ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 925/682/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Студенець В.І., Ткач І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сігнаєвської К.І.;

за участю представників:

позивачів - 1 -Житнікової Т.А.,

- 2 - не з'явився,

відповідачів - 1 - Лучинович І.В.,

- 2 - Барабохи О.В.,

прокуратури - Красножон О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Каштан - Плюс»,

на рішення Господарського суду Черкаської області

(суддя - Васянович А.В.)

від 31.10.2018,

та постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий - Мартюк А.І., судді - Власов Ю.Л., Зубець Л.П.)

від 29.01.2019,

за позовом заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської міської ради та Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради,

до товариства з обмеженою відповідальністю «Каштан - Плюс» та Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради,

про визнання частково недійсними додаткових угод до договору поставки та стягнення 104 705,79 грн,

В С Т А Н О В И В:

у червні 2018 року заступник керівника Черкаської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської міської ради та Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом про визнання недійсними пп. 96 п. 1 додаткової угоди № 2 до договору поставки № 140 від 30.05.2017, укладеної 11.07.2017 між Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради, Департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради та товариством з обмеженою відповідальністю «Каштан-Плюс»; пп. 96 п. 1 додаткової угоди № 5 до договору поставки № 140 від 30.05.2017, укладеної 09.10.2017 між Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради, Департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради та ТОВ «Каштан-Плюс»; пп. 96 п. 1 додаткової угоди № 6 до договору поставки № 140 від 30.05.2017, укладеної 30.10.2017 між Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради, Департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради та ТОВ «Каштан-Плюс»; пп. 96 п. 1 додаткової угоди № 7 до договору поставки № 140 від 30.05.2017, укладеної 24.11.2017 між Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради, Департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради та ТОВ «Каштан-Плюс»; пп. 96 п. 1 додаткової угоди № 10 до договору поставки № 140 від 30.05.2017, укладеної 22.12.2017 між Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради, Департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради та ТОВ «Каштан-Плюс». Просив стягнути з ТОВ «Каштан-Плюс» на користь Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради надмірно сплачені бюджетні кошти в сумі 104 705,79 грн.

31.07.2018 прокурор подав до господарського суду заяву про зміну підстав позову (а.с. 116- 130, т. 1). У ній зазначав, що змінити істотні умови договору про закупівлю у випадках, передбачених п. 7 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі», можливо лише у разі встановлення у договорі порядку зміни ціни. Незважаючи на відсутність в договорі порядку зміни ціни, сторони, укладаючи оспорювані додаткові угоди, самостійно, на свій розсуд, без достатніх правових підстав погодили нові ціни за товар (яйця курячі столові I категорії), що суперечить вимогам Закону України «Про публічні закупівлі». Оскільки спірні додаткові угоди укладено з порушенням п. п. 2, 7 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі», то вони є недійсними (у відповідній частині) згідно з ст. 203 ЦК України. Також прокурор зазначив, що у зв'язку з безпідставним збільшенням ціни товару, відповідачем-1 було отримано 104 705, 79 грн надмірно сплачених бюджетних коштів, які підлягають поверненню позивачу - 2 в силу ч. 2 ст. 208 ГК України, ст. ст. 216, 1212 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 31.10.2018, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2019, позов задоволено.

Визнано недійсними пп. 96 п. 1 додаткової угоди № 2 до договору поставки № 140 від 30.05.2017, укладеної 11.07.2017 між Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради, Департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради і ТОВ «Каштан-Плюс»; пп. 96 п. 1 додаткової угоди № 5 до договору поставки № 140 від 30.05.2017, укладеної 09.10.2017 між Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради, Департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради і ТОВ «Каштан-Плюс»; пп. 96 п. 1 додаткової угоди № 6 до договору поставки № 140 від 30.05.2017, укладеної 30.10.2017 між Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради, Департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради і ТОВ «Каштан-Плюс»; пп. 96 п. 1 додаткової угоди № 7 до договору поставки № 140 від 30.05.2017, укладеної 24.11.2017 між Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради, Департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради і ТОВ «Каштан-Плюс»; пп. 96 п. 1 додаткової угоди № 10 до договору поставки № 140 від 30.05.2017, укладеної 22.12.2017 між Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради, Департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради і ТОВ «Каштан-Плюс».

Стягнуто з ТОВ «Каштан-Плюс» на користь Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради надмірно сплачені бюджетні кошти в сумі 104 705,79 грн. Здійснено розподіл судового збору.

04.03.2019 відповідач ТОВ «Каштан - Плюс» подало касаційну скаргу на рішення Господарського суду Черкаської області від 31.10.2018, постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2019, в якій просить вказані судові рішення скасувати та позовну заяву заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури Троцько Є.В., заяву про зміну підстав позову заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури Гадіон Н.М. у справі № 925/682/18 залишити без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України або прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставами для скасування оскаржуваних судових рішень зазначає те, що згідно з ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право змінити позов має виключно прокурор який його подав або прокурор вищого рівня. В порушення вимог ч. 6 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 170, 174 ГПК України, судом першої інстанції було прийнято до розгляду заяву про зміну підстав позову № 166-12189вих18 від 30.07.2018, яка подана заступником керівника Черкаської місцевої прокуратури Гадіон Н.М., який не є прокурором вищого рівня щодо прокурора Троцько Є.В., а займає з ним рівнозначні посади. В порушення вимог ч. 1 ст. 278, п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд апеляційної інстанції також не залишив цю позовної заяви (з урахування заяви про зміну підстав позову) без розгляду. Посилається і на те, що прокурору була надана перевага у поданні суду доказів, судами було враховано лише доводи і докази прокурора, чим порушено ст. ст. 14, 13 ГПК України. Вказує і на порушення судами ст. ст. 19, 131-1 Конституції України, ст. 53 ГПК України в частині прийняття до розгляду позовної заяви прокурора, оскільки ним не доведено підстав для представництва інтересів держави в господарському суді. Посилається на те, що судом касаційної інстанції неодноразово вказувалось на необхідність ретельної перевірки судами підстав для застосування представницьких повноважень прокурора (зокрема, з'ясувати причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом), про що свідчать постанови Верховного Суду у справах № 924/1237/17, № 910/4345/18, № 925/226/18. Стверджує, що суди попередніх інстанцій помилково тлумачать ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі», неправильно застосували п. п. 2, 7 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» і не застосували норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин - ч. 3 ст. 180 ГК України, ч. 3 ст. 173 ГК України, ч. 1 ст. 637, ч.ч. 1, 2 ст. 213 ЦК України, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», ст. 18 Закону України «Про інформацію».

Заступник прокурора Черкаської області подав до Верховного Суду відзив. Оскільки такий відзив не був підписаний ним, то Верховний Суд не приймає його до уваги. Також, 22.04.2019 від заступника прокурора Черкаської області до Верховного Суду надійшов відзив, однак, оскільки він був поданий поза межами строку, встановленого в ухвалі Верховного Суду від 27.03.2019, то цей відзив не береться судом касаційної інстанції до уваги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, прокурора, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судами, Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради були проведені відкриті торги № UA-2017-02-21-000045-b на закупівлю продуктів харчування, напоїв, тютюну та супутньої продукції (ДК 021:2015:15000000-8) для дошкільних навчальних закладів м. Черкаси та Черкаського навчально-виховного об'єднання «Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів № 36» з очікуваною вартістю предмету закупівлі 44 831 400, 24 грн.

Відповідно до тендерної документації на закупівлю, затвердженої протоколом тендерного комітету № 46 від 20.03.2017, оцінка конкурсних пропозицій здійснюється за одним критерієм «ціна».

За результатами автоматичної оцінки тендерних пропозицій переможцем визнано ТОВ «Каштан-Плюс» з остаточною пропозицією 42 000 058,00 грн.

За результатами проведених торгів, 30.05.2017 між Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської (замовник), Департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради (платник) і ТОВ «Каштан-Плюс» (постачальник) було укладено договір поставки товару № 140, за умовами якого постачальник зобов'язався поставити, а платник в порядку та на умовах, визначених договором, прийняти й оплатити постачальнику продукти харчування, напої, тютюн та супутню продукцію (товар) за асортиментом та цінами, зазначеними у специфікації товару, що додається до договору і є його невід'ємною частиною.

Ціна договору становить 42 000 058,00 грн з урахуванням ПДВ (п. 3.2 договору).

Відповідно до п. 96 додатку до договору «специфікація товару» поставці підлягають яйця курячі столові І категорії за ціною за одиницю 2 грн. 00 коп. з ПДВ.

Судами встановлено, що у подальшому між замовником, платником і постачальником було укладено додаткові угоди якими збільшено ціни за одиницю товару, а саме: додатковою угодою № 2 від 11.07.2017 встановлено ціну за одиницю товару (яйця курячі столові І категорії) в сумі 2 грн 37 коп. з ПДВ (що на 18,5% більше від ціни вказаної в договорі поставки) (п. 96); додатковою угодою № 5 від 09.10.2017 встановлено ціну за одиницю товару (яйця курячі столові І категорії) в сумі 2 грн 80 коп. з ПДВ (що на 18,14 % більше від ціни вказаної в додатковій угоді № 2 та на 40% - в договорі поставки); додатковою угодою № 6 від 30.10.2017 встановлено ціну за одиницю товару (яйця курячі столові І категорії) в сумі 3 грн 67 коп. з ПДВ (що на 31,07 % більше від ціни вказаної в додатковій угоді № 5 та на 83,5% - в договорі поставки); додатковою угодою № 7 від 24.11.2017 встановлено ціну за одиницю товару (яйця курячі столові І категорії) в сумі 4 грн 22 коп. з ПДВ (що на 19,99% більше від ціни вказаної в додатковій угоді № 6 та на 111% - в договорі поставки); додатковою угодою № 10 від 22.12.2017 встановлено ціну за одиницю товару (яйця курячі столові І категорії) в сумі 4 грн 69 коп. з ПДВ (що на 11,14% більше ціни вказаної в додатковій угоді № 7 та на 134,5 % - в договорі поставки).

Задовольняючи позов про визнання спірних додаткових угод частково недійсними, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що при укладенні цих додаткових угод змінилася ціна за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни визначеної в договорі, а тому ці додаткові угоди суперечать приписам п. п. 2, 7 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» та є нікчемними в силу абз. 2 ч. 1 ст. 37 цього Закону.

Оскільки додаткові угоди в силу закону є нікчемними, то ТОВ «Каштан-Плюс» повинно повернути позивачу-2 надмірно отримані кошти у сумі 104 729,79 грн (482 923, 79 грн - загальна сума поставленого товару - 378 194,00 грн - максимально можлива сума поставки).

Проте, погодитися з такими висновками господарськими судів не можна з огляду на таке.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закон України «Про прокуратуру» здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

Частинами 1, 3 ст. 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

В контексті зазначеного судам слід враховувати, окрім іншого, і рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99.

Так, Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття «інтереси держави», визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорон землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, п. 27).

Європейський Суд з прав людини також звертав увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п. 35) Європейський Суд з прав людини висловив таку думку (неофіційний переклад): «сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, можна дійти висновку, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17.

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб'єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. У статті 143 Конституції України зазначено, що місцеві органи самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки та збори відповідно до закону; утворюють, реорганізовують та ліквідують комунальні підприємства, організації, установи.

Частиною 1 ст. 61 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 цієї статті Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону. Втручання державних органів у процес складання, затвердження і виконання місцевих бюджетів не допускається, за винятком випадків, передбачених цим та іншими законами.

Однак, господарськими судами вказаного належним чином не було враховано та не досліджено правових підстав для здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в цьому випадку. Самі по собі посилання прокурора на невжиття Черкаською міською радою та Департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради відповідних заходів щодо усунення порушень при використанні коштів місцевого бюджету (розрахунки за договором поставки товару № 140 з урахуванням внесених до нього змін здійснювались за кошти місцевого бюджету), без підтвердження наявності завідомо суперечної інтересам держави та суспільства мети при укладенні оспорюваних додаткових угод, не можуть бути безумовною підставою для звернення прокурора з цим позовом.

Крім того, згідно зі ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» уповноважений орган - це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері публічних закупівель.

Уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом (ч. ч. 1, 3 ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі»).

Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03.02.2016, визначено, що здійснюючи моніторинг публічних закупівель Державна аудиторська служба України, яка є центральними органами виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, має право при виявленні випадків недотримання законодавства про державні закупівлі та не виконанні підконтрольною установою вимог до усунення відповідних порушень, звернутися до суду в інтересах держави.

Згідно з п. п. 3, 4, 9 ч. 4 вказаного Положення Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань: реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, перевірки державних закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку право охоронюваним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17.

Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використання коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред'явити обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень (аналогічна правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 826/9672/17).

Враховуючи викладене, судами не було належним чином встановлено суб'єкта влади, до компетенції якого віднесені повноваження щодо звернення до суду з таким позовом, ні причини, які перешкоджали захисту інтересів держави належним суб'єктом і які ж є підставами для звернення прокурора до суду з цим позовом.

Без належного з'ясування і встановлення підставності звернення до суду прокурора, висновок судів попередніх інстанцій по суті спору є передчасним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин судові рішення про задоволення позову підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно взяти до уваги вказане, належним чином дослідити наявні в матеріалах справи докази згідно з вимогами ст. 86 ГПК України, встановити наявність чи відсутність відповідного органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та причини, які перешкоджали захисту інтересів держави належним суб'єктом (у випадку його наявності); належним чином встановити чи було звернення прокурора спрямоване на задоволення і суспільної потреби. В залежності від встановленого і відповідно до вимог закону прийняти рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 236 - 238 ГПК України.

Оскільки справа підлягає передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду, то відповідно до вимог п. 14 ст. 129 ГПК України суд касаційної інстанції не здійснює розподіл судового збору.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Каштан - Плюс» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 31 жовтня 2018 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29 січня 2019 року у справі за № 925/682/18 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді В. Студенець

І. Ткач