ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"02" травня 2019 р. Cправа № 902/134/19

Суддя Господарського суду Вінницької області Нешик О.С., при секретарі судового засідання Шаравській Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом приватного підприємства "Адлєр", м.Житомир

до селянського (фермерського) господарства "Конкурент", с.Спичинці Погребищенського району Вінницької області

про стягнення 169818,4 грн заборгованості згідно договору поставки

за участю представників сторін:

позивача: Бонтлаб В.В., діє на підставі довіреності;

представник відповідача в судове засідання не з`явився

В С Т А Н О В И В :

До Господарського суду Вінницької області 25.02.2019 надійшов позов приватного підприємства "Адлєр" про стягнення з селянського (фермерського) господарства "Конкурент" 106900 грн - заборгованості; 5757,50 грн інфляційних втрат; 16206,12 грн - пені; 13464,22 грн - 30% річних; 27490,56 грн штрафу. Вказана заборгованість нарахована з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки № 295/АДЛ від 07.05.2018.

За вказаним позовом ухвалою суду від 04.03.2019 відкрито провадження у справі № 902/134/19; судове засідання призначено на 04.04.2019.

01.04.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що не заперечує проти задоволення позовних вимог в частині стягнення суми основної заборгованості в розмірі 106900 грн. Водночас, просить суд відмовити в одночасному стягненні пені та штрафу, а також зменшити визначений позивачем розмір неустойки. Зазначене обґрунтоване добровільною частковою сплатою суми основного боргу; скрутним матеріальним становищем, що призвело до неможливості виконання зобов`язання; не зазначенням позивачем наявних збитків, які він зазнав у зв`язку із невиконанням відповідачем договору поставки.

За результатами судового засідання 04.04.2019 судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 02.05.2019.

10.04.2019 від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, в якому останній заперечує проти доводів відповідача щодо неможливості одночасного стягнення пені та штрафу, зазначаючи, що вказані нарахування є видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами загальної юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. При цьому, представник позивача щодо зменшення розміру нарахованої неустойки заперечує з підстав наведених у відповіді.

На визначену судом дату (02.05.2019) з`явився представник позивача. Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 411.

З огляду на вищезазначене суд приходить висновку, що відповідач належним чином повідомлений про дане судове засідання. Неявка останнього є підставою до розгляду справи за його відсутності, що передбачено п.1 ч.3 ст.202 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

07.05.2018 між приватним підприємством "Адлєр" (далі по тексту також - постачальник, позивач) та селянським (фермерським) господарством "Конкурент" (далі по тексту також - постачальник, відповідач) укладено договір поставки товару №295/АДЛ (далі по тексту також - Договір).

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Договору, цей Договір визначає умови поставки товару (засобів захисту рослин, та/або мікродобрив, та/або міндобрив, та/або насіння) на умовах відстрочення платежу. Предметом Договору є товар, який належить постачальнику на момент укладення Договору або буде набутий постачальником у майбутньому.

Асортимент товару, його кількість, ціна визначаються у додатках до даного договору, які є його невід`ємною частиною та/або накладних документах на відпуск товару (п.2.1 Договору)

Згідно п.2.3 Договору, загальна сума даного Договору визначається сукупністю додатків та/або накладних документів на відпуск товару (видаткових накладних), які підписані у період дії даного Договору.

Товар вважається переданим покупцю з моменту підписання видаткових накладних (п.3.2 Договору).

Пунктом 5.1 Договору узгоджено, що покупець здійснює оплату партії товару за ціною, вказаною в додатках та/або накладних документах на відпуск товару (видаткових накладних), що є невід`ємною частиною цього Договору із врахуванням положень п.2.4 та розділу 5 Договору.

Сторони визначили та погодили, що оплата товару проводиться згідно додатків до даного Договору (п. 5.4 Договору).

Відповідно до п. 11.1 Договору, Договір діє з моменту його підписання і скріплення круглими печатками із найменуванням сторін та кодом ЄДРПОУ обома сторонами до повного виконання сторонами обов`язку по Договору.

Згідно Додатку №1 від 07.05.2018 до Договору сторони визначили вартість товару в сумі 54999,91 грн та обумовили обов`язок покупця сплатити продавцю вартість товару, згідно даного додатку в строк до 08.05.2018.

Відповідно Додатку №2 від 14.09.2018 до Договору вартість товару в сумі склала 126900 грн, яку покупець зобов`язаний сплатити в строк до 25.09.2018.

Додатком №3 від 18.09.2018 до Договору сторонами узгоджено загальну суму вартості товару у розмірі 10552,80 грн та строк її оплати до 28.09.2018.

На виконання умов Договору, позивач поставив відповідачу товару згідно видаткових накладних: №1118 від 07.05.2018 на суму 54999,91 грн; №2580 від 17.09.2018 на суму 126900,00 грн; №2589 від 18.09.2018 на суму 10552,80 грн, що в сумі склало 192452,71 грн.

Вказаний товар відповідачем частково оплачено в загальній сумі 85552,71 грн.

Таким чином, відповідачем не виконано зобов`язання по оплаті вартості товару у розмірі 106900 грн, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Враховуючи встановлені обставини справи суд враховує наступне.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов`язки відповідно до договору.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК України).

Як слідує з матеріалів справи, відповідач зобов`язувався здійснити остаточний платіж за товар отриманий згідно видаткової накладної №2580 від 17.09.2018 до 25.09.2018 та видаткової накладної №2589 від 18.09.2018 до 28.09.2018. Разом з тим, докази того, що останній здійснив обумовлені платежі в повному обсязі в матеріалах справи відсутній. При цьому, суд враховує, що відповідач в ході судового розгляду справи визнав наявність вказаного зобов`язання.

Таким чином, заявлена вимога позивача про стягнення 106900,00 грн заборгованості є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Судом також розглянуто вимогу позивача про стягнення з відповідача 5757,50 грн - інфляційних втрат; 13464,20 грн 30% річних; 16206,12 грн - пені та 27490,56 грн штрафу.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до п.п. 1, 2 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно до ч.ч. 4, 6 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 2 ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За прострочення виконання зобов`язань покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (діючої в період прострочення), від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення (п.8.2 Договору).

Відповідно до п.8.4 Договору сторони визначили, що покупець, у випадку порушення умов оплати вартості товару, сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 20% від вартості неоплаченого товару.

В пункті 8.6 Договору сторони зазначили, що згідно п.2 ст.625 ЦК України дійшли згоди, що покупець у випадку прострочення оплати товару за користування коштами постачальника сплачує на користь останнього 30% річних.

Таким чином, позивачем обґрунтовано заявлено до стягнення штраф у розмірі 20 % річних від вартості неоплаченого товару, 30 % річних, інфляційних втрат та пені. Визначений позивачем період нарахування штрафних санкцій та компенсаційних сум відповідають умовам договору та вищевказаним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Водночас здійснивши перерахування заявлених до стягнення сум за допомогою калькулятора інформаційно-правової системи "ЛІГА:ЗАКОН", суд встановив, що позивачем не вірно визначено розмір належної до стягнення з відповідача пені, яка за підрахунком суду становить 16176,14 грн.

При цьому, суд критично оцінює позицію відповідача про неможливість одночасного стягнення пені та штрафу з огляду на наступне.

Так, чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як слідує із змісту ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

При цьому, слід зазначити, що заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

Таким чином, в даному випадку суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17; від 22.03.2018 у справі №911/1351/17 ; від 11.10.2018 у справі №908/3327/16

При цьому суд зазначає, що відповідач у відзиві просить суд застосувати положення ч.3 ст.551 ЦК України та зменшити розмір неустойки.

Відповідно до статті 233 ГК України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Частина 3 ст.551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України приймається до уваги, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними конкретизуються судом у кожному конкретному випадку.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (абз.1 п.3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011).

При цьому, слід зазначити, що висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Також слід зазначити, що за своєю правовою природою штрафні санкції, виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягується в разі порушення такого зобов`язання.

Водночас, суд зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013.

В даному випадку, суд враховує ступінь виконання основного зобов`язання. Так, як слідує з матеріалів справи, відповідачем вживалися заходи направлені на виконання основного зобов`язання, що слідує із періодичності та розміру проведених останнім платежів. Окрім того, суд враховує, що загальна суму заявлених до стягнення штрафних санкцій та компенсаційних сум становить 63099,38 грн, що є значним розміром по відношенні до суми основного боргу - 106900 грн.

Таким чином, суд вважає, що наведене вище у своїй сукупності є винятковою обставиною, яка є підставою для застосування положення ст.551 ЦК України.

При цьому, врахувавши позицію позивача викладену у відповіді на відзив, а також обставину погодження нарахування неустойки (пені, штрафу) в умовах укладеного сторонами Договору, які в силу закону є обов`язковими для виконання, суд вважає за можливе задовольнити заяву відповідача частково та зменшити розмір неустойки (пені, штрафу) на 10%.

Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 14558,53 грн - пені; 24741,5 грн - штрафу; 5757,50 грн - інфляційних втрат; 13464,22 грн - 30% річних.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення суми.

З огляду на вищевикладене, оцінивши подані докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 8, 13, 14, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з селянського (фермерського) господарства "Конкурент" (с.Спичинці Погребищенського району Вінницької області, 22250, ) на користь приватного підприємства "Адлєр" (вул.Авіаторів, буд.9, м.Житомир, 10007, ) 106900,00 грн - заборгованості; 14558,53 грн - пені; 24741,5 грн - штрафу; 5757,50 грн - інфляційних втрат; 13464,22 грн - 30% річних; 2546,83 грн - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В частині стягнення 2749,06 грн штрафу та 1647,59 грн пені - відмовити.

5. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 13 травня 2019 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу (вул.Авіаторів, буд.9, м.Житомир, 10007);

3 - відповідачу (с.Спичинці, Погребищенський район, Вінницька область, 22250)