ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2019 року Справа № 923/62/19

Господарський суд Херсонської області у складі судді Нікітенка С.В. при секретарі Межерицькій О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного підприємства "Харків Полімер", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАЛТЕЯ ТРЕЙД", м. Херсон

про стягнення 781639,72 грн.

За участю представників сторін:

від позивача - Подрез О.О., ордер серії ХС № 79619 від 26.02.2019р.;

від відповідача - Волкова С.Г., довіреність № 15-02/19д від 15.02.2019р.

У відповідності до ч.1 п.1 статті 222 Господарського процесуального кодексу України здійснюється повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суть справи: Приватне підприємство "Харків Полімер" звернулось до господарського суду Херсонської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАЛТЕЯ ТРЕЙД" заборгованості у сумі 781639,72 грн. з якої: сума основного боргу у розмірі 674862,00 грн., сума 36% річних у розмірі 45927,59 грн., сума пені у розмірі 45927,59 грн. та сума інфляційних втрат у розмірі 14922,54 грн. Судові витрати по сплаті судового збору позивач просить суд стягнути з відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланнями на умови договору купівлі-продажу № 50 від 20.10.2017р. та на положення ст.ст. 530, 536, 547, 610, 612, 625, 692, ЦК України та ст.ст. 193, 198, 218, 219, 230, 231, 232 ГК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2019р. визначено суддю по справі Нікітенка С.В.

Ухвалою від 30 січня 2019 року суд прийняв позовну заяву позивача до розгляду та відкрив провадження у справі. Розгляд справи 923/62/19 визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням викликом сторін.

Цією ж ухвалою суд запропонував відповідачу надіслати (надати) до суду: відзив на позовну заяву (одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду надіслати (надати) іншим учасникам справи копію відзиву та доданих до нього документів, а відповідні докази представити суду), належним чином завірені копії статутних та реєстраційних документів - протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше 26.02.2019. Запропонував позивачу надіслати (надати) до суду: відповідь на відзив - протягом п'яти днів з дня отримання відзиву, але не пізніше 26.02.2019.

Ухвала суду про відкриття провадження направлена сторонам рекомендованою поштою з повідомленням, у відповідності до вимог частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Ухвалою суду від 26.02.2019 року з метою дотримання основних принципів правосуддя та для надання можливості представником сторін реалізувати свої процесуальні права та обов'язки, розгляд справи було відкладено та продовжено процесуальні строки для надання відповідачу відзиву, а позивачу відповіді на відзив.

14 березня 2019 року до суду від відповідача у справі надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить суд в задоволені позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 45927,59 грн. відмовити, а в частині основного боргу у розмірі 10000,00 грн. припинити провадження. Даний відзив з додатком суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

Також разом з відзивом на позовну заяву відповідач подав клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, в якому просить суд у разі часткового задоволення позову у справі включити до судових витрат стягнення з позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог суму витрат товариства з обмеженою відповідальністю "Амалтея Трейд" на професійну правничу допомогу адвокатом Волковою С.Г. в розмірі 4900,00 грн.

26 березня 2019 року до суду від позивача у справі надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить врахувати відповідь на відзив на позовну заяву, позовні вимоги ПП "Харків Полімер" розглядати в редакції заяви про збільшення розміру позовних вимог та відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу. Дану відповідь на відзив з додатком суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

26 березня 2019 року до суду від позивача у справі надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивачем збільшено період нарахування 36% річних пені та інфляційних втрат.

Ухвалою від 26.03.2019р. у справі № 923/62/19 суд, постановив наступне: заяву Приватного підприємства "Харків Полімер" про збільшення розміру позовних вимог залишити без розгляду; продовжити строк розгляду справи № 923/62/19 на 30 днів; відкласти розгляд справи на 25 квітня 2019 року на 11:00 год.; зобов'язати позивача з супровідним листом надати акт звірки взаєморозрахунків за видатковою накладною №110 від 31.10.2018р., за видатковою накладною №111 від 31.10.2018р., для огляду оригінали рахунків № 75 від 30.10.2018 та №84 від 31.10.2018 для огляду у судовому засіданні (копії для залучення до матеріалів справи); зобов'язати відповідача з супровідним листом надати для огляду оригінал рахунку № №84 від 31.10.2018 для огляду у судовому засіданні (копію для залучення до матеріалів справи); встановити позивачу та відповідачу строк для надання документів до 23 квітня 2019 року.

22 квітня 2019 року до суду від відповідача у справі надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого відповідач просить суд в задоволенні позовних вимог в частині основного боргу в розмірі 247020,00 грн., 36 % річних у розмірі 18864,78 грн., інфляційних втрат в розмірі 6129,44 грн., пені 45927,59 грн. - відмовити, в частині основного боргу в розмірі 30000,00 грн. - припинити провадження. Дане заперечення з додатком суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

Також 22 квітня 2019 року до суду від відповідача у справі з супровідним листом для приєднання до матеріалів справи надійшли копії платіжних доручень №22642293 від 10.04.2019р., №2376 від 17.04.2019р., №7 від 19.04.2019р. та копія заключної виписки АТ КБ "Приватбанк" за період з 15.04.2019р. по 21.04.2019р. щодо сплати ТОВ "Амалтея Трейд" адвокату Волковій С. Г. винагороди за надання професійної правової допомоги. Дані матеріали суд прийняв до розгляду та залучив до справи.

24 квітня 2019 року до суду від позивача у справі надійшло клопотання, в якому позивач повідомляє, що на виконання вимог ухвали суду надає копії документів, а саме: копії рахунку № 84 від 31.10.18 року, № 75 від 30.10.18 року та акту звірки взаємних розрахунків з 30.10.18 по 22.04.18р. Дане клопотання з додатком суд залучив до матеріалів справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 25.04.2019р. надав суду з супровідним листом для приєднання до матеріалів справи копію платіжного доручення №35 від 23.04.2019 р. та просить врахувати його при ухваленні рішення. Дані матеріали суд прийняв до розгляду та залучив до справи.

Представник позивача у судовому засіданні 25.04.2019р. позовні вимоги з урахуванням відповіді на відзив підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 25.04.2019р. позовні вимоги визнав частково, надавши аналогічні поясненням тим, які містяться у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив.

У судовому засіданні 25.04.2019р. проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представникам сторін про дату складення повного рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд -

в с т а н о в и в:

Матеріали справи свідчать, що 20 жовтня 2017 року між ПП "Харків Полімер" (надалі - позивач або постачальник) і ТОВ "АМАЛТЕЯ ТРЕЙД" (надалі - відповідач або покупець) був укладений договір купівлі-продажу №50 (надалі - договір).

Відповідно до умов п.1.1. договору постачальник зобов'язався передати у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити його на умовах визначених договором товар (партію товару) в кількості, асортименті та по цінах, вказаних в видаткових накладних.

Сторони визнають, що видаткова накладна, підписана сторонами є погодженням асортименту товару, його кількості та ціни, прирівнюється до Специфікації і є невід'ємною частиною договору (п.1.2. договору).

Право власності на товар (партію товару) переходить від постачальника до покупця в момент передачі товару (партії товару), що підтверджується підписами покупця у видатковій накладній (п.1.3. договору).

Оплата товару здійснюється на умовах - відстрочення платежу протягом 7 календарних днів з моменту поставки товару на умовах погашення курсової різниці згідно п.3.3.1. договору. Партією товару вважається товар, поставлений за однією видатковою накладною (п.5.1. договору).

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв товар без зауважень, що підтверджується видатковою накладною №110 від 31.10.2018 року на суму 337176,00 грн. та видатковою накладною №111 від 31.10.2018 року на суму 591552,00 грн., а всього на суму 928728,00 грн. (а.с. 11, 13).

У позовній заяві позивач вказує, що на виконання умов договору відповідач згідно платіжного доручення № 997 від 31.10.2018р. (а.с. 15) перерахував позивачу 253866,00 грн., а також згідно платіжного доручення № 998 від 31.10.2018р. перерахував позивачу 253866,00 грн., які зараховані позивачем на погашення заборгованості за видатковою накладною №110 від 31.10.2018р..

Позивач зазначає, що у порушення п.5.1. договору покупець станом на час подачі позову не сплатив за поставлений товар у розмірі 674862,00 грн., а тому, у зв'язку із несплатою відповідачем вартості поставленого позивачем товару, позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі у розмірі 674862,00 грн., суму 36% річних у розмірі 45927,59 грн., суму пені у розмірі 45927,59 грн. та сума інфляційних втрат у розмірі 14922,54 грн.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Проаналізувавши заявлені позовні вимоги з положеннями чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Відповідно до положень ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Щодо тверджень позивача, що станом на час подачі позову відповідач не сплатив за поставлений товар у розмірі 674862,00 грн., то з даними твердженнями позивача суд погоджується лише частково, оскільки як слідує з тексту самої ж позовної заяви - відповідач згідно платіжного доручення № 997 від 31.10.2018р. (а.с. 15) перерахував позивачу 253866,00 грн., а також згідно платіжного доручення № 998 від 31.10.2018р. перерахував позивачу 253866,00 грн., які зараховані позивачем на погашення заборгованості за видатковою накладною №110 від 31.10.2018р.

Суд звертає увагу, що платіжним дорученням № 997 від 31.10.2018р. відповідач перерахував позивачу 247200,00 грн., а не 253866,00 грн., як зазначає позивач у позовній заяві.

Таким чином, згідно платіжних доручень № 997 та № 998 від 31.10.2018р. відповідач перерахував позивачу всього 501066,00 грн., які зараховані позивачем на погашення заборгованості за видатковою накладною №110 від 31.10.2018р. на суму 337176,00 грн.

Матеріали справи свідчать, що за видатковою накладною №110 від 31.10.2018 року відповідачу передано товару на загальну суму 337176,00 грн.

Отже, з огляду на платіжні доручення № 997 та № 998 від 31.10.2018р., суд дійшов висновку, що станом на час звернення позивача даним позовом до суду, у відповідача була відсутня заборгованість перед позивачем за товар, поставлений згідно видаткової накладної №110 від 31.10.2018р. на суму 337176,00 грн.

З огляду на викладене, позивачем не доведено, що відповідач повністю не розрахувався за товар, поставлений згідно видаткової накладної №110 від 31.10.2018р.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 83310,00 грн. заявлені безпідставно, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо наявної у відповідача простроченої заборгованості за придбаний товар згідно видаткової накладної №111 від 31.10.2018р. на суму 591552,00 грн., то дійсно відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про часткову оплату товару по вказаній накладній.

Відповідачем, на підтвердження часткової оплати придбаного товару згідно видаткової накладної №111 від 31.10.2018р. на суму 591552,00 грн., надано суду платіжні доручення №1997 від 01.03.2019р., №7 від 19.04.2019р., № 2376 від 17.04.2019р., № 2293 від 10.04.2019р., №35 від 23.04.2019р., в яких відсутні будь-які посилання на укладений між сторонами договір. У вказаних видаткових накладних лише в графі Призначення платежу зазначено - "Оплата за поліпропілен зг. рах. № 84 від 31.10.2018р.".

Відповідачем також надано суду копії рахунку № 75 від 30.10.2018р. на суму 247200,00 грн. та рахунку № 84 від 31.10.2018р. на суму 337176,00 грн., в яких відсутні будь-які посилання на укладений між сторонами договір.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Проте, вищевказані платіжні доручення та рахунки не містить обов'язкового реквізиту, визначеного ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", з їх змісту неможливо встановити саме на виконання умов якого договору або за поставку якого товару по накладній здійснюється оплата товару.

Крім того, частиною першою статті 1089 Цивільного кодексу України визначено, що за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувач) у цьому чи іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором,

Загальний порядок здійснення переказу коштів в Україні, а також відповідальність суб'єктів переказ регулюються Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

У пункті 32.3 статті 32 вказаного Закону встановлено, що банки зобов'язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 Закону.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України №22 від 21.01.2004 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 р. за №377 8976 (далі-Інструкція), платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Пунктом 2.9 зазначеної Інструкції передбачено, що банк не має права робити виправлення в розрахунковому документі клієнта, за винятком випадків, обумовлених пунктом 2.26 цієї глави та іншими нормативно-правовими актами Національного банку.

Відповідно до пункту 2.29 вищезазначеної Інструкції платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі.

У розумінні наведених норм визначення призначення платежу належить виключно платнику. Платник може змінити реквізит "призначення платежу" до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення. Відповідно отримувач коштів в свою чергу не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу. Спрямування коштів на погашення інших заборгованостей, ніж ті, що визначені в призначенні платежу, може мати місце у випадку відсутності зазначення призначення платежу.

В даному випадку відповідач у платіжних дорученнях чітко визначив призначення платежу, надав повну інформацію про платіж, зазначивши в рахунок чого мають бути спрямовані сплачені ним кошти.

Отже, надані відповідачем платіжні доручення та рахунки не підтверджують часткової оплати придбаного відповідачем товару згідно видаткової накладної №111 від 31.10.2018р.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідачем здійснено часткову оплату придбаного товару саме по видатковій накладній №111 від 31.10.2018р.

Доказів погашення заявленої до стягнення частини суми основного боргу у розмірі 591552,00 грн. відповідачем суду не надано.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача частини суми основного боргу у розмірі 591552,00 грн., є доведеними і обґрунтованими.

Вирішуючи правомірність нарахованих та заявлених до стягнення сум пені, річних та інфляційних, суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 199 ГК України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за частинами 1 та 2 статті 217 ГК України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - застосування штрафних санкцій.

Безпосередньо правові наслідки порушення грошових зобов'язань передбачені приписами статей 230-237 ГК України та статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Так, згідно із частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В статті 549 ЦК України конкретизовано визначення таких штрафних санкцій, а саме пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, а у відповідності до приписів частини 2 статті 551 того ж Кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, неустойка має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобов'язання; за допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання зобов'язання; неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобов'язання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності.

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

При цьому за частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, в пункті 7.3. договору сторони встановили, що у разі невиконання і/або неналежного виконання покупцем зобов'язань за чинним договором, покупець сплачує на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє в періоді нарахування, за кожен день прострочки до дня фактичної оплати.

З викладеного договірного положення не вбачається від якої суми необхідно обраховувати подвійну облікову ставку НБУ, яка є складовою частиною розрахунку пені, а тому судом констатується про відсутність договірної умови щодо нарахування пені.

Аналогічне сприйняття вказаних правових приписів наведене в пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", за яким:

- якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом;

- нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статтею 36 Закону України «Про телекомунікації», статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

За таких обставин, суд зазначає, що між сторонами не узгоджене договірне нарахування пені, а іншим законодавчим актом її розмір не встановлений, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

В даному контексті судом не приймаються до уваги твердження позивача про обрахунок пені виходячи з облікової ставки НБУ, як то передбачено положеннями частини 6 статті 231 ГК України, оскільки вказаною правовою нормою визначається не величина облікової ставки, а факт обрахунку пені, виходячи від облікової ставки НБУ, що не є тотожним.

Натомість, у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В даному випадку в пункті 7.3. договору сторонами передбачено, що: «В разі прострочення сплати більш ніж на три календарних дня покупець зобов'язаний сплатити постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 36 % річних від вартості неоплаченого у строк товару з дня настання терміну оплати до дня його фактичної оплати. Таким чином сторонами встановлено інший розмір процентів - 36 % річних.

Сплата процентів річних та інфляційних від простроченої суми не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічні правові висновки викладені в пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Щодо вимоги в частині стягнення суми 36% річних у розмірі 45927,59 грн. та суми інфляційних втрат у розмірі 14922,54 грн., то в цій частині вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки, перевіривши наданий позивачем розрахунок вказаних нарахувань (а.с. 5, 6), суд виявив наявність помилок у даному розрахунку.

Суд зазначає, що нарахування 36% річних та інфляційних втрат слід здійснювати тільки на суму 591552,00 грн. по видатковій накладній №111 від 31.10.2018р., з 08.11.2018р. по 15.01.2019р., оскільки відповідач отримав товар 31.10.2018р., а тому, з урахуванням п.5.1. договору, тобто семиденного строку на відстрочку платежу, відповідач повинен був розрахуватись в строк до 06.11.2018р. включно.

Суд за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи "Ліга" (з врахуванням Порядку проведення підрахунку заборгованості та штрафних санкцій, затвердженого листом Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р. "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ") здійснив власний розрахунок 36% річних та інфляційних втрат за період з 08.11.2018р. по 15.01.2019., який має наступний вигляд:

Розрахунок процентів

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
59155208.11.2018 - 15.01.20196936 %40257.95

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
08.11.2018 - 15.01.1.02213080.40604632.40

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 36 % річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню - у розмірі 40257,95 грн. та 13080,39 грн. відповідно. В іншій частині позовні вимоги заявлені безпідставно, а тому задоволенню не підлягають.

Доказів сплати суми інфляційних втрат у розмірі 13080,39 грн. та суми 36 % річних у розмірі 40257,95 грн. відповідачем суду не надано, а отже вони підлягають задоволенню.

Згідно частини третьої статті 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Доводи відповідача, викладені ним у відзиві на позовну заяву та у запереченні на відповідь на відзив в частині невизнання позовних вимог, підлягають відхиленню, як такі, що не відповідають чинному законодавству, не ґрунтуються на належних доказах і спростовуються фактично встановленими судом обставинами та матеріалами справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно ст.ст. 123, 129 ГПК України, судові витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як зазначалося в описовій частині рішення, 14.03.2019р. відповідач подав клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, в якому просить суд у разі часткового задоволення позову у справі включити до судових витрат стягнення з позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог суму витрат товариства з обмеженою відповідальністю "Амалтея Трейд" на професійну правничу допомогу адвокатом Волковою С.Г. в розмірі 4900,00 грн. У даному клопотанні відповідач зазначив, що Акт приймання-передачі виконаних робіт та докази оплати виконаних робіт будуть надано до суду протягом 5 днів після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п'ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Враховуючи означене, суд визнає поважними причини не можливості подати ТОВ "Амалтея Трейд" докази, що підтверджують розмір понесених судових витрат.

З урахуванням викладеного, суд задовольняє заяву ТОВ "Амалтея Трейд" та призначає ухвалою судове засідання для вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАЛТЕЯ ТРЕЙД" (73000, м. Херсон, вул. Пилипа Орлика, 32, ) на користь Приватного підприємства "Харків Полімер" (61072, м. Харків, вул. Тобольська, 42, ) суму основного боргу у розмірі 591552,00 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 13080,39 грн., суму 36% річних у розмірі 40257,95 грн. та суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 9673,36 грн.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 02.05.2019р.

Суддя С.В. Нікітенко