ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2019 р. Справа №909/213/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Кордюк Г.Т.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Шкребій А.В.

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Франківське", (вх. № ЗАГС 01-05/12/19 від 02.01.2019)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.11.2018, (суддя Ткаченко І.В., повний текст рішення складено 21.11.2018)

у справі №909/213/18

за позовом: Івано-Франківської міської ради, м. Івано-Франківськ

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Франківське" (надалі ТзОВ "Франківське"), м. Івано-Франківськ

про стягнення 66 726,23 грн збитків за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів,

за участю учасників справи:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

ВСТАНОВИВ:

Івано-Франківська міська рада звернулася до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ТзОВ "Франківське" про стягнення 66 726,23 грн збитків за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 06.11.2018 у справі №909/213/18 позов задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ "Франківське" на користь Івано-Франківської міської ради 61 724,78 грн збитків за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та 1 629,75 грн судового збору. В частині стягнення з ТзОВ "Франківське" на користь Івано-Франківської міської ради 5 001,45 грн збитків - відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, місцевий господарський суд встановив, що відповідач, набувши право власності на об'єкт нерухомості, розташований на спірній земельній ділянці, належним чином не оформив правовідносини щодо користування земельною ділянкою, обов'язку щодо укладення та реєстрації договору оренди на спірну земельну ділянку не виконав. Зазначивши, що з моменту припинення права власності на спірне нерухоме майно, у попередніх власників припинилось і право користування відповідною земельною ділянкою. Оскільки, користування відповідачем земельною ділянкою, на якій розташовані належні йому на праві власності об'єкти нерухомості, без правовстановлюючих документів, позбавило позивача можливості одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би одержати, якби його право не було порушено, суд, здійснивши власний перерахунок, та із врахуванням припинення з 18.09.2017 у відповідача права власності на об'єкт нерухомого майна, дійшов висновку про задоволення в частині стягнення з відповідача на користь позивача 61 724,78 грн збитків та відмовив у стягненні - 5 001,45 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням, ТзОВ "Франківське" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Зокрема, скаржник стверджує, що суд першої інстанції не врахував правову позицію ОСОБА_2 Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 по справі № 925/230/17, що у спорах про стягнення грошових коштів за користування земельною ділянкою до моменту оформлення особою права користування такою земельною ділянкою власник має право на отримання безпідставно збережених грошових коштів у порядку ст.1212 ЦК України, а не відшкодування збитків. Тобто, в такому разі суд виходить з того, що фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе грошові кошти, які мав заплатити за користування нею. Отже, зобовязаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України. Оскільки Івано-Франківська міська рада звернулася з позовом до відповідача про стягнення збитків, на відшкодування яких немає права, то в позові слід відмовити.

Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. У відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апеляційної скарги заперечив, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/1564/18 від 19.12.2018).

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, Західний апеляційний господарський суд, встановив наступне.

30.09.2015 ТзОВ "Франківське" на підставі купівлі-продажу придбало у ТзОВ "Торгмаркет" 395/1000 часток адміністративно-виробничих будівель, що розташовані за адресою вул. Польова, 5 у м. Івано-Франківську. Цього ж дня було здійснено державну реєстрацію права власності ТзОВ "Франківське" на значене майно (а.с. 35-36, 43-45).

Після придбання нерухомого майна, речове право на земельну ділянку, на якій розміщене таке нерухоме майно, ТзОВ "Франківське" не оформило.

02.12.2016 ТзОВ "Франківське" на підставі договору купівлі-продажу відчужив 49/1000 часток цього майна ТзОВ "ВВМВ-ІФ" (а.с. 37-38).

Як стверджує позивач, ТзОВ "Франківське" не декларує та не сплачує податкові зобов'язання по платі за землю, що підтверджується листом ДПІ в м. Івано-Франківську від 27.02.2017 № 67/9/09-15-12-03-23/3252 (а.с. 19).

27.02.2017 Департамент комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради надіслав відповідачу повідомлення про проведення обстеження земельної ділянки за адресою вул. Польова, 5 в м. Івано-Франківську (а.с. 11-12).

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 13.03.2017 відповідач змінив місцезнаходження (а.с. 83-85).

22.03.2017 інспектор самоврядного контролю за використанням та охороною комунальних ресурсів Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради провів обстеження згаданої земельної ділянки, про що склав акт № 92. Актом встановлено, що на земельній ділянці розташоване нерухоме майно, а власником адміністративно-виробничих будівель, що становлять 346/1000 цього майна, є ТзОВ "Франківське" (а.с. 15-17).

29.03.2017 Департамент комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради надіслав на адресу ТзОВ "Франківське" клопотання про необхідність оформлення документів на землекористування (а.с. 13-14).

07.08.2017 та 12.09.2017 позивач повідомив відповідача про необхідність присутності представника відповідача на засіданні комісії Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради з визначення та відшкодування збитків, заподіяних внаслідок використання земельних ділянок комунальної власності (а.с. 20-27).

Повідомлення про засідання комісії з визначення та відшкодування територіальній громаді м. Івано-Франківська збитків у зв'язку із користуванням ТзОВ "Франківське" спірною земельною ділянкою було також розміщене в газеті "Західний кур'єр" від 19.10.2017 (а.с. 34).

18.09.2017 ТзОВ "Франківське" на підставі договору купівлі-продажу відчужив ТзОВ "Екопродвін" 346/1000 часток адміністративно-виробничих будівель за адресою вул. Польова, 5 у м. Івано-Франківську, про що цього ж дня були внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 112-113).

02.11.2017 відбулось засідання комісії з визначення та відшкодування територіальній громаді м. Івано-Франківська збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі неодержаної міською радою плати за оренду земельної ділянки, що виникли внаслідок використання відповідачем земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

30.11.2017 виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради затвердив акт про визначення збитків власнику землі від 02.11.2017, в якому було розраховано розмір завданих ТзОВ "Франківське" збитків за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів за період з 30 вересня до 25 жовтня 2015 року та з 01 січня 2016 року до 02 листопада 2017 року (а.с. 30-33).

Відповідно до даних акту від 02.11.2017 збитки на загальну суму 66 726,23 грн комісія розрахувала на площу земельної ділянки із розрахунку площі першого поверху належного відповідачу нерухомого майна у розмірі 993,484 кв.м. При цьому, площа першого поверху належного відповідачу нерухомого майна за зовнішніми розмірами першого поверху будівлі на підставі наданих ОКП "Івано-Франківське ОБТІ" матеріалів, становить - 977,968 кв. м. (17,24*56+3,6*3,48) (а.с. 30-30-32).

Відповідно до даних листа Головного управляння держгеокадастру в Івано-Франківській області від 23.05.2017 № 8-28-0.4-752/2-17, орієнтовна нормативна грошова оцінка 1 кв. м. земельної ділянки за адресою вул. Польова, 5 в м. Івано-Франківську становила у 2015 році - 1 095,78 грн, у 2016 році - 1 263,02 грн, у 2017 році - 1 070,81 грн (а.с. 18).

З метою врегулювання даного спору в досудовому порядку, позивачем 11.12.2017 надіслано на адресу засновника відповідача повідомлення із вимогою добровільного відшкодування завданих збитків (а.с. 28-29).

Проте, відповідач у добровільному порядку не сплатив збитки в розмірі 66 726,23 грн за користування без правовстановлюючих документів спірною земельною ділянкою, що стало підставою звернення до суду з даним позовом.

В свою чергу відповідач проти позову заперечив повністю. Зокрема зазначає, що складений інспектором самоврядного контролю управління земельних відносин виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради акт обстеження земельної ділянки від 22.03.2017 № 92, яким начебто встановлений факт порушення відповідачем земельного законодавства, є нікчемним, оскільки виключні повноваження із здійснення контролю за дотриманням законодавства про охорону земель належать Держгеокадастру та його посадовим особам. У зв'язку з тим, що спірна земельна ділянка не сформована, їй не присвоєно кадастровий номер, а право власності на неї не зареєстровано у встановленому законом порядку, така земельна ділянка не існує як об'єкт цивільних прав. Поряд з цим, ТзОВ "Франківське" придбало нерухоме майно без визначення площі земельної ділянки під ним, та яке розташоване на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні ПрАТ "Зірниця" на підставі державного акту про право постійного користування землею від 10.03.1999 № 289. При цьому, відповідач стверджує, що розмір визначених у позові збитків є орієнтовним, оскільки за основу такого розрахунку позивач використав орієнтовну нормативно-грошову оцінку землі. Зрештою відповідач вважає, що він не ухилявся від укладення договору оренди землі оскільки 18.09.2017 відчужив спірну будівлю іншій особі.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України суб'єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою чи ні.

За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України селищні міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Статтею 206 ЗК України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб'єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положеннями ч.1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі №920/739/17).

Тобто, в силу вимог Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі", укладання договору оренди землі є обов'язковим.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач, набувши право власності на об'єкт нерухомості (30.09.2015), розташований на спірній земельній ділянці, належним чином не оформив правовідносини щодо користування земельною ділянкою, обов'язку щодо укладення та реєстрації договору оренди на спірну земельну ділянку не виконав. Наявності об'єктивних обставин або перешкод для укладення передбаченого як нормами земельного законодавства, так і відповідними рішеннями органу місцевого самоврядування договору оренди землі відповідач не навів як і не вчинив жодних дій, спрямованих на укладення такого договору. Такі дії відповідача позбавили позивача можливості одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би одержати, якби його право не було порушено.

При цьому, судом спростовано доводи відповідача про те, що земельна ділянка за адресою вул. Польова, 5 у м. Івано-Франківську належить на праві постійного користування ПрАТ "Зірниця", зазначивши, що з моменту припинення права власності на спірне нерухоме майно, у попередніх власників припинилось і право користування відповідною земельною ділянкою.

Відтак, з урахуванням ст.ст. 156, 157 ЗК України, ст.ст. 22, 1166 ЦК України, ст.224 ГК України, Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення збитків за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів на суму 61 724,78 грн.

Згідно п. 2 ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" ч.1 ст. 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України. Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов'язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (ч.2 ст. 1166 ЦК України).

Водночас предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов'язаннях. Натомість для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в даній справі є стягнення з власника об'єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розміщений, без належних на те правових підстав.

Перехід прав на земельну ділянку, пов'язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч.2 ст.120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (п. "е" ч.1 ст. 141 цього Кодексу).

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди. При цьому згідно зі ст. 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства про відшкодування шкоди (збитків), оскільки до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах ОСОБА_2 Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17.

Збитки за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та безпідставно набуте майно мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання. Втім на відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, а саме таких складових як: шкода, протиправна поведінка її заподіювача, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вина, для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У даній справі суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач, як власник об'єкту нерухомого майна, користувався земельною ділянкою у визначений позивачем період, на якій цей об'єкт розміщений, за відсутності оформленого відповідно до вимог чинного законодавства права користування цією земельною ділянкою, не сплачуючи орендну плату. Отже, відповідач без достатньої правової підстави за рахунок позивача, який є власником земельної ділянки, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тобто орендну плату, тому зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Таким чином, обов'язок відповідача повернути безпідставно набуте (збережене) майно не є заходом відповідальності, відповідно встановлення у діях відповідача всіх 4 елементів складу цивільного правопорушення, які можуть бути підставою для покладання на нього відповідальності у вигляді відшкодування збитків, в даному випадку не має значення.

Беручи до уваги вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд попередньої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність застосування до правовідносин сторін спору приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки, як встановлено вище, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та не отримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Відповідно до спірних кондикційних правовідносин положення статей 22, 1166 Цивільного кодексу України, статей 156, 157 Земельного кодексу України, статей 224, 225 Господарського кодексу України і положення Порядку №284 не застосовуються.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, підстави позову обґрунтовано положеннями статей 156, 157 Земельного кодексу України, Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №284 від 19.04.1993, ст. 22 та глави 82 ЦК України при вирішенні спору про стягнення збитків у виді неодержаних доходів (орендної плати за землю), заподіяних міській раді внаслідок користування юридичною особою земельною ділянкою, на якій розташоване належне їй на праві власності нерухоме майно, без укладення договору оренди. При цьому стягнення таких збитків можливе лише в разі встановлення наявності в діях відповідача складу цивільного правопорушення.

Колегія суддів вважає, що неправильна кваліфікація спірних правовідносин призвела до неправильного обчислення позивачем заявленої суми, відповідно покладені в основу спірного судового рішення акти визначення розміру збитків, складені на підставі Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою КМУ від 19.04.1993 № 284, є неналежними та недопустимими доказами в розумінні статей 76, 77, 78 ГПК України.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, а апеляційну скаргу задоволити.

Керуючись, ст.ст. 269, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу ТзОВ Франківське задоволити.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.11.2018 у справі № 909/213/18 скасувати, прийняти нове яким в позові відмовити.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви залишаються за позивачем.

4. Стягнути з Івано-Франківської міської ради (76004, м Івано-Франківськ, вул. Грушевського, 21, ідентифікаційний код 33644700) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Франківське" (76005, м Івано-Франківськ, вул. Чорновола, 157, ідентифікаційний код 40029381) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 643,00 грн.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

6. Справу повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді Г.Т. Кордюк

ОСОБА_1