на праві державної власності.

На підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1445 від 23.07.2007 замість свідоцтва про право власності від 24.07.2006 серії САА №433675 Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності від 28.08.2007 серії ЯЯЯ №997664, відповідно до якого об`єкт, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18А та в цілому складається з будівлі літ.А загальною площею 3135,3 кв.м, відображеної у технічному паспорті від 19.03.2007, належить державі в особі Міністерства оборони України на праві державної власності та знаходиться у повному господарському віданні ДП МОУ Південьвійськбуд.

З відповіді начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України Ісаєнка Д.В. №10/260/1 від 03.02.2006, адресованого ДП МОУ Південьвійськбуд за результатами розгляду листа останнього №12 від 31.01.2006 щодо проведення реконструкції будинку управління (м. Одеса, вул. Армійська, 18а, інв.№1, залишковою балансовою вартістю 376781 грн) за рахунок залучених коштів пайовиків за умови наступного переходу права власності на частину приміщень в рахунок погашення залучених пайових внесків третіх осіб, вбачається, що Міністерство оборони України вважає наведену у листі ДП МОУ Південьвійськбуд №12 від 31.01.2006 пропозицію слушною та такою, що підлягає реалізації шляхом укладення відповідних господарських угод (договорів). До вказаної відповіді додано копію довіреності від 17.08.2004, якою Міністерство оборони України уповноважує начальника Центрального управління Міністерства оборони України Ісаєнка Д.В. від імені Міністерства оборони України, зокрема, надавати дозвіл на відчуження майна державних підприємств, госпрозрахункових організацій та установ, що функціонально підпорядковані начальнику Центрального управління Міністерства оборони України. Дана довіреність видана з правом передовіри та є безстроковою до моменту припинення її дії, а також посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. і зареєстрована в реєстрі за №2369.

З матеріалів справи також вбачається, що довіреності на право укладення договорів, які видані до 02.10.2004 та термін яких не закінчився, зокрема, і довіреність від 17.08.2004, видана на користь начальника Центрального управління Міністерства оборони України Ісаєнка Д.В., скасовані на підставі розпорядження Міністра оборони України №6828/з від 02.10.2004. Зазначена обставина встановлена у постанові Вищого господарського суду України від 13.07.2010 у справі №30/257.

28.09.2006 між ДП МОУ Південьвійськбуд (Замовник) та ПП ВКФ МІКРОМЕГАС (Пайовик) укладено договір №6-ВБ про пайову участь в реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в м. Одесі по вул. Армійська, 18-А з правом викупу паю Замовника (далі договір №6-ВБ від 28.09.2006), відповідно до пункту 1.1 якого предметом цього договору є участь Пайовика як переможця аукціону, проведеного 27.09.2006, в фінансуванні будівництва з реконструкції 4-поверхової адміністративної будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхового адміністративного корпусу за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А згідно з рішенням Одеської міської ради №249 від 02.03.2006, та отримання у власність нежитлових офісних приміщень шляхом викупу паю Замовника на умовах, що викладені у цьому договорі.

Паєм Замовника є нежитлові офісні приміщення площею 319,1 кв.м та 168,4 кв.м, розташовані відповідно на третьому та четвертому поверхах існуючої 4-поверхової будівлі управління в стані, що знаходяться до початку реконструкції з існуючими інженерними мережами, благоустроєм, покриттям, внутрішнім оздоблюванням - загальною площею 487,5 кв.м вартістю 1672000 грн з урахуванням ПДВ, що визначено на підставі незалежної експертної оцінки, проведеної 01.07.2006 ПП "Аналітик", та результатів аукціону, проведеного 27.09.2006, за ціною 1 кв.м загальної площі до реконструкції 3429,74 грн (пункт 2.1 договору №6-ВБ від 28.09.2006).

Згідно з пунктом 2.2 договору №6-ВБ від 28.09.2006 паєм Пайовика є фінансування будівельно-монтажних робіт по реконструкції існуючої будівлі в сумі 284700 грн з урахуванням ПДВ, яка випадає на реконструкцію 319,1 кв.м загальної площі третього поверху та 168,4 кв.м четвертого поверху з урахуванням усіх витрат, що розрахована на підставі розрахунку (додаток №1 до цього договору), який є невід`ємною частиною договору, де на 1 кв.м загальної площі припадає 584 грн витрат.

В силу пункту 2.3 договору №6-ВБ від 28.09.2006 Пайовик зобов`язується профінансувати роботи з реконструкції в терміни згідно з графіком фінансування (додаток №4 до цього договору), що є невід`ємною частиною договору, на суму 284700 грн з урахуванням ПДВ та викупити пай в сумі 1672000 грн з урахуванням ПДВ, а разом 1956700 грн шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Замовника.

Пунктом 2.4 договору №6-ВБ від 28.09.2006 передбачено, що в рахунок фінансування Замовник в 30-денний термін після закінчення робіт та введення будинку в експлуатацію передає Пайовику пакет правовстановлюючих документів в обсязі, достатньому для оформлення свідоцтва про право власності на нежитлові офісні приміщення площею 319,1 кв.м та 168,4 кв.м, розташовані відповідно на третьому та четвертому поверхах існуючої 4-поверхової будівлі, та безпосередньо самі зазначені приміщення. Приміщення передаються за актом прийому-передачі.

29.05.2007 між ДП МОУ Південьвійськбуд та ПП ВКФ МІКРОМЕГАС укладено додаткову угоду №1 до договору №6-ВБ про пайову участь в реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в м. Одесі по вул. Армійська, 18-А з правом викупу паю Замовника (далі додаткова угода №1 до договору №6-ВБ від 28.09.2006).

Відповідно до пункту 1 додаткової угоди №1 до договору №6-ВБ від 28.09.2006 площа офісних приміщень, вартість яких Пайовик зобов`язується профінансувати, а Замовник зобов`язується передати у власність Пайовика, визначена пунктом 2.1 договору №6-ВБ від 28.09.2006, фактично становить 318,9 кв.м на третьому поверсі та 181,8 кв.м на четвертому поверсі існуючої адміністративної будівлі згідно технічного паспорту, виготовленого Одеським міським бюро технічної інвентаризації.

Згідно з пунктом 2 додаткової угоди №1 до договору №6-ВБ від 28.09.2006 у зв`язку із збільшенням площі офісних приміщень Замовник зобов`язується провести додаткове фінансування будівельно-монтажних робіт з реконструкції 13,2 кв.м із розрахунку 584 грн за 1 кв.м в сумі 7709 грн та доплатити вартість паю Замовника із розрахунку 13,2 кв.м за ціною 3429,74 грн в сумі 45273 грн. Всього Пайовик зобов`язується доплатити 52982 грн з урахуванням ПДВ.

За умовами пунктів 3-5 додаткової угоди №1 до договору №6-ВБ від 28.09.2006 Пайовик проводить додаткове фінансування 100% суми, визначеної пунктом 2 цієї додаткової угоди, в термін до 20.06.2007 шляхом перерахування цих коштів на розрахунковий рахунок Замовника. Інші умови договору №6-ВБ від 28.09.2006, не обумовлені цією додатковою угодою, залишаються незмінними. Дана додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами, є невід`ємною частиною договору №6-ВБ від 28.09.2006 та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

09.08.2007 на виконання договору №6-ВБ від 28.09.2006 ДП МОУ Південьвійськбуд та ПП ВКФ МІКРОМЕГАС підписали акт прийому-передачі площі нежитлових офісних приміщень, відповідно до якого Замовник передає, а Пайовик приймає у власність 500,7 кв.м загальної площі офісних приміщень в адміністративній будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, у тому числі 318,9 кв.м нежитлових офісних приміщень на третьому поверсі та 181,8 кв.м нежитлових приміщень на четвертому поверсі. Водночас Замовник підтверджує фінансування Пайовиком будівельно-монтажних робіт з реконструкції у сумі 292409 грн та викуп паю Замовника (нежитлові офісні приміщення, розташовані на третьому та четвертому поверхах існуючої будівлі управління) у сумі 1717273 грн, а всього - у сумі 2009682 грн, у тому числі ПДВ 20% - 334947 грн.

В подальшому 16.10.2007 на підставі договору №6-ВБ від 28.09.2006, додаткової угоди №1 до договору №6-ВБ від 28.09.2006 та акту прийому-передачі б/н від 09.08.2007 Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення третього та четвертого поверхів серії САВ №395941, відповідно до якого об`єкт, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18А та в цілому складається з приміщень літ.А загальною площею 500,7 кв.м, відображених у технічному паспорті від 31.08.2007, належить ПП ВКФ МІКРОМЕГАС на праві приватної власності.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №107048049 від 11.12.2017 вбачається, що 10.07.2008 на підставі свідоцтва про право власності від 16.10.2007 серії САВ №395941 за ПП ВКФ МІКРОМЕГАС зареєстровано право приватної власності на нежитлові приміщення третього та четвертого поверхів загальною площею 500,7 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А.

02.11.2007 на підставі та замість свідоцтва про право власності від 28.08.2007 серії ЯЯЯ №997664 Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення серії САВ №395982, відповідно до якого об`єкт, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18А та в цілому складається з приміщень літ.А загальною площею 714 кв.м, відображених у технічному паспорті від 18.09.2007, належить державі в особі Міністерства оборони України на праві державної власності та знаходиться у повному господарському віданні ДП МОУ Південьвійськбуд.

Протягом 06.11.2008-18.11.2008 Контрольно-ревізійним департаментом Міністерства оборони України проводилась документальна ревізія окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП МОУ Південьвійськбуд за період з 01.10.2006 по 18.11.2008, за результатами якої складено акт №234/43/230 від 21.11.2008, що не заперечується жодним учасником справи.

Оригінал або завірена належним чином копія акту ревізії, складеного за результатами такої перевірки, у матеріалах справи відсутні.

На вимогу суду про витребування цього доказу позивач повідомив про неможливість його надання, на підтвердження чого надав лист Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України №234/84 від 10.01.2019, в якому останній зазначає про те, що у нього зберігається не засвідчена в установленому порядку копія акту документальної ревізії фінансово-господарської діяльності ДП МОУ Південьвійськбуд №234/43/230 від 21.11.2008.

Листом №05/3-3869вих-18 від 23.08.2018 заступник військового прокурора Південного регіону України повідомив Міністерство оборони України про намір щодо подання до Господарського суду Одеської області низки позовів в інтересів держави в особі Міністерства оборони України, зокрема, і до ПП ВКФ МІКРОМЕГАС, у зв`язку з протиправністю відчуження нерухомого майно, яке є об`єктом права державної власності, шляхом укладання договору №6-ВБ від 28.09.2006.

Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору №6-ВБ від 28.09.2006, про зобов`язання ПП ВКФ МІКРОМЕГАС повернути державі в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення третього та четвертого поверхів площею 500,7 кв.м, розташовані в будівлі ДП МОУ Південьвійськбуд за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, в тому числі шляхом виселення ПП ВКФ МІКРОМЕГАС з вказаних нежитлових приміщень, а також про скасування державної реєстрації права власності ПП ВКФ МІКРОМЕГАС на нежитлові приміщення третього та четвертого поверхів площею 500,7 кв.м, розташовані в будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А (реєстраційний номер майна: 23938905, номер запису: 5761 в книзі: 77неж-189).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зауважив, що позовні вимоги заступника військового прокурора Південного регіону України є обґрунтованими, проте дійшов висновку про необхідність застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. (частини перша, друга статті 45 Господарського процесуального кодексу України).

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені положеннями статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Тому, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права. Таким чином, право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права. При цьому, обраний спосіб захисту не лише повинен бути встановлений договором або законом, але і бути ефективним засобом захисту, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до частини першої статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

В силу норм статей 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину.

Заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси, як заінтересованої особи, безпосередньо порушені спірним договором та в результаті визнання недійсним договору майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до преамбули статуту ДП МОУ Південьвійськбуд вказане підприємство засноване на майні Збройних Сил України, яке є загальнодержавною власністю. Засновником ДП МОУ Південьвійськбуд є Міністерство оборони України.

У пункті 4.2 статуту ДП МОУ Південьвійськбуд визначено, що майно Підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому статуту.

В силу пункту 6.1 статуту ДП МОУ Південьвійськбуд функції по управлінню майном, що є загальнодержавною власністю, здійснює Орган управління майном.

Отже, системний аналіз положень статуту ДП МОУ Південьвійськбуд дозволяє дійти висновку про те, що вказане підприємство в розумінні положень статті 74 Господарського кодексу України є державним комерційним підприємством.

Згідно з частиною п`ятою статті 75 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об`єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах.

При цьому Південно-західний апеляційний господарський суд враховує, що адресований ДП МОУ Південьвійськбуд лист начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України Ісаєнка Д.В. №10/260/1 від 03.02.2006 про надання згоди на проведення реконструкції з наступним переходом права власності на частину приміщень третім особам не може вважатися згодою Міністерства оборони України на відчуження об`єктів нерухомого майна за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, оскільки цей лист підписаний особою без повноважень у зв`язку з тим, що довіреність від 17.08.2004, яка видана на користь начальника Центрального управління Міністерства оборони України Ісаєнка Д.В., скасована розпорядженням Міністра оборони України №6828/з від 02.10.2004. Вказана обставина досліджувалась і встановлювалась господарськими судами України під час розгляду справи №30/257, що знайшло своє відображення, зокрема, у постанові Вищого господарського суду України від 13.07.2010 у зазначеній справі, одним із учасників якої було Міністерство оборони України, тому дана обставина в силу процесуального імперативу є преюдиційною та не підлягає доказуванню.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що матеріали справи не містять та учасниками справи до суду не подано жодного доказу надання Міністерством оборони України згоди на відчуження об`єкта нерухомого майна державної форми власності, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про невідповідність оспорюваного договору приписам частини п`ятої статті 75 Господарського кодексу України, порушення права власності держави в особі Міністерства оборони України та, як наслідок, наявність правових підстав для визнання договору №6-ВБ від 28.09.2006 недійсним.

Водночас Південно-західним апеляційним господарським судом враховується, що до винесення місцевим господарським судом рішення ПП ВКФ МІКРОМЕГАС подано відзив №352/06 від 26.11.2018, в якому заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з приписами частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства Нафтова компанія Юкос проти Росії; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Таким чином, для застосування строку позовної давності суд повинен встановити правомірність звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

Відповідно до частини третьої статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права (відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 №3-23гс14, від 27.05.2014 №5011-32/13806-2012).

Відповідно до частини першої статті 261 вказаного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону, передбачені частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 у справі №6-3089цс15, а також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц.

Загальне правило про початок перебігу позовної давності, яке міститься у статті 261 Цивільного кодексу України, встановлює три можливі варіанти:

- коли особа довідалася про порушення свого права;

- коли особа могла довідатися про порушення свого права;

- коли особа довідалася про порушника свого права.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі №6-75цс15).

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №908/6214/14.

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 6 Закону України ,,Про управління об`єктами державної власності уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів.

В силу пункту 6.1 статуту ДП МОУ Південьвійськбуд функції по управлінню майном, що є загальнодержавною власністю, здійснює Орган управління майном Міністерство оборони України.

Підпунктом 6.1.4 пункту 6.1 статуту ДП МОУ Південьвійськбуд встановлено, що Орган управління майном відповідно до покладених на нього повноважень здійснює контроль за ефективністю використання, збереженням закріпленого за Підприємством державного майна.

З матеріалів справи вбачається, що 16.10.2007 Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення третього та четвертого поверхів серії САВ №395941, відповідно до якого об`єкт, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18А та в цілому складається з приміщень літ.А загальною площею 500,7 кв.м, відображених у технічному паспорті від 31.08.2007, належить ПП ВКФ МІКРОМЕГАС на праві приватної власності.

В подальшому 10.07.2008 на підставі свідоцтва про право власності від 16.10.2007 серії САВ №395941 за ПП ВКФ МІКРОМЕГАС зареєстровано право приватної власності на нежитлові приміщення третього та четвертого поверхів загальною площею 500,7 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А.

Колегія суддів зазначає, що обов`язок з управління та обліку державного майна законом покладено безпосередньо на позивача, тому останній, як розпорядник державного майна, зобов`язаний здійснювати постійний контроль та моніторинг за ввіреним йому майном державної власності.

Враховуючи, що державна реєстрація спірного майна за ПП ВКФ МІКРОМЕГАС відбулась 10.07.2008, саме з цього моменту позивач, виконуючи свої функції з управління спірним майном, міг довідатись про його вибуття з власності держави та, відповідно, про порушення прав останньої.

При цьому Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що з моменту реєстрації спірного майна за відповідачем (ПП ВКФ МІКРОМЕГАС) і до моменту звернення прокурора з даним позовом минуло близько 10 років, що є дуже тривалим періодом у часі, протягом якого ПП ВКФ МІКРОМЕГАС здійснювало відкрите користування майном та несло тягар із його утримання. При цьому Міністерство оборони України, як орган державної влади, мало достатньо механізмів та засобів для того, щоб з`ясувати факт як належності спірного майна до державній власності, так і проведення реєстрації права власності на нього за вказаним відповідачем. Між тим матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про здійснення позивачем відповідних заходів та дій, які б давали підстави для висновку про те, що уповноважений орган управління опікувався долею спірного майна протягом майже 10 років.

Зазначений висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30.01.2019 у справі №916/3171/15.

Крім того, колегія суддів враховує, що на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1445 від 23.07.2007 замість свідоцтва про право власності від 24.07.2006 серії САА №433675 Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності від 28.08.2007 серії ЯЯЯ №997664, відповідно до якого об`єкт, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18А та в цілому складається з будівлі літ.А загальною площею 3135,3 кв.м, відображеної у технічному паспорті від 19.03.2007, належить державі в особі Міністерства оборони України на праві державної власності та знаходиться у повному господарському віданні ДП МОУ Південьвійськбуд.

В подальшому, 02.11.2007 на підставі та замість свідоцтва про право власності від 28.08.2007 серії ЯЯЯ №997664 Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення серії САВ №395982, відповідно до якого об`єкт, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18А та в цілому складається з приміщень літ.А загальною площею 714 кв.м, відображених у технічному паспорті від 18.09.2007, належить державі в особі Міністерства оборони України на праві державної власності та знаходиться у повному господарському віданні ДП МОУ Південьвійськбуд.

Таким чином, здійснюючи заміну правовстановлюючого документа на спірний об`єкт нерухомого майна у зв`язку зі значним зменшенням його площі, Міністерство оборони України, проявивши розумну обачність, як власник майна, кількісні та якісні характеристики якого суттєво змінилися, повинен був дізнатися про причини зміни загальної площі об`єкта з 3135,3 кв.м до 714 кв.м, зумовленої відчуженням частини зазначеного об`єкта на користь третіх осіб, зокрема, ПП ВКФ МІКРОМЕГАС.

Вищевикладене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності для звернення до суду прокурором не пропущений, так як, за твердженням скаржника, про порушення своїх прав на нерухоме майно адміністративну будівлю, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, Міністерство оборони України довідалося лише з листа заступника військового прокурора Південного регіону України №05/3-3869вих-18 від 23.08.2018.

При цьому колегія суддів зауважує, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №5023/2877/12.

Однак, враховуючи те, що позовну заяву у даній справі заступником військового прокурора Південного регіону України подано зі спливом строку позовної давності та ані прокурор, ані Міністерство оборони України не надали до суду належних і допустимих в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів, які би свідчили про наявність поважних причин пропуску вказаного строку, висновок місцевого господарського суду про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності та, як наслідок, відмову у задоволенні позовних вимог є обґрунтованим.

Стосовно висновку Господарського суду Одеської області про те, що про вибуття спірного майна з власності держави на користь ПП ВКФ МІКРОМЕГАС та, відповідно, про порушення внаслідок цього прав держави Міністерство оборони України могло дізнатися з акту ревізії фінансово-господарської діяльності ДП МОУ Південьвійськбуд №234/43/230 від 21.11.2008 Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Місцевим господарським судом встановлено, що протягом 06.11.2008-18.11.2008 Контрольно-ревізійним департаментом Міністерства оборони України проводилась документальна ревізія окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП МОУ Південьвійськбуд за період з 01.10.2006 по 18.11.2008, за результатами якої складено акт №234/43/230 від 21.11.2008.

Між тим оригінал або завірена належним чином копія такого акту ревізії №234/43/230 від 21.11.2008 у матеріалах справи відсутні.

За змістом статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (частини перша, друга статті 91 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом статті 210 Господарського процесуального кодексу України, якою унормовано дослідження доказів, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Письмові, речові і електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, і пред`являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам.

У розумінні наведених положень процесуального законодавства рішення з господарського спору може ґрунтуватися лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 02.04.2019 у справі №911/737/18.

Таким чином, враховуючи відсутність у матеріалах справи оригіналу або копії акту ревізії №234/43/230 від 21.11.2008, вказаний документ не міг бути предметом дослідження та оцінки господарського суду першої інстанції, тому висновок останнього стосовно того, що про вибуття спірного майна з власності держави на користь ПП ВКФ МІКРОМЕГАС та, відповідно, про порушення внаслідок цього прав держави Міністерство оборони України могло дізнатися з вказаного акту ревізії, колегія суддів вважає передчасним.

Однак, помилковість вищезазначеного висновку місцевого господарського суду не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, тому що він не вплинув на правильність прийнятого ним рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності, оскільки, як зазначалося вище, державна реєстрація спірного майна за ПП ВКФ МІКРОМЕГАС відбулась 10.07.2008 і саме з цього моменту позивач, виконуючи свої функції з управління спірним майном, міг довідатись про його вибуття з власності держави та, відповідно, про порушення прав останньої.

Враховуючи відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання договору №6-ВБ від 28.09.2006 недійсним, колегія суддів вбачає, що заявлені позивачем вимоги про зобов`язання ПП ВКФ МІКРОМЕГАС повернути спірне майно державі в особі Міністерства оборони України та скасування державної реєстрації права власності ПП ВКФ МІКРОМЕГАС на спірний об`єкт нерухомого майна мають похідний характер від основної вимоги, тому також не підлягають задоволенню.

Стосовно посилань скаржника на постанови Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №906/916/16, від 06.06.2018 у справі №372/1387/13-ц та від 03.04.2018 у справі №914/758/17 колегія суддів зазначає, що апелянтом не доведено в чому оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає чи суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у цих постановах, адже у вказаних прокурором справах Верховний Суд виходив з інших фактичних обставин справи, встановлених судами при їх розгляді, ніж ті, що встановлені судом у даній справі.

Відповідно до приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм матеріального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (пункт 58 рішення Європейського суду з прав людини рішення у справі "Серявін та інші проти України").

Інші доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 16.01.2019 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника військового прокурора Південного регіону України залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 у справі №916/1804/18 - без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на військову прокурору Південного регіону України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 15.05.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна