ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2019 р. Справа№ 48/100-18/154-2012

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від ДВС: не прибув;

від позивача: не прибув;

від відповідача 1: Лук`янов Р.І. довіреність № 745/0/4-19 від 04.03.2019 року;

від відповідача 2: не прибув;

від третьої особи: не прибув;

від відповідача 2: (за зустрічним позовом) не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Державного агентства резерву України

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.01.2019 року

у справі № 48/100-18/154-2012 (суддя: Чинчин О.В.)

за скаргою Державного агентства резерву України

на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт"

до відповідача 1. Державного агентства резерву України;

до відповідача 2. Державного підприємства "Укрресурси";

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державне підприємство "Укррезерв";

про зобов`язання вчинити певні дії

за зустрічним позовом Державного підприємства "Укрресурси";

до відповідача 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт";

до відповідача 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Крампер Груп";

про визнання договору недійсним

Встановив

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2011 року у справі №48/100 первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт"в частині заявлених вимог до Державного комітету України з державного матеріального резерву задоволено повністю; зобов`язано Державний комітет України з державного матеріального резерву поставити Товариству з обмеженою відповідальністю "Нодексепт"зерно пшениці 3 класу у кількості 6 999 тонн 65 кг, відповідно до договору купівлі-продажу №1-2043 від 27.11.2009 року, шляхом видачі розпоряджень (нарядів) на відпуск з державного резерву Товариству з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" зерна пшениці 3 класу у кількості 6999 тонн 65 кг; зобов`язано Державний комітет України з державного матеріального резерву поставити Товариству з обмеженою відповідальністю "Нодексепт"зерно пшениці 4 класу у кількості 1 019 тонн 737 кг, відповідно до договору купівлі-продажу №1-2041 від 27.11.2009 року, шляхом видачі розпоряджень (нарядів) на відпуск з державного резерву Товариству з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" зерна пшениці 4 класу у кількості 1019 тонн 737 кг; стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" державне мито у розмірі 25500,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118,00 грн; в задоволенні первісного позову в частині заявлених вимог до Державного підприємства "Укрресурси" відмовлено; в задоволенні зустрічного позову Державного підприємства "Укрресурси" відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2011 року у справі №48/100 апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву (правонаступником якого є Державне агентство резерву України) залишено без задоволення; рішення Господарського суду м. Києва від 06.04.2011 року у справі №48/100 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.03.2012 року у справі №48/100 касаційну скаргу Державного агентства резерву України задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2011 року та рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2011 року у справі №48/100 в частині первісних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду, в решті постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2011 року у справі №48/100 залишено без змін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2012 року у задоволенні первісного позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2012 року рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2012 року скасовано; прийнято нове рішення, яким провадження відносно Державного підприємства "Укрресурси" припинено; первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" до Державного агентства резерву України задоволено частково: вилучено у Державного агентства резерву України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" зерно пшениці 3 класу у кількості 6 999 тонн 65 кг, а також зерно пшениці 4 класу у кількості 1 019 тонн 737 кг; в задоволенні іншої частини первісних позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови Київського апеляційного господарського суду Господарським судом міста Києва 21.09.2012 року видано накази.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.11.2012 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2012 року залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2012 року виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2012 року у справі №48/100-18/154-2012 відстрочено до 05.12.2013 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2013 року відстрочено виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2012 року у справі №48/100-18/154-2012 до 01.01.2016 року.

26.12.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Державного агентства резерву України надійшла скарга на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по справі №48/100-18/154-2012, якою просив суд визнати дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України незаконними, скасувати постанову від 03.12.2018 року у ВП №34617721 про накладення штрафу за невиконання рішення суду.

Господарський суд міста Києва у задоволенні скарги Державного агентства резерву України на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по справі №48/100-18/154-2012 - відмовив своєю ухвалою від 09.01.2019 (повний текст складено 14.01.2019 року).

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Державне агентство резерву України звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу у даній справі та прийняти нове рішення, яким скаргу Державного агентства резерву України на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, скаржник зазначив, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2018 року №15/250-б задоволено заяву про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №2010/05-06/02 від 04.06.2010 року. Отже, судом фактично скасовано та визнано недійсним договір, який був підставою виникнення виконавчого документу, що відповідно до ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Також, скаржник вказав, що наявність судового рішення про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №2010/05-06/02 від 04.06.2010 року свідчить про відсутність заборгованості позивача перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Нодексперт» та відповідно відсутність підстав її стягнення згідно щ виконавчим документом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.02.2019 року справу № 48/100-18/154-2012 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного агентства резерву України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.01.2019 року у справі № 48/100-18/154-2012.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2019 року, у зв`язку з перебуванням судді Смірнової Л.Г., у відпустці, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 48/100-18/154-2012 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Коротун О.М., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 року прийнято апеляційну скаргу Державного агентства резерву України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.01.2019 року у справі № 48/100-18/154-2012 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Пономаренко Є.Ю., Коротун О.М.

06.05.2019 року у судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги просив ухвалу Господарського суду міста Києва скасувати, а апеляційну скаргу задовольнити повністю.

Представники позивача, від відповідача 2, третьої особи та відповідача 2 за зустрічним позовом у судове засідання 06.05.2019 року не з`явились. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 24.04.2019 року на відповідні адреси.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду ухвали місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки ухвали Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників позивача, від відповідача 2, третьої особи та відповідача 2 за зустрічним позовом, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарського суду міста Києва від 09.01.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Державного агентства резерву України - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (ст. 339 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. (п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ст. 10 Закону заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Згідно зі ст.ст. 115, 116 Господарського процесуального кодексу України (в редакції на момент прийняття рішення у справі) рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Відповідно до ст.18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (ч. 5 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження").

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 03.12.2018 року в межах виконавчого провадження №34617721 з примусового виконання наказу №48/100-18/154-2012 виданого 21.09.2012 року Господарським судом міста Києва про вилучення у Державного агентства резерву України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" зерно пшениці 3 класу у кількості 6 999 тонн 65 кг, а також зерно пшениці 4 класу у кількості 1 019 тонн 737 кг накладено штраф на боржника за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення у розмірі 5100,00 грн.

Відповідно до ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що в матеріалах справи відсутні, а Державним агентством резерву України в свою чергу не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження виконання постанови Київського апеляційного господарського суду по справі №48/100-18/154-2012.

Так, в обґрунтування поданої скарги, як і в самій апеляційній скарзі, скаржник зазначає, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 року по справі №15/250-б, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2018 року, задоволено заяву про визнання недійсним договору відступлення права вимоги в межах справи № 15/250-б та визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № 2010/05-06/2 від 04.06.2010 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Крампер Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нодексепт". За таких підстав, Державне агентство резерву України зазначає, що наявність судового рішення свідчить про відсутність заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" та відсутність підстав для стягнення за виконавчим документом, так як судом визнано недійсним договір, який був підставою для виникнення виконавчого документу й, як наслідок, необхідно закінчити виконавче провадження.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2012 року по справі №48/100-18/154-2012 було встановлено, що має місце прострочення виконання Державним агентством резерву України зобов`язання за договорами № 1-2041 та № 1-2043 в частині поставки на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Крампер Груп" пшениці класу 3 у загальній кількості 6 999,65 тонн на суму 3 219 839,00 грн та пшениці класу 4 у загальній кількості 1 019,737 тонн на суму 458 881,65 грн (всього -3 678 720,65 грн), строк виконання якого на момент розгляду справи настав.

04.06.2010 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Крампер Груп" на підставі договору відступлення передало Товариству з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" право вимоги виконання зобов`язань за договорами, у тому числі: отримання (стягнення) грошових коштів у сумі 3 678 720,65 грн; поставки товару (зерна пшениці) за договорами; стягнення штрафних санкцій.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторонами договору про відступлення права вимоги були виконанні зобов`язання передбачені даним договором, а тому, спірне право вимоги по договорам № 1-2041 та № 1-2043 щодо поставки пшениці 3 класу у загальній кількості 6 999,65 тонн та пшениці 4 класу у загальній кількості 1 019,737 тонн на загальну суму 3678720,65 грн перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт".

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми ст. 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, факт прострочення виконання Державним агентством резерву України зобов`язання за договорами № 1-2041 та № 1-2043 в частині поставки на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Крампер Груп" пшениці класу 3 у загальній кількості 6 999,65 тонн на суму 3 219 839,00 грн та пшениці класу 4 у загальній кількості 1 019,737 тонн на суму 458 881,65 грн (всього - 3678720,65 грн), строк виконання якого на момент розгляду справи настав, підтверджено постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2012 року по справі №48/100-18/154-2012, яка набрала законної сили.

З огляду на викладене, колегія суддів відзначає, що обов`язок Державного агентства резерву України з поставки пшениці виник не на підставі договору відступлення права вимоги № 2010/05-06/2 від 04.06.2010 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Крампер Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нодексепт", а на підставі договорів № 1-2041 та № 1-2043 від 27.11.2009 року, укладених між між Державним підприємством "Укрресурси" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Крампер Груп".

Таким чином, як правильного встановлено судом першої інстанції, наявність судового рішення про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 2010/05-06/2 від 04.06.2010 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Крампер Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нодексепт", не свідчить про припинення зобов`язання Державного агентства резерву України, яке виникло саме на підставі договорів № 1-2041 та № 1-2043 від 27.11.2009 року.

Відповідно до ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" містить виключний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, а тому доводи скаржника в цій частині є необґрунтованими.

Примусове виконання наказу №48/100-18/154-2012 виданого 21.09.2012 року Господарським судом міста Києва про вилучення у Державного агентства резерву України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нодексепт" зерно пшениці 3 класу у кількості 6999 тонн 65 кг, а також зерно пшениці 4 класу у кількості 1019 тонн 737 кг не закінчене, а у зв`язку з відсутністю доказів виконання боржником без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, накладення штрафу державним виконавцем було здійснено правомірно та в межах наданих повноважень відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що матеріали справи не містять доказів визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, перегляду рішення за новоявленими обставинами, звернення до виконавця про закінчення виконавчого провадження або надання виконавцю документів, що підтверджують наявність підстав, які перешкоджали виконанню рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 5100,00 грн від 03.12.2018 року відповідно до норм Закону України "Про виконавче провадження" та в межах наданих повноважень, у зв`язку з відсутністю доказів виконання боржником без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов`язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов`язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов`язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні скарги Державного агентства резерву України на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по справі №48/100-18/154-2012.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваній ухвалі.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційних скарг фактично зводяться до мотивів викладених у скарзі Державного агентства резерву України на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваній ухвалі.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України - залишити без задоволення

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.01.2019 року у справі №48/100-18/154-2012 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №48/100-18/154-2012 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Є.Ю. Пономаренко

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 14.05.2019 року.