РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2019Справа № 910/13233/18
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного підприємства «ДУБЕКСПО» (01004, м.Київ, ВУЛИЦЯ ГОРЬКОГО, будинок 5, корпус Б)
до за участю проГоловного управління ДФС у м. Києві 04655, м.Київ, ВУЛИЦЯ ШОЛУДЕНКА, будинок 33/19) Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (01601, м.Київ, ВУЛИЦЯ ТЕРЕЩЕНКІВСЬКА, будинок 11-А) стягнення 6820 грн. 05 коп. та моральної коди у розмірі 3 200 грн.

Представники:

від Позивача: Пасічник І.Ю. (керівник);

від Відповідача: Трембач О.С. (представник за довіреністю);

від Третьої особи: не з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Приватне підприємство «ДУБЕКСПО» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (надалі також - «Відповідач») про стягнення 6820 грн. 05 коп. та моральної коди у розмірі 3 200 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправними діями відповідача, які потягли невчасне виконання грошового зобов'язання, в зв'язку із чим позивач просить стягнути інфляційні втрати, 3% річних та моральну шкоду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2018 року відкрито провадження у справі № 910/13233/18, зобов'язано сторін надати свої пояснення щодо поданого позову, заперечення до відзиву та призначено підготовче засідання на 05.11.2018.

02.11.2018 року через загальний відділ діловодства господарського суду (канцелярію) від Третьої особи отримано пояснення на позовну заяву.

В судове засідання 05.11.2018 року з'явились представники сторін та третьої особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 30.11.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву до 21.01.2019 року.

02.01.2019 року через загальний відділ діловодства господарського суду (канцелярію) від Позивача надійшли пояснення.

08.02.2019 року через загальний відділ діловодства господарського суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Розпорядженням Керівника апарату Господарського суду міста Києва від 08.02.2019 року призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/13233/18 у зв'язку з лікарняним судді Мельника В.І.

Відповідно до автоматичного розподілу справ Господарського суду міста Києва, справу № 910/13233/18 передано до розгляду судді Чинчин О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 року прийнято справу № 910/13233/18 до свого провадження, підготовче засідання у справі №910/13233/18 призначено на 05.03.2019 року.

В судове засідання 05.03.2019 року з'явились представники сторін. Представник третьої особи не з'явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, зобов'язано Відповідача направити копію відзиву з додатками на адресу Третьої особи, докази чого надати суду, надано Позивачу строк до 5 днів з 05.03.2019 року для надання відповіді на відзив, надано Відповідачу строк до 5 днів з дня отримання відповіді на відзив для надання заперечень, надано Третій особі строк до 5 днів з дня отримання заяв по суті для надання своїх письмових пояснень чи заперечень, оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 26.03.2019 року.

15.03.2019 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи надійшли пояснення на позовну заяву.

В судове засідання 26.03.2019 року з'явились представники сторін. Представник третьої особи не з'явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Представник відповідача надав докази направлення копії відзиву з додатками на адресу Третьої особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.04.2019 року.

В судовому засіданні 09 квітня 2019 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи, викладені у позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник Третьої особи не з'явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованого повідомлення про вручення 01.04.2019 року поштового відправлення.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Третя особа про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином.

Приймаючи до уваги, що Третя особа була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представника Третьої особи не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 09 квітня 2019 року, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 року по справі №826/5696/17 стягнуто з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства «ДУБЕКСПО» пеню, нараховану на суму бюджетної заборгованості з відшкодування податку на додану вартість в сумі 5564,69 грн. Стягнуто з Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на користь Приватного підприємства «ДУБЕКСПО» судові витрати в сумі 1 600 грн. 00 коп. (а.с.20-22)

У вказаному рішенні суду встановлено, що 21 листопада 2016 року ПП «ДУБЕКСПО» подано до Державної податкової інспекції в Голосіївському районі у місті Києві податкову декларацію з податку на додану вартість (реєстраційний номер ), в якій заявлено про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість у розмірі 60002 грн. - за жовтень 2016 року. Крім того, 20 грудня 2016 року ПП «ДУБЕКСПО» подано до Державної податкової інспекції в Голосіївському районі у місті Києві податкову декларацію з податку на додану вартість (реєстраційний номер ), в якій заявлено про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість у розмірі 92002 грн. - за листопад 2016 року.

Відповідно до виписки по платіжних доручень: №869-07 та №870-07 відшкодування податку на додану вартість, заявленого до відшкодування за період жовтень листопад 2016 року, здійснено 30 березня 2017 року.

Судом встановлено, що Державною податковою інспекцією в Голосіївському районі ГУ ДФС у місті Києві за результатами камеральних перевірок визнано право Позивача на отримання бюджетного відшкодування податку на додану вартість та підтверджено достовірність розрахунку заявленої до відшкодування суми, проте саме відшкодування відбулося лише 30 березня 2017 року, тобто з порушенням визначеного законом строку. Згідно з пунктом 200.23 статті 200 ПК України суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважається заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення. Отже, на підставі аналізу зазначених норм суд приходить до висновку, що неподання органом державної податкової служби після закінчення перевірки до органу Державного казначейства України висновку із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету, та непогашення у зв'язку з цим заборгованості бюджету з податку на додану вартість, не позбавляє платника податку права пред'явити вимоги про стягнення зазначеної пені.

31.07.2018 року Державною казначейською службою України у м. Києві було перераховано Приватному підприємству «ДУБЕКСПО» пеню у розмірі 5564 грн. 69 коп., що підтверджується платіжним дорученням №5868 від 31.07.2018 року. (а.с.23)

Претензією №19 від 19.02.2018 року Позивач просив ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві сплатити грошові кошти у розмірі 7049 грн. 38 коп. У відповідь на яку останній листом №1002/10/26-50-12-01-10 від 21.03.2018 року повідомив, що функцію контролю за правомірністю бюджетного відшкодування податку на додану вартість закріплено за ГУ ДФС у м. Києві. (а.с.24-25)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що враховуючи прострочення виконання Відповідачем його зобов'язання з бюджетного відшкодування податку на додану вартість, Позивач просить суд стягнути з Головного управління ДФС у м. Києві 3% річних у розмірі 1 165 грн. 36 коп., інфляційні у розмірі 5 564 грн. 69 коп. та моральну шкоду у розмірі 3 200 грн. 00 коп.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву Відповідач зазначав, що Позивачем не доведено складу правопорушення для стягнення моральної шкоди, а упущена вигода не є грошовим зобов'язанням.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Приватного підприємства «ДУБЕКСПО» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У відповідності до норми 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 року по справі №826/5696/17 стягнуто з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства «ДУБЕКСПО» пеню, нараховану на суму бюджетної заборгованості з відшкодування податку на додану вартість в сумі 5564,69 грн. Стягнуто з Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на користь Приватного підприємства «ДУБЕКСПО» судові витрати в сумі 1 600 грн. 00 коп. (а.с.20-22)

У вказаному рішенні суду встановлено, що 21 листопада 2016 року ПП «ДУБЕКСПО» подано до Державної податкової інспекції в Голосіївському районі у місті Києві податкову декларацію з податку на додану вартість (реєстраційний номер ), в якій заявлено про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість у розмірі 60002 грн. - за жовтень 2016 року. Крім того, 20 грудня 2016 року ПП «ДУБЕКСПО» подано до Державної податкової інспекції в Голосіївському районі у місті Києві податкову декларацію з податку на додану вартість (реєстраційний номер ), в якій заявлено про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість у розмірі 92002 грн. - за листопад 2016 року.

Відповідно до виписки по платіжних доручень: №869-07 та №870-07 відшкодування податку на додану вартість, заявленого до відшкодування за період жовтень листопад 2016 року, здійснено 30 березня 2017 року.

Судом встановлено, що Державною податковою інспекцією в Голосіївському районі ГУ ДФС у місті Києві за результатами камеральних перевірок визнано право Позивача на отримання бюджетного відшкодування податку на додану вартість та підтверджено достовірність розрахунку заявленої до відшкодування суми, проте саме відшкодування відбулося лише 30 березня 2017 року, тобто з порушенням визначеного законом строку. Згідно з пунктом 200.23 статті 200 ПК України суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважається заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення. Отже, на підставі аналізу зазначених норм суд приходить до висновку, що неподання органом державної податкової служби після закінчення перевірки до органу Державного казначейства України висновку із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету, та непогашення у зв'язку з цим заборгованості бюджету з податку на додану вартість, не позбавляє платника податку права пред'явити вимоги про стягнення зазначеної пені.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судове рішення у справі № 826/5696/17 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт прострочення виконання зобов'язання з бюджетного відшкодування податку на додану вартість підтверджено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 року по справі №826/5696/17, яке набрало законної сили.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Частиною 2 цієї статті передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 Цивільного кодексу України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, правовідношення, в якому Відповідач зобов'язаний здійснити суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість, є грошовим зобов'язанням.

Cтаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статею 11 ЦК.

Згідно зі статею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Враховуючи вищевикладене, Суд не приймає до уваги заперечення Відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву.

При зверненні до суду Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 27.12.2016 р. по 28.03.2017 р. у розмірі 1 165 грн. 36 коп. та інфляційні у розмірі 5 564 грн. 69 коп.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем з бюджетного відшкодування податку на додану вартість за загальний період прострочки з 27.12.2016 р. по 28.03.2017 р. у розмірі 1 165 грн. 36 коп. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком Позивача, а тому з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню 3% річних за загальний період прострочки з 27.12.2016 р. по 28.03.2017 р. у розмірі 1 149 грн. 40 коп.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов'язання в зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, за загальний період прострочки з 27.12.2016 р. по 28.03.2017 р. у розмірі 5 564 грн. 69 коп., що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у заявленому Позивачем розмірі, оскільки відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України суд при ухваленні рішення не може виходити у рішенні за межі заявлених позовних вимог.

Що стосується вимог Позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 3200 грн. 00 коп., понесеної ним у зв'язку з простроченням виконання Відповідачем грошового зобов'язання, Суд зазначає.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 Цивільного кодексу України, згідно з ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди Позивач не надав Суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили про приниження ділової репутації останнього або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації у суспільстві, перед клієнтами та контрагентами, формуванням негативної оцінки Позивача як суб'єкта господарських та цивільних відносин, що призвело до зменшення кількості контрагентів, споживачів послуг, прибутку товариства.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов'язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, Суд доходить висновку, що оскільки Позивачем не доведено належними та допустимими доказами відповідно до норм ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України наявність всіх елементів складу правопорушення (протиправність поведінки, шкода, причинний зв'язок між ними) для застосування такої міри деліктної відповідальності, як відшкодування шкоди, позовні вимоги Приватного підприємства «ДУБЕКСПО» в частині стягнення з Головного управління ДФС у м. Києві моральної шкоди у розмірі 3 200 грн. 00 коп. не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України Державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за рішенням, прийнятим державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування.

Частиною першою ст. 48 названого Кодексу встановлено, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка, зокрема, передбачає здійснення Державним казначейством України: операцій з коштами державного бюджету, розрахунково-касового обслуговування розпорядників бюджетних коштів.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Аналогічна норма передбачена у Положенні про Державну казначейську службу України, затвердженому Указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011. Відповідно до пункту 7 зазначеного Положення Казначейство України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (у разі їх утворення).

Територіальним органом у м. Києві є Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві.

Таким чином, управління наявними коштами Державного бюджету України, у тому числі в іноземній валюті, коштами державних позабюджетних фондів і позабюджетними коштами установ та організацій, що утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, фінансування його видатків входить до компетенції Державного казначейства України.

З огляду на викладене вище, обов'язок обслуговування бюджетних коштів та списання цих коштів, у тому числі на відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам незаконними діями та рішеннями органів державної влади покладено на Державну казначейську службу України та її територіальні органи, а тому Позивачу надано право звернутися до суду з вимогою про відшкодування з Державного бюджету України державою в особі органів, які виконують функції управління коштами Державного бюджету, а не за рахунок коштів, виділених державою на утримання органів, що завдали шкоду.

Що стосується розподілу судових витрат відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, Суд зазначає, що відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Таким чином, Суд приходить до висновку, що судовий збір за подання вказаної позовної заяви в частині стягнення моральної шкоди не покладається на Відповідача та не справляється взагалі.

Що стосується іншої частини позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних, Суд зазначає, що вказані вимоги є грошовим зобов'язанням, а тому п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не застосовується. Таким чином, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору в цій частині покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Приватного підприємства «ДУБЕКСПО» - задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві (01601, м.Київ, ВУЛИЦЯ ТЕРЕЩЕНКІВСЬКА, будинок 11-А, ідентифікаційний код юридичної особи 37993783) на користь Приватного підприємства «ДУБЕКСПО» (01004, м.Київ, ВУЛИЦЯ ГОРЬКОГО, будинок 5, корпус Б, Ідентифікаційний код юридичної особи 36203336) 3% річних у розмірі 1 149 (одна тисяча сто сорок дев'ять) грн. 40 (сорок) коп., інфляційні у розмірі 5 564 (п'ять тисяч п'ятсот шістдесят чотири) грн. 69 (шістдесят дев'ять) коп.

3. Стягнути з Головного управління ДФС у м. Києві (04655, м.Київ, ВУЛИЦЯ ШОЛУДЕНКА, будинок 33/19, ідентифікаційний код юридичної особи 39439980) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 757 (одна тисяча сімсот п'ятдесят сім) грн. 82 (вісімдесят дві) коп.

4. Стягнути з Приватного підприємства «ДУБЕКСПО» (01004, м.Київ, ВУЛИЦЯ ГОРЬКОГО, будинок 5, корпус Б, Ідентифікаційний код юридичної особи 36203336) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 04 (чотири) грн. 18 (вісімнадцять) коп.

5. В іншій частині позову - відмовити.

6. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 19 квітня 2019 року.

Суддя О.В. Чинчин