СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2019 р. Справа № 917/282/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О.

при секретарі Міракові Г.А.,

за участю представників:

від позивача - Салтисюк Ю.В. - на підставі довіреності від 11.02.2019р.;

від відповідача - Мільгевська Я.В. - на підставі Ордеру серії ПТ №136048 від 13.05.2019р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гремякіна Сергія Миколайовича, с . Сторожове , Чутівський район , Полтавська область, (вх. №1122 П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 11.02.2019р. у справі №917/282/18 (суддя Гетя Н.Г., ухвалене в м.Полтава о 09:07год., дата складення повного тексту - 14.02.2019р.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Арт-Агро", м.Полтава,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Гремякіна Сергія Миколайовича, с.Сторожове, Чутівський район, Полтавська область,

про стягнення 719513,40грн.,

ВСТАНОВИЛА:

20.03.2018р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Арт-Агро" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Гремякіна Сергія Миколайовича про стягнення заборгованості в розмірі 719513,40грн., з яких: 430010,40грн. основного боргу, 50776,56грн. пені, 215005,20грн. штраф, 5230,81грн. 3% річних та 18490,43грн. інфляційних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №ДГ - 0000052 від 29.03.2017р. в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 11.02.2019р. у справі №917/282/18 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи - підприємця Гремякіна Сергія Миколайовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Арт - Агро" 430010,40грн. - основного боргу, 50482,04грн. - пені, 215005,20грн. - штрафу, 5195,47грн., - три проценти річних, 18490,43грн. - інфляційних та 10787,77грн. судових витрат; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду з посиланням на положення статей 11, 509, 525, 530, 526, 549, 610,611, 612, 662, 625, 692, 712 Цивільного кодексу України, статей 173, 174, 193, 218, 230, 232 Господарського кодексу України мотивовано тим, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань щодо своєчасної оплати за поставлений товар за договором поставки №ДГ - 0000052 від 29.03.2017р. позивачем було правомірно заявлено до стягнення суму основного боргу у розмірі 430010,40грн. та штрафні санкції.

Разом з тим, здійснивши перевірку наданого позивачем до позовної заяви розрахунку розміру штрафних санкції, місцевий господарський суд дійшов виснвоку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині.

Фізична особа-підприємець Гремякін Сергій Миколайович з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 11.02.2019р. у справі №917/282/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю. Одночасно апелянт звернувся з заявою про визнання наказу про примусове виконання рішення таким, що не підлягає виконанню (вх.№3516), в якому просить суд під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження визнати таким, що не підлягає виконанню наказ господарського суду Полтавської області від 14.03.2019р. про примусове виконання рішення господарського суду Полтавської області від 11.02.2019р. у справі №917/282/18. Крім того, апелянт звернувся з клопотанням про зупинення виконання рішення господарського суду Полтавської області від 11.02.2019р. у справі №917/282/18.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення господарським судом першої інстанції судом було неповністю досліджено матеріали справи, надано неналежну оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, що призвело до неповного встановлення фактичних обставин справи, а відтак - до неправильного вирішення справи по суті. Зокрема, апелянт звертає увагу суду на те, що в мотивувальній частині судового рішення судом не надано належної оцінки доводам та аргументам відповідача, не наведено мотивів, з яких останні були відхилені.

Апелянт також зазначає, що місцевий господарський суд вийшов за межі наданих йому господарським процесуальним законодавством повноважень, оскільки призначив справу до розгляду по суті в умовах наявності чинної, але не виконаної ухвали про проведення судової експертизи, чим власне унеможливив проведення експертизи.

Крім того, апелянт наголошує на тому, що господарським судом першої інстанції всупереч приписам господарського процесуального законодавства не було задоволено клопотання про зупинення провадження у даній справі, яке було подано, у зв'язку із тим, що на розгляді в ухвалою господарського суду Полтавської області від 06.02.2019р. у справі №917/153/19 було відкрито провадження за позовною заявою фізичної особи-підприємця Гремякіна Сергія Миколайовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арт-Агро" про визнання договору №ДГ-0000052 від 29.03.2017р. недійсним.

Як стверджує апелянт, ухвалення господарським судом Полтавської області рішення у справі №917/153/19 мало би безпосередній вплив на вирішення даної справи по суті.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.04.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Гремякіна Сергія Миколайовича на рішення господарського суду Полтавської області від 11.02.2019р. у справі №917/282/18; встановлено позивачу у справі строк до 03.05.2019р. для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання та призначено справу до розгляду на 13.05.2019р.

Крім того, апеляційний господарський суд розглянувши подану апелянтом заяву про визнання наказу про примусове виконання рішення господарського суду Полтавської області від 11.02.2019р. у справі №917/282/18 таким, що не підлягає виконанню (вх.№3516) дійшов висновку про відмову в її задоволенні, з тих підстав, що у відповідності до приписів статті 328 Господарського процесуального кодексу України, відповідними повноваженнями щодо визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню наділений суд, який видав виконавчий документ, тобто, в даному випадку відповідна заява підлягає розгляду господарським судом першої інстанції.

Апеляційним господарським судом також за результатами поданого апелянтом клопотання про зупинення виконання рішення господарського суду Полтавської області від 11.02.2019р. у справі №917/282/18, було відмовлено в його задоволенні оскільки нормами Господарського процесуального кодексу України передбачено зупинення дії оскаржуваного рішення тільки у випадку поновлення строку на апеляційне оскарження, однак в даному випадку апелянт звернуся з апеляційною скаргою у строк визначений цим Кодексом.

25.04.2019р. позивачем подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№4260), в якому просить суд апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гремякіна Сергія Миколайовича залишити без задоволення, рішення господарського суду Полтавської області від 11.02.2019р. у справі №917/282/18 залишити без змін.

13.05.2019р. апелянтом подано до апеляційного господарського суду клопотання про зупинення провадження у справі до ухвалення господарським судом Полтавської області судового рішення у справі №917/153/19 (вх.№4730).

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 13.05.2019р. представник апелянта підтримав подане клопотання про зупинення провадження у даній справі.

Представник позивача заперечив проти задоволення заяви апелянта про зупинення провадження у справі, просив відмовити в її задоволенні.

Колегія суддів, розглянувши подане апелянтом клопотання про зупинення провадження у справі до ухвалення господарським судом Полтавської області судового рішення у справі №917/153/19 (вх.№4730 від 13.05.2019р.), дійшла висновку про відмову в його задоволенні враховуючи наступне.

Так, згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення ЄСПЛ від 08.11.2005р. в справі "Смірнова проти України"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§ 51 рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа Steel and others v. The United Kingdom).

Можливість зупинення провадження у справі не повинна призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.02.2017р. у справі №6-1957цс16.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку, зокрема, об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі - тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів, тощо, що не можуть бути з'ясовані та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для конкретної справи, провадження у якій зупинено.

За змістом вищевказаної статті причиною зупинення в даному випадку є неможливість розгляду справи, що знаходиться в провадженні господарського суду, до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, яка розглядається іншим судом.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду в кожному конкретному випадку слід з'ясувати як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Тобто, господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог.

Водночас, вищенаведеною нормою статті 227 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до збільшення розумного строку розгляду справи. Зупинення провадження у справі не може здійснюватися усупереч принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи.

Так, в обґрунтування заявленого клопотання про зупинення провадження у справі апелянт посилається на те, що на розгляді в господарському суді Полтавської області перебуває справа №917/153/19 за позовом фізичної особи-підприємця Гремякіна Сергія Миколайовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арт-Агро" про визнання договору поставки №ДГ-0000052 від 29.03.2017р. недійсним.

Апелянт наголошує на тому, що вирішення даної справи залежить від прийнятого рішення у іншій господарській справі, оскільки рішенням суду у справі №917/153/19 будуть встановлені обставини, що мають значення для встановлення факту відсутності договірних правовідносин між фізичною особою-підприємцем Гремякіним С . М. та ТОВ "Арт-Агро".

Судова колегія зазначає, що як на момент прийняття рішення господарським судом першої інстанції (11.02.2019р.) так і під час апеляційного перегляду даної справи, провадження у справі № 917/153/19 триває.

Отже, з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, шляхом прийняття до уваги доводів представників сторін та фактичних обставин справи, зокрема, чинності договору поставки №ДГ-0000052 від 29.03.2017р. на підставі якого було заявлено позов, що відповідає статті 7 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія не вбачає правових підстав для задоволення клопотання апелянта про зупинення провадження у справі.

Представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення господарського суду Донецької області від 16.10.2018р. у справі №905/1440/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду Донецької області від 16.10.2018р. у справі №905/1440/18 залишити без змін.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, що представники сторін з'явились в судове засідання та надали пояснення в обґрунтування свої вимог та заперечень, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 29.03.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Арт-Агро" (надалі - продавець) та Фізичною особою-підприємцем Гремякіним Сергієм Миколайовичем (надалі - покупець) було укладеного договір №ДГ- 0000052 (надалі - договір т.1 а.с.15-18), відповідно до умов якого продавець зобов'язується в строки, визначені договором, передати у власність покупця (поставити) товар, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його вартість (пункт 1.1 договору).

Згідно пункту 1.2 договору, найменування товару: мінеральні добрива, насіння сільськогосподарських культур та засоби захисту рослин, в асортименті, визначеному в додатках до цього договору, які складають його невід'ємну частину.

Відповідно до пункту 2.1. договору, розгорнутий асортимент та кількість товару, що постачається, визначаються у додатках до цього договору.

Пунктом 3.1. договору визначено, що термін поставки товару визначається у додатках до цього договору, допускається дострокова поставка товару.

Ціна за одиницю товару кожного найменування в національній валюті наводиться у додатках до цього договору (пункт 4.1 договору).

Загальна вартість товару та її еквівалент в іноземній грошовій валюті визначається шляхом складання вартості окремих партій товару, визначених у додатках до цього договору (пункт 4.2. договору).

Згідно пункту 5.1. договору, загальна вартість товару повинна бути сплачена покупцем у строк, встановлений в додатках до цього договору.

Поставка здійснюється на умовах та в місці поставки, визначених у додатках до договору (пункт 6.1 договору).

В розділі 8 договору сторони погодили, що передача-приймання товару здійснюється в пункті поставки, вказаному в додатках до цього договору. Приймання товару за кількістю та якістю здійснюється порядку, що визначається чинним законодавством. Приймання товару за кількістю тв видимими недоліками здійснюється покупцем в день його отримання від продавця. Покупець зобов'язаний перевірити комплектність, цілісність тари (упаковки), пломб на ній (при їх наявності), а також відсутність ознак пошкодження товару і у випадку виявлення негайно, до закінчення приймання, письмово заявити продавцю. При відсутності такої заяви товар вважається прийнятим покупцем як належний. Підписання покупцем видаткової накладної також засвідчує факт передачі разом з товаром усієї товаросупровідної документації, в тому числі сертифікатів якості.

Розділом 10 договору визначено відповідальність сторін, зокрема, за порушення строків виконання зобов'язань за цим договором сторона, яка допустила прострочку, сплачує другій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, нарахованої на суму простроченого зобов'язання за кожен день прострочки (пункт 10.2 договору).

В разі ухилення від оплати вартості товару понад 15 (п'ятнадцять) календарних днів покупець, крім пені, сплачує продавцю штраф в розмірі 50 % (двадцять відсотків) від загальної вартості товару (пункт 10.4 договору).

Нарахування штрафних санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за цим договором припиняється через 3 (три) роки від дня, коли зобов'язання мало бути виконане. Строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за цим договором становить 3 (три) роки (пункт 10.6 договору).

З матеріалів справи вбачається, що 29.03.2017р. сторонами в межах укладеного договору було підписано додаток № 1 до договору (т.1 а.с.19), згідно якого сторони визначили наступний товар, що підлягає поставці:

- Насіння кукурудзи, виробник "Dow Seeds", гібрид Surreal 80 000, 56 мішків, на загальну суму 154358,40грн.

- Насіння кукурудзи, виробник "Dow Seeds", гібрид МТ МАТАДО 80 000, 100 мішків, на загальну суму 275652,00грн.

Загальна вартість поставленого товару становить 430010,40 грн.

Згідно умов додатку до договору, сторони погодили, що поставка товару здійснюється з відстрочкою платежу, з 100% оплатою в строк до 15.10.2017р., строк поставки товару до 31.03.2017 року.

Поставка здійснюється на умовах: транспортом постачальника на склад покупця за адресою: Полтавська область, Чутівський район, с. Сторожове.

Як зазначав в позовній заяві позивач, на виконання умов укладеного між сторонами договорі, 30.03.2017р. було здійснено поставку товару на адресу покупця - ФОП Гремякіна С.М. в повному обсязі, а товар було прийнято безпосередньо Відповідачем, що підтверджується доданими до позовної заяви копіями видаткової накладної №РН-0000072 від 30.03.2017р. та товарно-транспортною накладною № від 30.03.2017р. (т.1 а.с. 20-21).

Проте, відповідач у визначений договором строк, до 15.10.2017р., не здійснив оплату за поставлений товар, у зв'язку із чим, 16.01.2019р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Арт-Агро" було направлено на адресу покупця претензію вих.№1601/01 (т.1 а.с.25-26), в якій вимагало негайно виконати умови укладеного між сторонами договору в частині оплати за поставлений товар в сумі 460010,40грн.

Факт направлення вказаної претензії та її отримання покупцем - ФОП Гремякіним С.М. 20.01.2018р. підтверджується доданими до позовної заяви копіями фіскальних чеків ПАТ "Укрпошта" від 16.01.2019р. та повідомленням про вручення поштового відправлення з штрихкодовим ідентифікатором №245 (т.1 а.с.28).

Проте, покупцем відповіді на вказану претензію надано не було, як і не було в добровільному порядку сплачено заборгованість за поставлений товар, у зв'язку із чим, 20.03.2018р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Арт-Агро" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Гремякіна Сергія Миколайовича про стягнення заборгованості в розмірі 719513,40грн., з яких: 430010,40грн. основного боргу, 50776,56грн. пені, 215005,20грн. штраф, 5230,81грн. 3% річних та 18490,43грн. інфляційних (т.1 а.с.3-36).

Під час розгляду справи місцевим господарським судом відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що не підписував договір поставки №ДГ- 0000052 від 29.03.2017р. на якому ґрунтуються позовні вимоги та про його існування дізнався лише після отримання копії ухвали господарського суду Полтавської області про відкриття провадження у даній справі.

Крім того, заперечуючи проти факту підписання договору поставки №ДГ- 0000052 від 29.03.2017р. та товаросупровідної документації до нього, 21.06.2018р. відповідачем було подано до місцевого господарського суду клопотання про призначення комплексної експертизи: почеркознавчої експертизи підпису відповідача та технічної експертизи документів, з предметом дослідження печатки відповідача (вх. №6064) (т.1 а.с.173-175).

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 21.06.2018р. залишеною без змін постановою Східного апеляційного господарського суду у даній справі було зупинено провадження та призначено комплексну судову почеркознавчу та технічну експертизу документів, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. проф. М.С. Бокаріуса (т.1 а.с.181-185).

27.07.2018 року до господарського суду Полтавської області надійшли клопотання судового експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса про надання додаткових матеріалів за №15815 та №15816 (т.1 а.с.214-218).

Місцевим господарським судом було поновлено провадження у справі та запропоновано сторонам надати витребувані експертом документи, проте, відповідачем не було надано всіх витребуваним судовим експертом документів.

09.10.2018р. до господарського суду Полтавської області від Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судової - почеркознавчої експертизи в господарській справі №917/282/18, у зв'язку із невиконанням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів та несплатою рахунку вартості робіт за проведення почеркознавчої експертизи (т.1 а.с.242-243).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 11.02.2019р. у справі №917/282/18 позовні вимоги задоволено частково, підстав викладених вище (т.3 а.с.204-213).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає, що згідно за статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, за яким в силу приписів статті 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як було зазначено вище, в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №ДГ - 0000052 від 29.03.2017р. в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар в сумі 430010,40грн., визначений в додатку №1 від 29.03.2017р. до договору.

Разом з тим, відповідач як під час розгляду справи місцевим господарським судом так і під час апеляційного перегляду даної справи заперечував факт укладення вказаного договору, посилаючись на те, що не підписував договір поставки №ДГ- 0000052 від 29.03.2017р. та товарно- супровідну документацію до нього (товарно-транспортну накладну від 30.03.2017р., видаткову та податкову накладну).

Судова колегія зазначає, що відповідно до чинного законодавства права і обов'язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції оформлюються первинними документами відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

За змістом статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Кожною стороною (підприємством), що брала участь у здійсненні господарської операції, мають бути отримані первинні документи для записів у регістрах бухгалтерського обліку, інформація в яких ідентично засвідчує зміст господарської операції. Первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках спеціалізованих форм, затверджених міністерствами і відомствами України.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За змістом пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 (надалі - Положення), первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Підпунктом 2.5 пункту 2 Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Тобто, письмовими свідоцтвами, що фіксують та підтверджують господарські операції, є первинні документи, які для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати як обов'язкові реквізити, так і додаткові реквізити в залежності від характеру операції, зокрема підставу для здійснення господарських операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача, номер документу, ідентифікаційний код підприємства тощо.

Таким чином, для надання первинним документам доказової сили при розгляді справ у суді необхідні повні дані про конкретні господарські операції, що здійснюються за конкретним договором, укладеним між сторонами.

Матеріалами справи підтверджується, що наданий позивачем в підтвердження позовних вимог договір №ДГ-0000052 від 29.03.2017р., додаток до договору №1, видаткова накладна №РН-0000072 від 30.03.2017р. та товарно-транспортна накладна № від 30.03.2017р. скріплені відбитком печатки відповідача, отже у розумінні статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є даними, що дають змогу ідентифікувати відповідача, як юридичну особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, як вірно встановленого господарським судом першої інстанції матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про втрату печатки відповідачем, її підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача. Доказів втрати печатки відповідачем до матеріалів справи не надано.

Судова колегія також зазначає, що згідно підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (абзаци перший - третій пункту 198.2 цієї статті).

Відповідно до статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Відповідно до пункту 8 наказу Міністерства фінансів України від 22.09.2014р. №957, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 жовтня 2014 за №1235/26012 "Про затвердження форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної", податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу отримувача (покупця) цих товарів/послуг. У разі відмови постачальника (продавця) товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних отримувач (покупець) таких товарів/послуг має право в порядку, передбаченому пунктом 201.10 статті 201 розділу V Податкового кодексу України, додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого постачальника (продавця).

З матеріалів справи, а саме пояснень ГУ ДФС у Полтавській області вбачається, що відповідачем - ФОП Гремякіним С.М. 14.04.2017р. було подано податкову декларацію з податку на додану вартість за березень 2017 року (реєстраційний №) за податковою накладною №34 від 30.03.2017р. Згідно додатку №5 декларації "Розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5)" в розділі ІІ "Податковий кредит" задекларовано податковий кредит в сумі 71668,40грн. від постачальника з індивідуальним податковим номером 16. Даний податковий номер присвоєно ТОВ "АРТ-АГРО" () (т. 1 а.с.100).

Матеріалами справи підтверджується, що суми, дати і номенклатура товару в податкових документах повністю співпадають з відомостями у видатковій накладній.

Отже, з відображених у податковій звітності відповідачем даних про вказану господарську операцію, вбачається підтвердження відповідачем отримання товару від позивача за Договором та схвалення прийняття їх відповідною особо, що є беззаперечним доказом отримання поставленого товару за Договором.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія вважає, що господарським судом першої інстанції було вірно встановлено, що належними доказами схвалення правочину та підтвердження суми заборгованості за договором №ДГ-0000052 від 29.03.2017р. є податкова накладна №34 від 30.03.2017р. та податкова декларація з податку на додану вартість за березень 2017 року відповідача (реєстраційний №) (т.1 а.с.90-91).

Судова колегія також зауважує, що відповідачем не було надано ані під час розгляду справи місцевим господарським судом ані під час апеляційного перегляду даної справи доказів на підтвердження визнання недійсним договору поставки №ДГ-0000052 від 29.03.2017р.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 06.07.2015р. №6-301цс15.

Отже, зважаючи на положення статті 204 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає, що на час розгляду справи правочин є дійсним, схваленим конклюдентними діями відповідача та є підставою для виконання відповідачем грошових зобов'язань.

З огляду на вищевикладене, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем умов діючого законодавства та умов укладеного між сторонами договору, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 35268,00грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних в сумі 18490,43грн. та 3% річних у розмірі 5230,81грн. за період з 17.10.2017р. по 12.03.2018р., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем умов договору щодо своєчасної та повної оплати за поставлений товар, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 5195,47грн. та інфляційних у розмірі 18490,43грн. за період з 17.10.2017р. по 12.03.2018р.

Щодо позовних вимог в частині заявленої до стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 50776,56грн., судова колегія зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Стаття 549 Цивільного кодексу України визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За статтею 230 Господарського кодексу України та пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

В силу приписів статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як було зазначено вище, пунктом 10.2. договору сторони погодили, що за порушення строків виконання зобов'язань за цим договором сторона, яка допустила прострочку, сплачує другій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, нарахованої на суму простроченого зобов'язання за кожен день прострочки

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем умов договору щодо своєчасної та повної оплати за поставлений товар, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 50482,04грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 215005,20грн., колегія суддів зазначає наступне.

Так, право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 09.02.2018р. у справі №911/2813/17, від 22.03.2018р. у справі №911/1351/17.

Відповідно до пункту 10.4 договору, в разі ухилення від оплати вартості товару понад 15 (п'ятнадцять) календарних днів покупець, крім пені, сплачує продавцю штраф в розмірі 50 % (двадцять відсотків) від загальної вартості товару

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача, погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення штрафу в розмірі 215005,20грн. в повному обсязі.

Щодо доводів апелянта про порушення господарським судом першої інстанції приписів статті 227 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, за змістом пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадках об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов'язаний з'ясовувати: 1) як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог.

Зі змісту поданого до господарського суду першої інстанції клопотання про зупинення провадження у даній справі вбачається (т.3 а.с.199), що позивач наголошував на тому, що на розгляді в господарському суді Полтавської області перебуває справа №917/153/19 за позовом фізичної особи-підприємця Гремякіна Сергія Миколайовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арт-Агро" про визнання договору №ДГ-0000052 від 29.03.2017р. недійсним.

Як зазначав позивач, вирішення даної справи залежить від прийнятого рішення у іншій господарській справі, оскільки рішенням суду у справі №917/153/19 будуть встановлені обставини, що мають значення для встановлення факту відсутності договірних правовідносин між фізичною особою-підприємцем Гремякіним С .М . та ТОВ "Арт-Агро".

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками господарського суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання позивача про зупинення провадження у даній справі, оскільки в процесі розгляду даної справи суд має можливість самостійно встановити всі фактичні дані та обставини, які мають істотне значення для вирішення даного спору.

Колегія суддів також зазначає, що у разі вирішення господарським судом Полтавської області спору у справі №917/153/19 на користь фізичної особи-підприємця Гремякіна Сергія Миколайовича останній, за наявності певних обставин, не позбавлений права у встановленому процесуальним законодавством порядку звернутись з відповідною заявою до суду про перегляд прийнятого у даній справі судового рішення за нововиявленими обставинами.

Доводи апеляційної скарги про те, що господарський суд першої інстанції вийшов за межі наданих йому господарським процесуальним законодавством повноважень, що полягає у призначенні справи до розгляду по суті в умовах наявності чинної, але не виконаної ухвали про проведення судової експертизи, чим власне унеможливив проведення експертизи, відхиляються судовою колегією як такі, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що судова - почеркознавча експертиза не була проведена у зв'язку із невиконанням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів та несплатою рахунку вартості робіт за проведення почеркознавчої експертизи, що підтверджується повідомленням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса про неможливість надання висновку судової - почеркознавчої експертизи в господарській справі №917/282/18 (т.1 а.с.242-243).

Окрім викладеного, судова колегія відхиляє доводи апелянта щодо порушення місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення норм процесуального права, що на його думку полягає у неналежному повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, в якому було ухвалено оскаржуване рішення, враховуючи наступне.

Так, приписами статті 42 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що учасники справи, зокрема, мають право брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. Крім того, вказаною статтею учасників справи зобов'язуються з'являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов'язковою.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач був обізнаний стосовно подання позову щодо стягнення заборгованості відносно нього та належно повідомлений господарським судом першої інстанції про відкриття позовного провадження у справі № 917/282/18.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що розгляд справи по суті, який було розпочато 17.12.2018р. на підставі відповідної ухвали суду (т.3 а.с.143-144), неодноразово відкладався саме на підставі поданих представником відповідача клопотань (т.3 а.с.145, 192), які були подані безпосередньо через канцелярію суду в день проведення судових засідань.

Зокрема, ухвалою господарського суду Полтавської області від 05.02.2019р. було задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на 11.02.2019р. (т.3 а.с.197)

З матеріалів справи також вбачається, що 11.02.2019р., тобто в день ухвалення оскаржуваного рішення, представник відповідача в судове засідання не з'явився, натомість останнім було подано до відділу документального забезпечення та контролю господарського суду Полтавської області клопотання про зупинення провадження у справі (т.3 а.с.199).

Отже, наведені вище обставини, на думку судової колегії також свідчать про обізнаність відповідача про хід розгляду справи господарським судом першої інстанції.

Судова колегія також зазначає, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Крім того, слід відмітити, що відповідно до пункту 13 Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень електронні копії судових рішень надсилаються суддею або відповідальною особою апарату суду не пізніше наступного дня після ухвалення судового рішення або виготовлення його повного тексту.

Перевіркою відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвала господарського суду Полтавської області від 05.02.2019р. у справі №917/282/18 була оприлюднена 06.02.2019р.

Згідно пункту 23 вищевказаного порядку відповідач має загальний доступ до судових рішень, внесених до реєстру, у тому числі і до оскаржуваної постанови.

Враховуючи наведене, слід відмітити, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, з процесуальними документами у даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua ).

Колегія суддів також враховує, що згідно пункту 87 рішення Європейського суду з прав людини від 06.09.2005р. у справі "Салов проти України" принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23.06.1993, серія A, N 262, с. 25, § 63). Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27.10.1993, серія A, N 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23.10.1996, Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38). Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (див. рішення у справі Ruiz-Mateos, наведене вище, с. 25, § 63).

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 02.02.2017 у справі "Лопушанський проти України" (Заява N 27793/08) Суд нагадує, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та нарівні з протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження.

Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової а також представництва у суді є взаємопов'язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті "справедливого суду", гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, та представити свою справу в умовах, що не ставлять його у явно гірше становище порівняно з опонентом протилежною стороною, з точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що хоча не існує вичерпного переліку мінімальних вимог до принципу рівності сторін, повинні існувати відповідні процесуальні гарантії, які відповідають характеру справи та залежать від того, що опиняється під загрозою для сторін, зокрема, необхідно надати сторонам можливість навести свої доводи щодо спірних питань. Не можна надавати привілеїв на відстоювання своєї думки сторонам, присутнім у судовому засіданні, поки інша сторона, яку не було повідомлено належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, відсутня.

Однак право на присутність не означає, що суд зобов'язаний забезпечити присутність сторін в судовому засідання, якщо вони самі не проявляють для цього достатніх зусиль. При цьому, суд зобов'язаний інформувати учасників справи про майбутні судові засідання.

Оскільки матеріалами справи підтверджується, що господарським судом першої інстанції було створено всі умови для забезпечення всебічного та об'єктивного розгляду справи, колегія суддів відхиляє посилання апелянта стосовно порушення судом першої інстанції під час розгляду справи норм процесуального права через безпідставність вказаних тверджень.

З огляду на вищевикладене, оскільки місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо повного, всебічного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а обставини, викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено місцевого господарського суду з дотриманням норм матеріального та процесуального права та при повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим рішення ухвалу господарського суду Полтавської області від 11.02.2019р. у справі №917/282/18 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладає витрати за подання апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись ст.ст. 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гремякіна Сергія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 11.02.2019р. у справі №917/282/18 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 15 травня 2019р.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя Т.Д. Геза

Суддя Н.О. Мартюхіна