ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2019 року Справа № 917/526/19

Суддя Білоусов С. М. при секретарі судового засідання Мацко О.В., розглянувши матеріали

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ІР-Агроторг", вул. Пушкіна, 42, оф. 106, м. Полтава, 36011,

до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", вул. Будька, 47, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300,

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Розглядається позовна заява ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ІР-Агроторг" до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" про стягнення 300 000,00 грн. заборгованості за договором про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, право вимоги за яким відступлене позивачеві.

Позивач просить позов задовольнити мотивуючи тим, що відповідач належним чином не виконував своїх зобов'язань за договором від 08.07.2015 року про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги чим порушив майнові права первісного кредитора.

02.04.2019 року ухвалою господарського суду Полтавської області було прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі. Суд ухвалив розглядати справу у порядку загального провадження.

У матеріалах справи наявні докази отримання позивачем і відповідачем ухвали Господарського суду полтавської області від 02.04.2019 року про прийняття позовної заяви до розгляду і відкриття провадження у справі (а.с. 26-27).

19.04.2019 року відповідачем направлено до суду заяву № 19/04-01 від 19.04.2019 року (вх. № 4122) про визнання позову по справі.

За приписами п. 1 частини 2 статті 46 ГПК України відповідач має право визнати позов на будь якій стадії судового процесу. Аналогічна норма закріплена частиною 1 статті 191 ГПК України, за якою відповідач може визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справі або в окремій письмовій заяві.

Беручи до уваги, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб, суд прийняв визнання відповідачем позову.

За частинами 3 та 4 статті 185 ГПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 191, 192 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки в підготовчому судовому засіданні (до початку розгляду справи по суті) відповідачем визнано позов і визнання ним позову прийнято судом, то відповідно до частини 3 та 4 статті 185 ГПК за результатами підготовчого провадження судом ухвалено рішення у даній справі.

Рішення приймається з врахуванням вимог ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив:

08.07.2015 року між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ФІН-МАЙСТЕР" (первісний кредитор) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (відповідач) було укладено договір б/н про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги (договір фіндопомоги).

Відповідно до п. 1.1 договору фіндопомоги первісний кредитор (позикодавець) зобовязується надати відповідачу (позичальнику) безвідсоткову фінансову допомогу, а відповідач зобовязаний повернути надану первісним кредитором безвідсоткову фінансову допомогу у термін, встановлений умовами цього договору.

Первісним кредитором на виконання умов договору фіндопомоги перераховані відповідачеві грошові кошти у сумі 300 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 244 від 12.09.2017 року на суму 100 000,00 грн., № 264 від 11.10.2017 року на суму 100 000,00 грн. та за платіжним дорученням № 269 від 17.10.2017 року на суму 100 000,00 грн. (а.с. 13-15).

Відповідно до п. 2.4 Договору фіндопомоги термін надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги дорівнює терміну дії договору з 08.07.2015 року до 31.12.2016 року.

31.10.2016 року між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ФІН-МАЙСТЕР" (первісний кредитор) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (відповідач) було укладено додаткову угоду до вищевказаного договору, де змінено п. 2.4 договору, який викладено у наступній редакції:

"2.4. Термін надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги дорівнює терміну дії договору з 08.07.2015 року до 31.12.2018 року."

Таким чином, відповідач зобовязаний повернути поворотну фінансову допомогу в строк до 31.12.2018 року.

Однак, як вказує позивач у позовній заяві, встановлений Договором фіндопомоги строк Відповідач свого зобовязання по поверненню коштів не виконав, чим порушив майнові права первісного кредитора.

19.02.2019 року між первісним кредитором, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ІР-Агроторг" (позивач) та відповідачем було укладено договір про відступлення права вимоги (договір уступки).

Відповідно до п. 1.1. договору уступки в порядку та на умовах, визначених цим Договором, первісний кредитор відступає позивачеві (новому кредиторові), а позивач набуває право вимоги у визначеній частині в розмірі 300 000,00 грн., що належить первісному кредиторові у відповідності до Договору фіндопомоги.

Відповідно до п. 1.2 Договору уступки право вимоги засновано на Договорі фіндопомоги, укладеному між Первісним кредитором і Відповідачем та підтверджується платіжними дорученнями № 244 від 12.09.2017 року, № 264 від 11.10.2017 року та № 269 від 17.10.2017 року.

Таким чином, до позивача перейшло право вимоги до відповідача за договором фіндпомоги про повернення частини суми поворотної фінансової допомоги в розмірі 300 000,00 грн.

20.02.2019 року позивач повідомив відповідача, що до нього перейшло право вимоги за Договором фіндопомоги, а також просив перерахувати заборгованість (фінансову допомогу) в сумі 300 000,00 грн., строк повернення якої настав 31.12.2018 згідно з п. 2.4 Договору фін допомоги, з урахуванням додаткової угоди до даного договору, на поточний рахунок позивача.

Повідомлення про відступлення права вимоги № 20/02 від 20.02.2019 року відповідачем отримав наручно.

Станом на дату звернення до суду заборгованість за договором фіндопомоги в частині відступленого права вимоги в розмірі 300 00,00 грн. відповідачем не сплачена.

Враховуючи вище вказане, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення 300 000,00 грн. заборгованості за договором б/н про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 08.07.2015 року.

При вирішенні спору по суті суд враховує наступне.

Згідно статей 11, 509 Цивільного кодексу України (ЦК України) зобовязання виникають з договорів. Аналогічні положення встановлені і в статтях 173-175 Господарського кодексу України (ГК України).

За приписами статей 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства , а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Крім того, згідно приписів статті 193 ГК України кожна сторона повинна вживати усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли господарські зобов'язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору позики, згідно якого одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

Частиною першою статті 530 ЦК України також встановлено: якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 2.4 Договору фіндопомоги встановлено, що поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 31.12.2018 року.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки між Первісним кредитором, позивачем та відповідачем укладено договір про відступлення права вимоги, то позивач є правонаступником Первісного кредитора за Договором фіндопомоги і набув право вимагати виконання зобовязання щодо сплати заборгованості у визначеній частині.

При цьому статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач у відзиві визнав позовні вимоги повністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

В даному випадку визнання відповідачем вказаних позовних вимог не суперечить законодавству та не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Згідно із п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заявленої суми з відповідача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, статтею 130 ГПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином, судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом, частково покладається на відповідача в сумі 2 250,00 грн. Судовий збір в сумі 2 250,00 грн. (50 % від суми визнаного позивачем боргу та інфляційних нарахувань) підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України.

Суд роз'яснює, що в разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Сторони також мають право укласти мирову угоду у процесі виконання судового рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238, 252 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (вул. Будька, 47, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300, ) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ІР-Агроторг" (вул. Пушкіна, 42, оф. 106, м. Полтава, 36011, ) заборгованість у сумі 300 000,00 грн. та судовий збір в розмірі 2 250, 00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. Повернути ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ІР-Агроторг" (вул. Пушкіна, 42, оф. 106, м. Полтава, 36011, ) з Державного бюджету України 2 250,00 грн. судового збору, сплаченого платіжним дорученням № 858 від 22.03.2019 року, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

4. Копію рішення направити сторонам по справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Білоусов С. М.