ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року Справа № 906/241/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Грязнов В.В. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Максютинська Д.В.

за участю представників сторін:

позивача: Колягіна Т.Є., ордер серії ДН № 023222 від 18.04.19

відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" Державного Зовнішньоторговельного та інвестиційного Підприємства "Промоборонекспорт" на ухвалу господарського суду Житомирської області, від 15.03.19р. ухваленого суддею Соловей Л.А. у справі № 906/241/19

за позовом: Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" Державного Зовнішньоторговельного та інвестиційного Підприємства "Промоборонекспорт" (м.Київ)

до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (с.Новогуйвинське Житомирського району Житомирської області)

про стягнення 4 383 975,14грн

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" Державного Зовнішньоторговельного та інвестиційного Підприємства "Промоборонекспорт" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" 4383975,14грн, з яких: 2609314,38грн - заборгованість з урахуванням штрафних санкцій за Договором №РОЕ-30.4.-4-D-17/79 від 06.03.17р.; 1774660,76грн - заборгованість з урахуванням штрафних санкцій за Договором №РОЕ-30.4.-10-D-17 від 26.04.17.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 15.03.19 року вищезазначену позовну заяву повернуто заявнику без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивовано тим, що при зверненні з позовною заявою було порушено приписи ч. 1 ст. 173 ГПК України щодо об'єднання декількох вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основних та похідних вимог, що стало підставою для повернення позовної заяви на підставі п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України. При цьому судом зазначено, що заявлена позивачем вимога про стягнення суми складається із суми заборгованості, яка виникла за різними договорами.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій, просить скасувати ухвалу Господарського суду Житомирської області від 15.03.19 року та передати справу для розгляду по суті.

Апеляційну скаргу обґрунтовує порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали та неповним з'ясуванням обставин судом, що мають значення для справи. Посилаючись на положення діючого законодавства, а саме положення Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначає, що в одній позовній заяві може бути об'єднано декілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Стверджує, що до позовної заяви позивачем додано пов'язані докази та пов'язані між собою підстави виникнення основної позовної вимоги: проекти договорів реструктуризацію заборгованості, яка рахувалась однією сумою за двома договорами; листування з відповідачем щодо погашення однієї суми заборгованості за двома договорами; лист щодо акту звіряння за двома договорами.

Так, апелянт зазначає, що позовні вимоги позивача до відповідача є однорідними та виникли з аналогічних підстав, пов'язаних між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

В судове засідання представник відповідача не з'явився.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача, оскільки останні не скористався своїм правом, передбаченим статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 4383975,14 грн. виникла за різними договорами: 2609314,38грн - за Договором №РОЕ-30.4.-4-D-17/79 від 06.03.17р.; 1774660,76грн - заборгованість за Договором №РОЕ-30.4.-10-D-17 від 26.04.17.

Згідно з пунктом 2 частини п'ятої статті 174 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об'єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст.173 ГПК України в одній позовній заяві може бути об'єднано декілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Отже, процесуальний закон допускає об'єднання декількох позовних вимог в одній позовній заяві, однак такі вимоги повинні відповідати певним умовам (альтернативно): пов'язаність між собою підставою виникнення, або пов'язаність між собою поданими доказами.

Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. При цьому об'єднанню підлягають вимоги, які пов'язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.

Господарським судом апеляційної інстанції встановлено, що поданий ДП ДК «Укрспецексорт» Державного Зовнішньоторговельного та інвестиційного Підприємства "Промоборонекспорт" позов обґрунтовано порушенням умов двох різних договорів, укладеними в різний час, умовами яких передбачено відмінні умови поставки та строки і порядок розрахунків, тобто двох різних юридичних фактів, з якими закон пов'язує виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків.

Отже, в позовній заяві об'єднано вимоги, які виникли з двох різних підстав, що не відповідає першій з наведених вище умов, визначених ч.1 ст. 173 ГПК України, що в свою чергу виключає право позивача на їх об'єднання.

Згідно з ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), на яких ґрунтуються вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи зміст позовних вимог (стягнення заборгованості за поставку товару), до предмету доказування входить коло обставин, які підтверджують правову позицію позивача. Такими обставинами у справі про стягнення коштів є, зокрема, виникнення обов'язку сплатити грошові кошти відповідачем, а також порушення такого обов'язку відповідачем. Отже, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за порушення грошових зобов'язань, які виникли з двох різних договорів №РОЕ-30.4.-4-D-17/79 від 06.03.17 та №РОЕ-30.4.-10-D-17 від 26.04.17, при цьому, обґрунтовує свої позовні вимоги різними доказами, які не пов'язані між собою: а саме доказами поставки по різним договорах, доказами часткової оплати відповідачем відповідних сум грошових коштів щодо зобов'язань по договору від 06.03.17 р., додаткові угоди, листування, розрахунком штрафних санкцій, який проводиться окремо за кожним договором.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору № РОЕ-30.4-4 D-17/79 від 06.03.17 позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 33704360,58 грн. При цьому, оплата за товар здійснюється на умовах, які визначені в кожній окремій специфікації (долучені до матеріалів справи). Однак, відповідач частково виконав грошові зобов'язання по договору від 06.03.17 р. в частині оплати товару на суму 31656871,57 грн., внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем в сумі 2047489,01 грн.. На вказану суму боргу, позивачем відповідно до розділу 7 Договору нараховані штрафні санкції.

Крім того, позивачем на виконання умов Договору №РОЕ-30.4.-10-D-17 від 26.04.17 поставлено відповідачу товар на загальну суму 1466079,97 грн. Однак, відповідач за отриманий товар взагалі не розрахувався, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем в сумі 1466079,97 грн. На вказану суму заборгованості позивачем відповідно до розділу 7 Договору від 26.04.17 р. нараховані штрафні санкції.

А відтак, що заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар виникла за різними договорами та в різний проміжок часу, а тому штрафні санкції за неналежне виконання грошового зобов'язання нараховані відповідачу на кожну заборгованість окремо згідно умов різних Договорів.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що в поданій позовній заяві об'єднано вимоги (про стягнення коштів), які виникли з обставин порушення умов двох різних договорів, та обґрунтовуються різними, не пов'язаними між собою доказами. При цьому необхідно звернути увагу на ту обставину, що кожна із заявлених вимог обґрунтована порушенням умов двох різних правочинів договорів.

Отже, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що позов не відповідає і другій умові, при якій закон допускає об'єднання позовних вимог, що передбачено ч. 1 ст.173 ГПК України.

Окрім цього, необхідно зазначити, що позивачем до позову додано листування з відповідачем щодо погашення однієї суми заборгованості за двома договорами; акт звіряння розрахунків, лист щодо акту звіряння за двома договорами.

Однак, визначені стороною позивача документи не можуть вважатися спільними доказами в розумнні ст 173 ГПК України, оскільки в даному конкретному випадку не є належними та допустимими доказами у даному спорі, на підставі яких, господарським суд зможе встановити наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують позовні вимоги в частині стягнення суми заборгованості за договорами, зокрема, виникнення обов'язку сплатити грошові кошти відповідачем, а також порушення такого обов'язку відповідачем. При цьому, зазначені докази лише підтверджують факт того, що позивач звертався до відповідача з вимогою про погашення суми заборгованості.

Щодо акт звірки, як доказу, то суд вказує, що останній не є первинним документом бухгалтерського обліку в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» та не може підтверджувати факт здійснення господарської операції, а віддак не може вважатися спільним доказом для заявлених вимог.

Договір реструкторизації заборгованості від 27.08.18 р. не є належним доказом в розумінні ст. 76 ГПК України, оскільки він не підписаний уповноваженою особою відповідача, а тому не має юридичного значення.

Доводи апеляційної скарги про те, що до позовної заяви долучено спільні докази по двох договорах, не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують правильності висновків місцевого господарського суду, з якими погоджується й суд апеляційної інстанції.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що сумісний розгляд таких позовних вимог суттєво ускладнить вирішення спору в межах однієї справи та у строки, передбачені ст. 195 ГПК України, що свідчить про порушення правил об'єднання позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Оскільки, зазначені позовні вимоги не пов'язані між собою підставами виникнення та не пов'язані поданими доказами, норми ст. 173 ГПК України в даному випадку не можуть бути застосовані.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивачем при поданні позову було порушено правила статті 173 ГПК України щодо об'єднання позовних вимог, оскільки у даному випадку між сторонами у справі було укладено декілька договорів на поставку товарів, які є різними за предметом, обсягом зобов'язань та строками виконання, що має наслідком дослідження окремо кожного договору та окремо - заборгованості, яка виникла з різних підстав, що повинно підтверджуватися окремими, не пов'язаними між собою доказами.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст.. 129 ГПК України, судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 275, 276, 281-284 Госпорського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" Державного Зовнішньоторговельного та інвестиційного Підприємства "Промоборонекспорт" на ухвалу господарського суду Житомирської області від 15 березня 2019р. у справі № 906/241/19 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Житомирської області від ід 15 березня 2019р. у справі № 906/241/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справа №906/241/19 повернути господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "22" квітня 2019 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Василишин А.Р.