ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2019 р. Справа№ 910/16484/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Калатай Н.Ф.

секретар судового засідання: Цибульський Р.М.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 15.04.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 22.01.2019 (повний текст складено 05.02.2019)

у справі №910/16484/18 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна"

про стягнення 164 042,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про стягнення 164 042,00 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідачем неналежним чином виконано зобов'язання за Договором №БМС-03-Б/796 від 01.03.2016 з оплати встановленого сервітуту, у зв'язку з чим, за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 164 042,00 грн. за період з березня 2016 року по серпень 2018 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі № 910/16484/18 позов задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» 164 042,00 грн. - суму боргу, 2 460,63 грн. - витрат по сплаті судового збору.

Рішення мотивовано тим, що відповідач грошове зобов'язання за Договором не виконав, а на момент звернення позивача з позовом строк виконання зобов'язання настав, що є підставою для стягнення заборгованості.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач (Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна») звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/16484/18.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, що є підставою для скасування рішення.

Відповідач стверджує, що суд першої інстанції ухилився від дослідження обставин справи та наявних в ній доказів, а також не відобразив доводи відповідача у оскаржуваному рішенні, що свідчить про порушення норм процесуального права.

Крім того, відповідач зазначає, що договір, який є підставою позову, є недійсним, так як відсутній предмет договору та не виконувався сторонами, оскільки відповідач відмовився від розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.03.2019, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Калатай Н.Ф., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №910/16484/18 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019. Розгляд апеляційної скарги призначено на 15.04.2019. Роз'яснено позивачу право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу.

Представник позивача 25.03.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив мотивовано тим, що при укладенні Договору №БМС-03-Б/796 від 01.03.2016 сторонами було дотримано норм чинного законодавства, Договір є чинним, його не розірвано та не визнано недійсним у передбаченому законом порядку, а тому він є обов'язковим для сторін.

Крім того, спір було розглянуто у судовому засіданні при дотриманні норм, зокрема, процесуального права, за відсутності представника відповідача, який не скористався своїм правом та не направив у судове засідання свого повноваженого представника.

Представники сторін у судове засідання 15.04.2019 з'явились та надали пояснення по суті спору.

Згідно ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судовому засіданні 15.04.2019 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та відзиві на неї, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з наступних підстав.

01.03.2016 між Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (підприємство) і Приватним акціонерним товариством «МТС Україна», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» (сервітуарій), укладено договір № БМС-03-Б/796 про встановлення сервітуту (надалі - Договір).

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. Договору сервітуарію надано право обмеженого користування частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності відповідно до п. 1.2. Договору, що знаходяться за адресами зазначеними в Додатку 1 до даного Договору (м. Київ, вул. Грушевського, 16, далі - об'єкт розміщення) для розміщення сервітуарієм обладнання базових станцій стільникового зв'язку, антенно-фідерних пристроїв, телекомунікаційного обладнання та мереж (далі - обладнання) у визначеному сторонами місці відповідно до запланованої схеми розміщення обладнання сервітуарія (Додаток № 2 до даного Договору).

Положенням п. 2.1. Договору сторони погодили, що встановлення сервітуту підприємством сервітуарію для розміщення обладнання, в місцях вказаних в Додатку № 1 до цього Договору, розпочинається з моменту укладення даного Договору.

Розміщення обладнання за умовами сервітуту в місцях вказаних в Додатку №1 до даного Договору здійснюється на підставі підписаного сторонами Акту розміщення обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в Додатку №3 до даного Договору (п.2.2. Договору).

Згідно з п.п. 3.1., 3.5. Договору сервітуарій зобов'язується вносити підприємству місячну плату за користування об'єктом розміщення, відповідно до умов договору; нарахування плати починається з дати укладення Договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в Додатку № 4 до даного Договору.

Пунктами 3.2., 3.3. Договору передбачено, що розрахунок щомісячної плати за кожен об'єкт розміщення та в цілому за Договором наводиться в Додатку № 1 до даного Договору; щомісячний розмір плати за даним Договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється підприємством сервітуарію не пізніше 28 числа кожного місяця.

На момент підписання даного Договору щомісячна плата становить 4 424,00 грн., в тому числі ПДВ 737, 33 грн.

Плата сплачується сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунку від підприємства (п. 3.4. Договору).

Пунктом 9.1. Договору визначено строк його дії до 28.02.2017р.

Пунктом 9.2. Договору передбачено, що у разі, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії Договору, Договір вважається пролонгованим на 1 (один) календарний рік на тих же умовах.

Дослідивши обставини справи та наявні в ній докази, колегія суддів зазначає, що у відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що позивач був обізнаний про відмову відповідача від розміщення телекомунікаційного обладнання та неодноразово повідомлявся відповідачем про недійсність Договору, однак, будь-які докази на підтвердження звернення до позивача щодо припинення, недійсності чи заперечень щодо продовження терміну дії Договору сторонами не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що докази заперечень сторін щодо продовження терміну дії Договору або розірвання Договору в матеріалах справи відсутні.

При цьому, позивач протягом строку дії Договору нараховував відповідачу плату за обмежене право користування (сервітут), однак відповідач, на думку позивача, грошове зобов'язання за Договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості з оплати встановленого сервітуту в розмірі 164 042,00 грн.

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч.1 ст. 402, ч.ч. 1, 3 ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Нормами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Як зазначалося вище, відповідно до п. 3.1. Договору відповідач зобов'язаний вносити щомісячну плату за користування об'єктом розміщення, відповідно до умов Договору.

Пунктом 3.10. Договору передбачено, що розмір плати за договором змінюється з моменту внесення змін розміру складових формули розрахунку розміру щомісячної плати визначеної у Додатку № 1 до даного Договору.

З формули розрахунку розміру щомісячної плати, зазначеної в Додатку №1 до Договору, вбачається, що розрахунок розміру щомісячної плати прив'язаний до опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, розрахованої станом на початок року, згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Враховуючи зміни розміру вказаної складової формули розрахунку позивач, відповідно, визначав розмір місячної плати за Договором: за 2016 рік - 4 424,00 грн., за 2017 рік - 5 634,50 грн., за 2018 рік - 6 523,50 грн.

На підставі п. 3.3. Договору позивач виставляв відповідачу рахунки за Договором за період з березня 2016 року по серпень 2018 року, загалом на суму 164 042,00 грн., а також складав акти надання послуг за вказаний період, які направлялися на адресу відповідача.

Відповідач не заперечив факту отримання вказаних рахунків та актів надання послуг, а також не надав доказів наявності заперечень щодо виконання ним Договору.

Як на підставу недійсності Договору відповідач посилається на відсутність факту розміщення ним обладнання, визначеному п.1.1. Договору місці, однак колегія суддів не приймає вказані доводи як на обставину, що звільняє відповідача від обов'язку виконувати умови Договору.

Сервітут, за своєю правовою природою, є правом користування чужим майном. На підставі Договору відповідачу було надано право користуватись майном, а саме право користування частиною приміщення (п. 1.1 Договору) для розміщення обладнання (п. 1.2 Договору), при цьому оплата вказаного права не пов'язується з його фактичною реалізацією.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, згідно з яким з матеріалів справи вбачається, що за період з березня 2016 року по серпень 2018 року заборгованість відповідача перед позивачем з оплати встановленого сервітуту складає 164 042,00 грн., а строк виконання грошового зобов'язання, враховуючи п.3.4. Договору, на момент подання позовної заяви настав, при цьому, докази сплати вказаної заборгованості в матеріалах справи відсутні.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості (ч. 4 ст. 180 Господарського кодексу України).

Пунктами 1.1., 2.1. Договору визначено, що предметом цього договору є обмежене право користування сервітуарієм частини даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності. Встановлення сервітуту розпочинається з моменту укладення даного договору.

З умов Договору вбачається, що сторони погодили як предмет (з урахуванням додатків до Договору), так і ціну та строк дії договору, що свідчить про досягнення сторонами домовленості щодо всіх істотних умов договору та про укладення Договору у відповідності з вимогами законодавства.

Водночас, відповідачем не надано доказів припинення сервітуту в порядку ст. 406 Цивільного кодексу України чи доказів розірвання договору в установленому законом порядку.

Відсутність підписаного сторонами Акту розміщення обладнання не свідчить про відмову відповідача від Договору про встановлення сервітуту, як і не свідчить про відсутність предмету Договору, тобто про не укладення Договору.

За таких обставин, позивачем доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги, а апелянтом не спростовано факту наявності заборгованості за Договором в сумі 164 042, 00 грн., а отже позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що правомірно задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

За змістом ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (відповідача).

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/16484/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/16484/18 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Приватним акціонерним товариством "ВФ Україна".

4. Матеріали справи №910/16484/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 25.04.2019.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

Н.Ф. Калатай