РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.04.2019Справа № 910/1483/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор»

про зобов'язання повернути майно

Представники учасників справи:

від позивача: Прудкий О.В.

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор» (далі - відповідач) про зобов'язання повернути позивачеві зерно соняшнику у кількості 2 780 тон, оціночною вартістю 30 163 000, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що між ним та відповідачем було укладено Договір № 41 складського зберігання зерна, відповідно до умов якого відповідач прийняв зерно для зберігання та зобов'язався в установлений строк повернути його позивачеві. Однак, в порушення умов Договору відповідач не вчинив жодних дій щодо повернення зерна соняшнику позивачу. У зв'язку з цим, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої позивач просить суд:

- накласти арешт на зерно соняшнику у кількості 2 780 тон, оціночною вартістю 30 163 000, 00 грн., що обліковується за Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна», та знаходиться у Товариства з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор»;

- передати зерно соняшнику у кількості 2 780 тон, оціночною вартістю 30 163 000, 00 грн., що обліковується за Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна», та знаходиться у Товариства з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор», на зберігання іншій особі Товариству з обмеженою відповідальністю «Ізмаїл-Трансбалктермінал», шляхом здійснення його перевезення Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна» у будь-який спосіб.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.02.2019 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна» про забезпечення позову.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.02.2019 відкрито провадження у справі № 910/1483/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, в порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України витребувані додаткові докази у справі, підготовче засідання призначено на 04.03.2019 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.03.2019 підготовче засідання відкладено на 20.03.2019 року.

04 березня 2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на зерно соняшнику у кількості 2 780 тон, оціночною вартістю 30 163 000, 00 грн., що обліковується за Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна», та знаходиться у Товариства з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.03.2019 року вищевказану заяву призначено до розгляду на 20.03.2019 року з огляду на необхідність встановлення всіх обставин, що склалися, та з'ясування обґрунтованості заяви про забезпечення позову.

18.03.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про зміну предмета позову, відповідно до змісту якої позивач просить суд зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор» повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна» зерно соняшнику у кількості 2 780 тон, оціночною вартістю 30 163 000, 00 грн., що знаходиться за адресою: 68414, Одеська область, Арцизький район, сільрада Холмська, Нежитлова будівля, 36.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.03.2019 розгляд заяви позивача про забезпечення позову та підготовче засідання відкладено на 10.04.2019 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.04.2019 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

У підготовчому засіданні 10.04.2019 судом прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову, у зв'язку з чим позовні вимоги розглядаються в редакції означеної заяви.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.04.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/1483/19 до судового розгляду по суті на 24.04.2019 року.

Представник позивача у судовому засіданні 24.04.2019 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 24.04.2019 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 24.04.2019 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.09.2018 року між позивачем (Поклажодавець) та відповідачем (Зерновий склад) було укладено Договір складського зберігання зерна № 41 (далі - Договір) відповідно до пункту 1.1 якого Поклажодавець зобов'язується передати Зерновому складу плоди зернових, зернобобових та олійних культур (надалі - «зерно») за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло від Поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а Зерновий склад зобов'язується прийняти таке зерно для зберігання, при необхідності довести його до необхідних кондицій умов зберігання, на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його Поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані передбаченому цим договором та законодавством.

Пунктом 1.2. Договору встановлено, що Зерновий склад надає Поклажодавцю послуги по доведенню якості зерна до вимог, обумовлених Договором, і послуги зі зберігання зерна, та виконує роботи для уникнення псування і втрати якості (далі по тексту «послуги», «роботи»). Такі послуги та роботи можуть надаватися (виконуватися) як за згодою Поклажодавця, так і без його згоди (у випадку, якщо надання таких послуг передбачено цим Договором, або їх не надання призведе до зниження якісних показників зерна).

Судом встановлено, що позивач передав відповідачу на зберігання 2 780 тон насіння соняшнику врожаю 2018 року за адресою 68414, Одеська область, Арцизький район, сільрада Холмська, нежитлова будівля, будинок 36, що підтверджується складською квитанцією на зерно № 4 від 24.01.2019.

Вказане зерно соняшника було придбано позивачем у Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ ОІЛС УКРАЇНА» на підставі Договорів поставки № 845752 від 19.09.2018 та № 844303 від 12.09.2018 року в загальній кількості 3 280 тон.

Позивач вказує, що він здійснив подальшу реалізацію частини придбаного товару у кількості 500 тон зерна соняшнику, а решту відповідач продовжив зберігати на підставі вищевказаного Договору.

Відповідно до пункту 5.1 Договору Зерновий склад не має права розпоряджатися зерном (його частиною) Поклажодавця крім випадків, передбачених законодавством та цим Договором.

Згідно з пунктом 2.7. Договору переоформлення чи відпуск партії зерна здійснюється на підставі листа Поклажодавця з зазначенням бажаної дії та пред'явлення ним оригіналів складських документів, а також після здійснення Зберігачем розрахунків обсягу основного зерна, побічних продуктів і відходів, втрат по вологості, смітної домішки та норм природного убутку. Переоформлення чи відпуск партії зерна здійснюється за умови завчасного попередження Поклажодавцем Зернового складу про необхідність відпуску чи відвантаження зерна (не пізніше, ніж за 7 робочих днів) та за наявності технічної можливості у Зернового складу. Відпуск та відвантаження зерна здійснюється в порядку черговості. Поклажодавець не має переваг в отриманні послуг перед іншими клієнтами Зернового складу.

Відповідно до пункту 7.1. Договору строк зберігання зерна становить до 30.04.2019 року.

Пунктом 3.1. встановлено, що Зерновий склад зобов'язаний:

- зберігати зерно протягом строку, визначеного в договорі;

- забезпечити доступ Поклажодавця до зерна для проведення огляду протягом строку його зберігання.

Пунктом 3.3. встановлено, що Поклажодавець зобов'язаний:

- своєчасно розраховуватися за надані послуги з приймання, зберігання, відвантаження, а також надані додаткові послуги;

- забрати зерно у зернового складу до закінчення строку зберігання.

24.01.2019 позивач звернувся з письмовим листом № 01-2019-1 від 24.01.2019 до відповідача з проханням відвантажити на автотранспорт насіння соняшнику, що зберігається у відповідача у повному обсязі.

Проте, в порушення умов Договору відповідачем не вчинено жодних дій щодо повернення Зерна соняшнику позивачу.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно зі частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України).

Правовідносини між власниками зерна та суб'єктами зберігання зерна (зерновими складами) регулюються, зокрема, положеннями глави 66 Цивільного кодексу України та Законом України "Про зерно і ринок зерна в Україні".

Частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до частини 1 статті 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Положення частини 2 статті 26 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» передбачають, що за договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов'язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб'єктом ринку зерна.

Згідно з вимогами статті 43 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

Зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі (частина 1 статті 942 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» зерновий склад зобов'язаний повернути поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, зерно у стані, передбаченому договором складського зберігання та законодавством.

Статтею 953 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Аналогічні положення містить стаття 35 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», відповідно до якої зерновий склад зобов'язаний за першою вимогою володільця складського документа повернути зерно, навіть якщо передбачений договором складського зберігання строк його зберігання ще не закінчився.

Як зазначалось вище, пунктом 3.3. Договору передбачено, що Поклажодавець зобов'язаний своєчасно, не пізніше 7 робочих днів повідомити Зерновий склад про необхідність відпуску чи відвантаження зерна, яке знаходиться на зберіганні.

Листом № 01-2019-1 від 24.01.2019 року позивач звернувся до відповідача з вимогою відвантажити зерно соняшнику, проте вказані вимоги відповідачем залишені без задоволення.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За таких обставин, оскільки відповідач не повернув зерно соняшнику позивачу, суд дійшов висновку про те, що відповідачем були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження повернення зерна соняшнику позивачу, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 74, 76-80, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор» про зобов'язання повернути майно задовольнити в повному обсязі.

2. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор» (01042, місто Київ, вулиця Чигоріна, будинок 18; ) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна» (04070, місто Київ, вулиця Сагайдачного, будинок 33, поверх 6; ) зерно соняшнику у кількості 2 780 (дві тисячі сімсот вісімдесят) тон оціночною вартістю 30 163 000 грн. 00 коп., що знаходиться за адресою: 68414, Одеська область, Арцизький район, сільрада Холмська, Нежитлова будівля, 36.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор» (01042, місто Київ, вулиця Чигоріна, будинок 18; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна» (04070, місто Київ, вулиця Сагайдачного, будинок 33, поверх 6; ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 452 445 (чотириста п'ятдесят дві тисячі чотириста сорок п'ять) грн. 00 коп.

4. Після набрання рішенням суду законної сили видати накази.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 25.04.2019 року.

Суддя М.Є. Літвінова