УХВАЛА

м. Київ

08.04.2019Справа № 910/6768/18

За позовом ОСОБА_1

до Дочірнього підприємства "Автомобіліст" Відкритого акціонерного товариства "Київське автотранспортне підприємство 13062"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний офісно-готельний центр" Публічного акціонерного товариства "Асвіо Банк"

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотечних договорів

В межах справи № 910/6768/18

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрпрактикум"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний офісно-готельний центр" (ідентифікаційний код 36258939)

про банкрутство

Суддя Чеберяк П.П.

Представники:

Від позивача ОСОБА_2 - представник

Від відповідача 1 не з'явилися

Від відповідача 2 Голинська С.В. - представник

Від відповідача 3 Шуліка С.О. - представник

Розпор. майна не з'явився

Свідок ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_6

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/6768/18 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрпрактикум" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний офісно-готельний центр" на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.06.2018.

28.09.2018 до Господарського суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Дочірнього підприємства "Автомобіліст" Відкритого акціонерного товариства "Київське автотранспортне підприємство 13062", Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний офісно-готельний центр", Публічного акціонерного товариства "Асвіо Банк" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотечних договорів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 08.10.2018 прийнято позов ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Автомобіліст" Відкритого акціонерного товариства "Київське автотранспортне підприємство 13062", Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний офісно-готельний центр", Публічного акціонерного товариства "Асвіо Банк" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотечних договорів до розгляду в межах справи № 910/6768/18 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний офісно-готельний центр" та призначено підготовче засідання на 26.11.2018.

16.11.2018 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача 3 - Публічного акціонерного товариства "Асвіо Банк" на позовну заяву.

20.11.2018 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Забродіна О.М. про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.11.2018 відкладено підготовче засідання на 14.01.2019.

11.01.2019 до Господарського суду м. Києва надійшли клопотання відповідача 1 та відповідача 2 про відкладення підготовчого засідання.

У судовому засіданні 14.01.2019 розглядались клопотання відповідача 1 та відповідача 2 про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.01.2019 відкладено розгляд справи на 28.01.2019.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 28.01.2019 задоволено клопотання відповідача 2 та відкладено розгляд справи на 11.02.2019.

07.02.2019 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив відповідача 2 на позовну заяву.

11.02.2019 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив відповідача 1 на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 11.02.2019 відмовлено в задоволенні клопотання розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Забродіна О.М. про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Крім того, ухвалою Господарського суду м. Києва від 11.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 25.02.2019.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.02.2019 розгляд справи відкладено на 11.03.2019.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 11.03.2019 задоволено клопотання позивача та відкладено розгляд справи на 21.03.2019.

У судових засіданнях 21.03.2019 та 01.04.2019 оголошувались перерви.

У судовому засіданні 08.04.2019 представник позивача надав пояснення по суті поданого позову та підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Позовні вимоги обґрунтовуються наступним.

18.08.1995 наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву № 1051-ВАТ було створено Відкрите акціонерне товариство «Київське автотранспортне підприємство 13062» шляхом перетворення Київського державного автотранспортного підприємства 13062 в акціонерне товариство, затверджено його статут та акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу ВАТ «Київського автотранспортного підприємства 13062» станом на 01.01.1995.

Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 18.10.1995 № 1403-Пр було видано дозвіл на приватизацію майна об'єкта який перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Київське автотранспортне підприємство 13062».

У процесі приватизації (корпоратизації) державного підприємства у відкрите акціонерне товариство до статутного капіталу Відкритого акціонерного товариства «Київське автотранспортне підприємство 13062» було передано гуртожиток-жилий будинок у цілому, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Виборзька, 75/79, загальною площею 4903,3 в.м.

14.10.1997 Київською міською державною адміністрацією на підставі наказу «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна» від 01.10.1997 № 396-в Відкритому акціонерному товариству «Київське автотранспортне підприємство 13062» було видано свідоцтво про право власності серія ЖБ № 010000856 на жилий будинок в цілому - гуртожиток.

06.04.2000 рішенням загальних зборів Відкритого акціонерного товариства «Київське автотранспортне підприємство 13062» було створено Дочірнє підприємство «Автомобіліст» Відкритого акціонерного товариства «Київське автотранспортне підприємство 13062» на базі майна Відкритого акціонерного товариства «Київське автотранспортне підприємство 13062», до статутного капіталу якого був внесений жилий будинок в цілому - гуртожиток.

10.02.2014 розпорядженням Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації № 74 «Про затвердження реєстру будівель, які використовуються під гуртожитки у Солом'янському районі міста Києва» будівлю на вул. Виборзькій, 75/79 зареєстровано як гуртожиток, що увійшов до статутного капіталу Відкритого акціонерного товариства «Київське автотранспортне підприємство 13062».

12.08.2016 Дочірнім підприємством «Автомобіліст» було зареєстровано поділ гуртожитку, що знаходиться за адресою: Київ, вул. Виборзька, буд. 75/79 на 4 частини:

- групу житлових приміщень № 4 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 00);

- групу нежитлових приміщень № 3 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 00);

- групу нежитлових приміщень № 2 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 00);

- групу нежитлових приміщень № 1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 00).

15.08.2016 між Дочірнім підприємством «Автомобіліст» (відповідач 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Міжнародний офісно-готельний центр» (відповідач 2) було укладено договори купівлі продажу нерухомого майна, згідно з умовами яких відповідач 2 отримав у власність групу нежитлових приміщень № 1, загальною площею 1 549,3 кв.м., № 2, загальною площею 75,5 кв.м., № 3, загальною площею 813,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані в реєстрі за №№ 1158, 1159, 1160 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вегерою Л.O. 15.08.2016.

01.09.2016 між відповідачем 2 та Публічним акціонерним товариством «Асвіо Банк» (відповідач 3) укладено іпотечні договори, предметом яких були наведені вище об'єкти нерухомого майна (групи нежитлових приміщень № 1, № 2 та № 3) що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані в реєстрі за № 1145, № 1147, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузнецовою O.A. 01.09.2016.

В подальшому, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.10.2017 у справі № 826/17146/16 скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.08.2017 та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за відповідачем 1 на групу нежитлових приміщень № 1, загальною площею 1 549,3 кв.м., № 2, загальною площею 75,5 кв.м., № 3, загальною площею 813,2 кв.м., № 4, загальною площею 2465,3 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

За переконанням позивача договори купівлі-продажу нежитлових приміщень та договори іпотеки були укладені з порушенням норм чинного законодавства, а тому підлягають визнанню недійсними. Зокрема, позивач зазначає, що спірні договори купівлі-продажу нерухомого майна були укладені з боку відповідача 1 з перевищенням повноважень, оскільки загальними зборами учасників Дочірнього підприємства «Автомобіліст» не було прийнято рішення щодо погодження відчуження груп нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Окрім того, позивач стверджує, що рішення Спостережної ради Відкритого акціонерного товариства «Київське автотранспортне підприємство 13062», оформлене Протоколом засідання Спостережної ради Відкритого акціонерного товариства «Київське автотранспортне підприємство 13062» № 4 від 15.08.2016 не є належним доказом, що підтверджує повноваження директора на підписання спірних правочинів.

Також як на підставу для визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень та договорів іпотеки позивач посилається на мораторій, введений Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», дія якого розповсюджувалась у тому числі на групи нежитлових приміщень №№ 1, 2, 3, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які на момент укладення спірних договорів, були частинами гуртожитку, а також те, що спірні договори купівлі-продажу приміщень гуртожитку були укладені всупереч ст. 655, 656 Цивільного кодексу України, так як предмет укладених договорів купівлі-продажу відсутній.

Присутні у судовому засіданні представники відповідачів щодо обставин, викладених у позові заперечили та просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, наведених у відзивах на позов.

Зокрема, у відзиві на позов відповідач 1 зазначив, що позивачем не доведено належними доказами наявність порушеного права або інтересу оскаржуваними правочинами, відтак, за переконанням відповідача 1, позивач не є заінтересованою особою в силу ст. 215 Цивільного кодексу України та не має правових підстав щодо заперечення дійсності правочинів, перелік який наведено в позовній заяві.

У відзиві на позов відповідач 2 зазначає про те, що договори купівлі-продажу та договори іпотеки укладені між сторонами на підставі виключно всіх юридично-значимих документів, необхідних для вчинення правочинів та у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому відсутні будь-які правові підстави для визнання судом спірних правочинів недійсними, а також вказує про те, що відповідач 2 являється добросовісним набувачем нерухомого майна згідно оскаржуваних правочинів.

Відповідач 3 у відзиві на позов вказав, що для укладення спірних договорів не потрібне було рішення Загальних зборів учасників Дочірнього підприємства «Автомобіліст», а також те, що положення ч. 1 ст. 53 Закону України «Про акціонерні товариства» (в редакції чинній станом на серпень 2016 року) не поширюється на спірні правовідносини, так як стосується виключно публічних акціонерних товариств.

Відповідач 3 також зазначив, що спірні договори мітять усі необхідні істотні умови договору, визначені Законом України «Про іпотеку» та предмет іпотеки відповідає умовам, визначеним статтею 5 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Наведена норма кореспондується з положеннями п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України згідно якого господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Розглянувши позов ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Автомобіліст" Відкритого акціонерного товариства "Київське автотранспортне підприємство 13062", Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний офісно-готельний центр" та Публічного акціонерного товариства "Асвіо Банк" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотечних договорів, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

Як вбачається з позовної заяви, підставою для звернення позивача з позовом до суду про визнання спірних правочинів недійсними є те, що відповідач 1 не передає приміщення гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 у власність територіальної громади, відтак у позивача наявне право на проживання в даному гуртожитку. Крім того, позивач стверджує, що відчуження частини нежитлових приміщень гуртожитку на передача їх в іпотеку порушує права та законні інтереси позивача, як особи, що має право на проживання в ньому (житлові права) та як особи, яку фактично було позбавлено права на приватизацію укладенням оскаржуваних договорів.

Правом оспорювати правочин наділені не лише сторона (сторони) правочину, але й інші, треті особи, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст.ст. 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ст. 4 ГПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язків елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

З вище наведених норм вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

У пункті 1 рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій ст. 4 ЦПК кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» встановлено, що мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб) набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після передачі їх у власність відповідної територіальної громади згідно з чим Законом та Загальнодержавницькою цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Зазначене правило поширюється на дітей законних мешканців гуртожитків, які народилися під час проживання їхніх батьків у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, в підтвердження проживання позивача у гуртожитку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 останнім додано копію сторінки паспорта з відміткою про проживання за вказаною адресою, а також копії квитанцій про сплату комунальних платежів за кімнату № 11 у спірному приміщенні.

При цьому, доказів укладення договору оренди ліжко-місця у гуртожитку, доказів сплати орендних платежів, а також ордеру про вселення до спірної будівлі, до позовної заяви не додано.

Крім того, відповідач 1 у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивач жодного разу не звертався до відповідача 1 щодо підписання договору оренди (найму) ліжко-місця та оформлення між сторонами зобов'язально-правових відносин згідно норм Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України РСР та Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Згідно п. 112 ст. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів, зокрема, громадяни, які на правових підставах вселені в гуртожиток та фактично проживають у ньому на умовах надання їм ліжко-місця, набувають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитку відповідно до цього Закону після їх розселення в окремі жилі приміщення в гуртожитку. У разі надання місцевою радою згоди на приватизацію жилих і нежилих приміщень у гуртожитку (або його частин), в якому жилі приміщення (або їх частини) використовуються для проживання громадян на умовах надання ліжко-місця, такі жилі приміщення можуть бути приватизовані лише після розселення громадян, які в них проживають на умовах надання ліжко-місця, в окремі жилі приміщення.

Позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про намір позивача вжити заходів щодо реалізації права на приватизацію.

Довідка Відділу обліку та розподілу житлової площі Солом'янської районної у місті Києві адміністрації № 362 від 19.02.2019, долучена позивачем до матеріалів справи 25.02.2019 в якості доказу перебування позивача на квартирному обліку, а також заяви свідків, долучені до матеріалів справи 01.04.2019 судом до розгляду не приймаються з огляду на те, що вказані докази долучено з порушенням приписів ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, як: не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на викладене вище, враховуючи встановлені судом обставини відсутності у позивача порушеного законного права чи охоронюваного законом інтересу внаслідок укладення спірних правочинів, позивач не може вважатися заінтересованою собою в силу ст. 215 Цивільного кодексу України, відтак подана останнім позовна заява про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотечних договорів залишається судом без задоволення.

Керуючись ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст. 73-74, 234 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд м. Києва ,

У Х В А Л И В:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Автомобіліст" Відкритого акціонерного товариства "Київське автотранспортне підприємство 13062", Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний офісно-готельний центр", Публічного акціонерного товариства "Асвіо Банк" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотечних договорів відмовити.

2. Копію ухвали направити сторонам, розпоряднику майна кредиторам боржника.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України. Оскарження даної ухвали не зупиняє її виконання.

Суддя П.П. Чеберяк