ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2019 р.            Справа№ 910/2431/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Коробенка Г.П.

суддів:           Кравчука Г.А.

Козир Т.П.

розглянувши у письмовому провадженні

апеляційну скаргу Керівника Київської місцевої прокуратури № 7

на ухвалу                     Господарського суду міста Києва від 18.03.2019

у справі                     №910/2431/19 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом                     Керівника Київської місцевої прокуратури №7 в інтересах

держави в особі Київської міської ради

до                      1) Товариства з обмеженою відповідальністю “Хенсфорд-

Україна”

2) Корпорації “Альтіс-Холдинг”

про                                припинення робіт та повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Київська місцева прокуратура №7 (далі за текстом – прокурор) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі за текстом – позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хенсфорд-Україна" (далі за текстом – відповідач-1) та Корпорації "Альтіс-Холдинг" (далі за текстом – відповідач-2), в якому просила суд:

- зобов’язати відповідачів припинити здійснення робіт на Поштовій площі у Подільському районі м. Києва на території загальною площею 6487 кв. м., з яких: 4747 кв. м. - під будівлею №1, 840 кв. м. – під будівлею №2 та 900 кв. м. – під будівлею №3;

- зобов’язати відповідачів повернути позивачу вищевказану земельну ділянку площею 6 487 кв. м.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами здійснюється протиправна (без необхідних правовстановлюючих документів) забудова вищезгаданої земельної ділянки загальною площею 6487 кв. м, яка належить на праві власності територіальній громаді міста Києва.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 04.03.2019 залишив позовну заяву прокурора без руху на підставі ч.1 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом – ГПК України) та встановив заявнику час для усунення виявлених недоліків, шляхом надання суду: доказів, з яких можливо було б визначити вартість спірних земельних ділянок, які прокурор просить витребувати; доказів сплати прокурором судового збору у встановленому розмірі та порядку за три вимоги майнового характеру та три вимоги немайнового характеру; доказів наявності підстав для здійснення представництва прокуратури у порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" в інтересах держави в особі Київської міської ради; належного обґрунтування, що обранні способи захисту не суперечать закону, спрямовані на реальне відновлення прав та є ефективними в розумінні ст. 5 ГПК України; інформації щодо стану кримінального провадження №0001272, а також останніх процесуальних дій, які вчинялися в межах даного кримінального провадження.

Прокурором подано до Господарського суду міста Києва заяву про усунення недоліків, в якій зазначено, що позовна вимога про повернення земельних ділянок не пов’язана із їх вартістю, питання про оспорювання права власності на землю, яка була та залишається комунальною, не порушується, позов спрямовано на усунення перешкод у користуванні річчю, а не на відновлення певного блага, яке має вартість, а тому при поданні позову вірно сплачено судовий збір за шість немайнових вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 у справі №910/2431/19 вказаний позов повернуто на підставі п.4 ч.5 ст. 174 ГПК України, оскільки прокурором не виконано всі вимоги, визначені в ухвалі суду від 04.03.2019, а саме:

- не надано доказів щодо визначення вартості спірних земельних ділянок та не надано доказів сплати судового збору у встановленому розмірі, чим порушено положення п. 2 ч. 1 ст. 164 ГПК України;

- не надано доказів на підтвердження статусу спірних земельних ділянок, як пам’яток місцевого значення та їх включення до Державного реєстру нерухомих пам’яток України, а також не надано суду рішення Київської міської ради №79/2301 від 04.04.2017, про яке вказується в заяві про усунення недоліків;

- не надано належних обґрунтувань, що обранні прокуратурою способи захисту не суперечать закону, спрямовані на реальне відновлення прав та є ефективними в розумінні ст. 5 ГПК України.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 у справі №910/2431/19 та передати справу на розгляд до суду першої інстанції, оскільки місцевим господарським судом було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Зокрема, скаржник звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

-          висновок суду про те, що позовна вимога щодо повернення земельної ділянки має майновий характер та підлягає вартісній оцінці зроблено з невірним застосуванням ст. 4 Закону України «Про судовий збір»;

-          недотримання відповідачами вимог земельного законодавства порушує інтереси держави та територіальної громади, яка в даному випадку незаконно позбавлена можливості ефективно використовувати та розпоряджатися землями міста Києва, які є територіями пам’яток археології, в своїх інтересах та регулювати земельні відносини з метою їх раціонального використання;

-          Київська міська рада є органом, на який державою покладено функцію захисту державних інтересів. Проте прокурором неодноразово повідомлялися Київська міська рада, Київська міська державна адміністрація та їх структурні підрозділи про те, що триває досудове розслідування щодо законності використання спірних земельних ділянок, але відповідні заходи вказаними органами вжиті не були;

-          звернення прокурора до суду не повинно обмежуватися притягненням чи не притягненням винної особи до відповідальності;

-          докази на підтвердження статусу спірних земельних ділянок ухвалою про залишення позову без руху від прокурора не вимагалися, а тому ненадання цих доказів не є підставою для повернення позовної заяви;

-          висновок про відсутність обґрунтування ефективності, відповідності вимогам закону та спрямованості на реальне відновлення прав обраних прокурором способів захисту є безпідставним, оскільки відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа може самостійно обрати спосіб захисту своїх порушених прав та інтересів.

Відповідач-1 у відзиві заперечував проти апеляційної скарги, зазначаючи про те, що місцевим господарським судом було вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, і прокурором в апеляційній скарзі не спростовано викладених в оскаржуваній ухвалі висновків суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 у справі №910/2431/19 та вирішено здійснювати її розгляд у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 162, п.2 ч.1 ст. 164 ГПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. До позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Засади справляння судового збору, об'єкти та розміри ставок судового збору визначені Законом України «Про судовий збір», в ч.2 ст. 4 якого визначено розмір ставки судового збору, який підлягає сплаті за подання до господарського суду позовної заяви майнового та немайнового характеру.

Як зазначалося вище, прокурором заявлено вимоги про припинення відповідачами робіт на Поштовій площі у Подільському районі м. Києва на ділянці загальною площею 6487 кв. м., з яких 4747 кв. м. - під будівлею №1, 840 кв. м. – під будівлею №2 та 900 кв. м. – під будівлею №3, а також про зобов’язання відповідачів повернути позивачу вказані земельні ділянки.

Тобто в частині повернення ділянок позовні вимоги стосуються усунення перешкод у користуванні ними шляхом витребування у відповідачів з подальшою передачею позивачу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 163 ГПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.

Тобто в даному випадку судовий збір в частині вимог про припинення будівельних робіт на земельних ділянках підлягав оплаті судовим збором, як за вимоги немайнового характеру, що й було зроблено прокурором, а в частині вимог про повернення земельних ділянок площею 4747 кв. м., 840 кв. м. та 900 кв. м. – як за вимоги майнового характеру відповідно до п.2 ч.1 ст. 163 ГПК України. Однак за вимоги про повернення земельних ділянок було сплачено прокурором судовий збір, як за немайнові вимоги.

Оскільки судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна у позадоговірних зобов'язаннях (у тому числі в зв'язку з вимогами, заснованими на приписах частини п'ятої статті 216, статті 1212 Цивільного кодексу України тощо), - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, місцевим господарським судом було зобов’язано прокурора надати докази, з яких можливо було б визначити вартість спірних земельних ділянок, які просить витребувати прокурор, та відповідно докази сплати судового збору у встановленому законом розмірі.

Однак в заяві про усунення недоліків позовної заяви та в апеляційній скарзі прокурор зазначав про те, що всі заявлені ним позовні вимоги є немайновими, на підтвердження чого прокурор посилався на ухвали Верховного Суду, винесені протягом 2018 року, в яких зазначено про немайновий характер спору вимоги щодо повернення земельної ділянки.

Колегією суддів було досліджено судову практику Верховного Суду з даного питання і з’ясовано, що у 2019 році Верховним Судом виносилися ухвали з питань сплати судового збору за аналогічними позовними вимогами протилежні за змістом тим, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі. Так в ухвалах Верховного Суду від 28.02.2019 у справі №911/848/18, від 15.04.2019 у справі №918/484/18, від 14.02.2019 у справі №910/4747/16, від 25.04.2019 у справі №915/636/18, від 24.04.2019 у справі №914/3224/16, від 18.04.2019 у справі №922/1899/18, від 25.04.2019 у справі №915/657/18 Касаційний господарський суд, вирішуючи питання про дотримання порядку подання касаційних скарг в частині сплати судового збору у справах, предметом розгляду в яких були вимоги про повернення земельних ділянок, зазначав про майновий характер таких вимог і здійснював розрахунок судового збору саме із застосуванням ставок для майнової вимоги, враховуючи, зокрема, нормативну грошову оцінку земель. Наведені приклади застосування Верховним Судом Закону України «Про судовий збір» підтверджують правильність висновку місцевого господарського суду про необхідність надання прокурором доказів на підтвердження вартості спірних земельних ділянок для визначення ставки судового збору, який підлягав до сплати прокурором при поданні позову.

В той же час, колегія суддів зазначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин судом підлягають врахуванню висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, про що вказано у ч.4 ст. 236 ГПК України.

Однак за відсутності відповідної постанови щодо застосування норм права у правовідносинах, подібних тим, що виникли у даній справі, суд апеляційної інстанції враховує практику, викладену у вищезгаданих ухвалах Верховного Суду, останніх за часом їх прийняття.

Таким чином, прокурором не виконано вимоги ухвали Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 про залишення позову без руху та не надано вищезгаданих доказів визначення вартості майна та сплати судового збору у встановленому розмірі, що свідчить про порушення вимог п.2 ч.1 ст. 164 ГПК України, наслідком чого є повернення позову заявнику на підставі ч.4 ст. 174 названого Кодексу.

Щодо наявності у прокурора повноважень звертатися до суду з позовом в інтересах держави в особі позивача, колегія зазначає наступне.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Таким законом є Закон України "Про прокуратуру", відповідно до ч.ч.3 ст. 23 якого прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

Порядок участі у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, визначений в ст. 53 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом – ГПК України). Згідно з частинами 3-5 названої статті у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" від 31.03.2005).

При цьому, слід зазначити, що Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Відтак, тлумачення п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст. 129 Конституції України).

З огляду на викладене можна дійти висновку, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналіз ч.3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

При цьому, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

У разі вирішення спору по суті, безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового акта у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України.

В позовній заяві зазначено про те, що пред’являючи позов в інтересах держави в особі позивача, прокурор виходить з того, що недотримання відповідачами вимог земельного законодавства порушує інтереси держави та територіальної громади, незаконно позбавленої можливості ефективно використовувати та розпоряджатися землями міста Києва, які є територіями пам’яток археології. В свою чергу порушення суспільних та державних інтересів потребує втручання органів прокуратури в порядку наданих Конституцією України представницьких повноважень.

Підставою для звернення прокуратури до суду з даним позовом, серед іншого, є бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а саме позивачем, оскільки ним не вжито заходів для усунення порушення законодавства відповідачами, в тому числі і процесуального характеру.

Однак сама по собі обставина не подання позивачем позовної заяви протягом певного періоду, без з'ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави. Зазначене вище узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, зокрема в постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17, а також у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі №926/03/18, від 23.09.2018 у справі №924/1237/17.

В апеляційній скарзі прокурор зазначив про те, що ним неодноразово повідомлялися Київська міська рада (позивач), Київська міська державна адміністрація та їх структурні підрозділи про те, що триває досудове розслідування щодо законності використання спірних земельних ділянок, але відповідні заходи вказаними органами вжиті не були. Натомість докази таких звернень прокуратури відсутні у додатках до позову, заяви про усунення недоліків позовної заяви та апеляційної скарги.

В ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень.

До позовної заяви додано повідомлення прокуратури №77-491вих-19 від 01.02.2019, адресоване позивачу, про подання до Господарського суду міста Києва позову в інтересах держави в особі Київської міської ради до ТОВ "Хенсфорд-Україна" та Корпорації "Альтіс-Холдинг" про зобов’язання припинити здійснення робіт на Поштовій площі у Подільському районі м. Києва та повернути земельну ділянку на Поштовій площі у Подільському районі м. Києва загальною площею 6487 кв. м. В той же час, докази надіслання або вручення цього повідомлення позивачу прокурором не надано.

Матеріали справи, окрім згаданого повідомлення, не містять будь-яких запитів та копій документів, отриманих від позивача (чи Київської міської державної адміністрації та/або їх структурних підрозділів) на запити прокурора, які б свідчили про наявність підстав для такого представництва прокурором в силу бездіяльності позивача та неналежного виконання ними своїх обов’язків.

Натомість саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків тощо).

В заяві про усунення недоліків, прокурор зазначив про те, що спірні землі мають особливий статус, оскільки у грудні 2016 року ділянкам на Поштовій площі було надано статус пам’ятки місцевого значення та включено до Державного реєстру нерухомих пам’яток України. Окрім того, на підтвердження бездіяльності позивача прокурор послався на те, що Київською міською радою у квітні 2017 року вирішувалось питання та прийнято рішення №79/2301 від 04.04.2017 щодо можливості відведення спірних земельних ділянок Комунальному підприємстві “Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва” для будівництва об’єкта багатофункціонального призначення та комплексного благоустрою скверу.

Нормами п.5 ч.3 ст. 162, ч.2 ст. 164 ГПК України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. Позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

В порушення вказаних вимог, до заяви про усунення недоліків не додано доказів на підтвердження статусу спірних земельних ділянок, як пам’яток місцевого значення та занесення їх до Державного реєстру нерухомих пам’яток України, а також не додано рішення Київської міської ради №79/2301 від 04.04.2017, хоча в заяві про усунення недоліків прокурор посилається на ці докази в обґрунтування своїх вимог.

Наведені обставини в їх сукупності свідчать про недоведеність прокурором наявності підстав для здійснення ним представництва інтересів держави в особі Київської міської ради (позивача) у порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та, відповідно, невиконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 про залишення позову без руху, наслідком чого є повернення позову заявнику на підставі ч.4 ст. 174 названого Кодексу.

Колегією суддів враховано решту доводів прокурора в апеляційній скарзі, але з огляду на вище встановлені обставини, вказані доводи не спростовують наявності у місцевого господарського суду правових підстав для повернення позову заявнику у зв’язку з не усуненням недоліків позовної заяви у встановлений судом строк.

З приводу посилання прокурора про обмеження оскаржуваною ухвалою суду його права на судовий захист, що суперечить Конституції України та судовій практиці Європейського суду по правам людини, яка є джерелом права в Україні, колегія суддів зазначає наступне.

Конституцією України гарантується право на судовий захист.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналіз судової практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (справа «Мушта проти України», заява №8863/06, рішення від 18.11.2010, пункти 37-38; Справа "Golder v. The United Kingdom", заява №4451/70, рішення від 21.02.1975, пункт 38).

Суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (Справа «Надточій проти України», заява № 7460/03, рішення від 15.05.2008, пункт 26; див. серед інших рішень та mutatis mutandis, "Кресс проти Франції" (Kress v. France), [GC], no.39594/98, п.72, ECHR 2001-VI; "Ф.С.Б. проти Італії" (F.C.B. v. Italy), рішення від 28 серпня 1991 року, Серія A no. 208-B, п.33; "Т. проти Італії" (Т. v. Italy), рішення від 12 жовтня 1992 року, Серія A no.245-C, п.26; та "Кайя проти Австрії" (Kaya v. Austria), no.54698/00, п.28, від 08 червня 2006 року).

В даному випадку прокурор отримав ухвалу суду про залишення позову без руху, був обізнаний з виявленими судом недоліками при поданні позову та встановленим строком для їх усунення, але не у повному обсязі виконав вимоги суду.

Надання судом переваг прокурору щодо подання ним позову без дотримання встановлених ГПК України вимог (в частині обов'язку заявника у позовній заяві зазначати обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги та зазначити докази, що підтверджують такі обставини, правові підстави позову), не відповідає принципу рівності і змагальності сторін.

Окрім того, право прокурора на судовий захист не було порушено, оскільки повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків, про що вказав місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі у даній справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваної у даній справі ухвали суду та задоволення апеляційної скарги відсутні.

У зв'язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Керівника Київської місцевої прокуратури №7 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 у справі №910/2431/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/2431/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановлені Господарським процесуальним кодексом України порядку і строки.

Головуючий суддя                                                            Г.П. Коробенко

Судді                                                                                Г.А. Кравчук

Т.П. Козир