ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2019 р. Справа№ 910/14354/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

при секретарі Майданевич Г.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Жовтоног М.М. за ордером від 07.05.2019;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича комерційна фірма "Атлант-плюс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2019 (повний текст складено 26.02.2019)

у справі №910/14354/18 (суддя Грєхова О.А,)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича комерційна фірма "Атлант-плюс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОВС Компані"

про стягнення помилково перерахованих коштів в сумі 313413,70 грн.,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробнича комерційна фірма "Атлант-плюс" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОВС Компані" (далі - відповідач) про стягнення 313413,70грн., у тому числі: 300 000,00 грн. помилково перерахованої суми коштів та 13413,70 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що отримавши від відповідача рахунок-фактуру № О-00000016 від 28.04.2017 на суму 508720 грн., позивач помилково здійснив перерахування коштів на користь відповідача у сумі 300000 грн., після чого позивач неодноразово звертався до відповідача щодо повернення помилково сплачених коштів, але вимоги позивача залишені без відповіді та задоволення, тому просить стягнути вказану суму на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що грошові кошти не є помилково перерахованими, оскільки між сторонами був укладений Договір поставки О-00000016 від 28.04.2017 і грошові кошти були сплачені позивачем в якості попередньої оплати за револьверні двері.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробнича комерційна фірма "Атлант-плюс" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, неповно встановлені обставини справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки договір між сторонами фактично не укладався і є фальсифікованим, окремі пункти договору мітять розбіжності щодо відсотку передоплати, оригінал договору відповідачем не надано, а копія неналежно засвідчена і є неналежним доказом.

Відповідач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу та не направив представника у судове засідання, хоча був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення ухвали суду та розпискою на клопотанні про ознайомлення із матеріалами справи.

Представник позивача у судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу, однак, при цьому пояснив, що у квітні 2017 року клієнт позивача замовив револьверні двері, проте, оскільки позивач не мав технічної можливості виготовити двері необхідного радіусу, позивач замовив ці двері у відповідача та перерахував кошти, але в подальшому клієнт дізнався, що двері будуть виробництва Китаю та відмовився від них, тому фактично спірні грошові кошти перераховувались за двері і необхідно змінювати предмет позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2017 року між працівниками позивача та відповідача відбулось листування електронною поштою щодо виготовлення та поставки револьверних дверей (а.с.116-118).

Згідно наданої суду ксерокопії договору 28 квітня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОВС Компані", як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича комерційна фірма "Атлант-плюс", як покупцем, було укладено Договір поставки О-00000016 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язується поставляти покупцю автоматичні револьверні двері, в подальшому - товар, а покупець зобов`язується приймати та здійснювати оплату цього товару на умовах, визначених цим Договором (а.с.122-125).

Номенклатура, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість товару, що підлягає поставці, визначаються у специфікаціях та/або/видаткових накладних, рахунках на відповідну партію товару, які є невід`ємною частиною цього Договору (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 3.2 договору строк поставки товару - протягом шістдесяти трьох календарних днів з моменту отримання 70% оплати за товар, що підлягає поставці, та підписання креслень та специфікацій, в яких вказані необхідні параметри, розміри, комплектність, для виготовлення товару на заводі виробника. Інші строки поставки можуть бути узгоджені сторонами у відповідній специфікації. Умови поставки, зазначені в специфікації, розповсюджуються виключно на поставку партії товару, зазначену в такій специфікації.

За умовами п. 5.2 договору оплата за товар здійснюється покупцем шляхом внесення 80% передоплати протягом трьох робочих днів з моменту погодження поставки відповідної партії товару (підписання специфікації тощо). Остаточний розрахунок, а саме 20%, покупець повинен оплатити протягом трьох днів з моменту підписання документів про отримання товару. Сторонами можуть бути визначені інші умови оплати шляхом зазначення їх в специфікації на поставку партії товару. Такі умови оплати діють виключно на поставку товару за специфікацією в якій вони зазначені.

Відповідно до п. 5.3 договору загальна сума Договору складає 510720 грн. з ПДВ або визначається, як сума вартостей всіх поставок, здійснених постачальником в період дії цього Договору, і визначається я сума всіх специфікацій та/або/видаткових накладних, рахунків фактур.

Договір вступає в силу після підписання його сторонами та діє до 31.12.2017, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 8.1 договору).

Відповідно до п. 8.10 договору сторони допускають можливість обміну факсимільними копіями документів з обов`язковою відправкою оригіналу такого документа протягом 14 днів з моменту його підписання.

На виконання умов Договору, 28.04.2017 відповідачем виставлено рахунок № О-00000016 на суму 508 720 грн. (а.с.9), який згідно платіжного доручення № 2010 від 28.04.2017 оплачений позивачем на суму 300 000 грн. (а.с.10).

Податкова накладна щодо вказаного платежу була зареєстрована у Єдиному реєстрі податкових накладних 12.05.2017 (а.с.137-138).

З метою виконання вказаного договору 11 травня 2017 року відповідачем та компанією Entrance Solution Co, Ltd (Китайська Народна Республіка) було укладено Договір №КВВ-1, предметом якого є купівля приводу для автоматичних розсувних дверей, автоматичні та механічні револьверні та комплектуючі до них (а.с.130-136).

31.05.2017 позивач звернувся до відповідача із вимогою вих. №29/05-17 від 29.05.2017 про повернення грошових коштів в сумі 300 000 грн., направлення якої підтверджується описом вкладення та фіскальним чеком від 31.05.2017 (а.с.11-12).

05.08.2017 позивач звернувся до відповідача із вимогою вих. №02/08-17 від 02.08.2017 про повернення грошових коштів в сумі 300 000 грн., направлення якої підтверджується описом вкладення та фіскальним чеком від 02.08.2017 (а.с.14-16).

04.10.2017 позивач повторно звернувся до відповідача із вимогою вих. №02/10-17 від 02.10.2017 про повернення грошових коштів в сумі 300 000 грн., направлення якої підтверджується описом вкладення та фіскальним чеком від 04.10.2017 (а.с.17-19).

31.10.2017 відповідач надав відповідь за вих. № 31/10/2017-01, у якій зазначив, що здійснений платіж в розмірі 300000 грн. не є помилковим, а здійснений з метою придбання автоматичних револьверних дверей КА023-3 у кількості 1 комплекту згідно укладеного Договору. Крім того, відповідач зазначив, що означений товар вже придбаний, доставлений, розмитнений та перебуває на складі, очікуючи оплати. Направлення зазначеної відповіді підтверджується описом вкладення та фіскальним чеком від 01.11.2017 (127-129).

11.10.2018 позивач повторно звернувся до відповідача із вимогою вих.№04/10 від 04.10.2018 про повернення грошових коштів в сумі 300 000 грн., направлення якої підтверджується описом вкладення та фіскальним чеком від 04.10.2017 (а.с.20-21).

У зв`язку із викладеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та просив суд на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача безпідставно одержані кошти в сумі 300 000 грн. та 3% річних в розмірі 13413,70 грн.

При цьому, у позовній заяві позивач посилається виключно на рахунок від 28.04.2017, платіжне доручення від 28.04.2017 та власні вимоги, наполягаючи на помилковому перерахуванні коштів та не визнаючи факт наявності між сторонами домовленості щодо поставки револьверних дверей.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначав, що з квітня 2017 року між сторонами проводились перемови щодо поставки револьверних дверей, що підтверджується електронною перепискою між менеджерами сторін, при цьому, належність електронної адреси позивача підтверджується тим, що: по-перше, вона вказана на сайті відповідача; по-друге, електронна адреса зазначена як електронна адреса учасника процедури публічних закупівель. Відповідач зазначав, що за результатами листування між сторонами досягнуто згоди на придбання револьверних дверей, в зв`язку з чим відповідачем виставлено позивачу рахунок № О-000000016 від 28.04.2017. Також відповідач вказував, що позивачу листом № 31/10/2017-01 від 31.10.2017 було відмовлено в поверненні безпідставно отриманих коштів та зазначено, що револьверні двері, які замовлені позивачем, вже замовлені відповідачем у заводу-виробника та оплачені в повному обсязі, поставлені на територію України, розмитненні та зберігаються на складі відповідача, в будь-який момент можуть бути поставлені позивачу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що грошові кошти були одержані відповідачем як попередня оплата за договором, а отже, кошти набуто за наявності правової підстави - договору, і вони не можуть вважатися безпідставно набутим майном, що з урахуванням відсутності правових підстав для односторонньої відмови позивача від взятих на себе зобов`язань за договором, свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто, шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Вказане корелюється з приписами статті 205 Цивільного кодексу України.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За загальним правилом відповідно до ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Отже, відповідно до наведених норм чинного законодавства та встановлених фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов юридично вірного висновку про те, що 28 квітня 2017 року між сторонами був укладений договір поставки.

Доводи позивача про те, що договір ним не підписувався і є фальсифікованим, відхиляються судом, оскільки посилання на договір містяться у оплаченому позивачем рахунку, а згідно пояснень відповідача, які не спростовані позивачем, після отримання факсокопії договору відповідач підписав його зі свого боку та два оригінальні примірники направив позивачу, але позивач один примірник оригіналу договору не повернув.

Таким чином, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що договір поставки між сторонами укладено, його у встановленому порядку не визнано недійсним, не розірвано, отже, договір є обов`язковим для виконання.

Предметом розгляду даної справи є матеріально-правова вимога про повернення суми коштів, які позивач вважає помилково перерахованими, а також застосування наслідків прострочення виконання грошових зобов`язань у вигляді 3% річних.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України, на яку посилається позивач, як на правову підставу позовних вимог, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають в зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз вищезазначених норм чинного законодавства дає можливість дійти висновку, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, а отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним (аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 02.10.2013 №6-88цс13 та Верховний Суд у постановах від 16.01.2019 у справі №915/828/16, від 16.05.2018 у справі №926/1851/17, від 15.05.2018 у справі №910/1392/16, від 10.04.2018 у справі №910/6129/17).

Таким чином, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Проте, матеріалами справи встановлено, що відповідач набув майно (грошові кошти) за існування достатніх правових підстав (попередня оплата за договором), у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою оплати вартості товару.

Отже, за відсутності доказів визнання укладеного правочинну недійсним або його розірвання, ці кошти не можуть бути повернуті позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України, як такі, що набуті відповідачем без достатньої підстави (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07.06.2017 у справі №3-189гс17 та у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №910/13192/17).

Оскільки правовідносини сторін в даному випадку регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не приписами ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу своїх позовних вимог, то у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Одночасно неналежне виконання умов Договору може слугувати підставою для відповідальності за Договором та приписами чинного законодавства, а не підставою для повернення коштів відповідно до ст. 1212 ЦК України.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до умов договору обов`язок з поставки товару на користь позивача у відповідача виникає після оплати 80% вартості товару, а матеріали справи не містять доказів сплати 80% вартості товару (позивачем оплачено 300 000 грн. від загальної вартості товару - 508720 грн., що становить 58,9%).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 4 статті 612 ЦК України установлено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Отже, враховуючи умови укладеного між сторонами договору та норми чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень з боку відповідача умов укладеного між сторонами договору.

При цьому, строк дії договору не закінчився, оскільки за умовами п.8.1 він діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, апеляційний господарський суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем невірно кваліфіковано спірні правовідносини сторін та помилково заявлено вимогу на підставі норми матеріального права, що регулює безпідставне збагачення, оскільки грошові кошти в сумі 300 000 грн. були одержані відповідачем як попередня плата за договором, тому кошти набуто за наявності правової підстави - договору, і вони не можуть вважатися безпідставно набутим майном, що свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення 13413,70 грн. - 3% річних, то вони є похідними від вимоги про стягнення основної суми, у задоволенні якої відмовлено, а тому також не підлягають до задоволення.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича комерційна фірма "Атлант-плюс" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18 лютого 2019 року - без змін.

2. Справу №910/14354/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.05.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук