ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
====================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року Справа № 915/270/19

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

за участю секретаря судового засідання Ржепецької К. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Спеціалізована фірма «МИСФА» (54007, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Казарського, 2Г)

до відповідача: Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» (54003, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Гречишнікова, 54)

про: стягнення 150000 грн,

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з’явився,

від відповідача: не з’явився,

Суть спору:

19.02.2019 публічне акціонерне товариство «Спеціалізована фірма «МИСФА» звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 18/02-18 від 18.02.2019 про стягнення з комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» неустойки в сумі 150000,00 грн.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі договору оренди частини виробничої бази від 29.09.2009; акту приймання-передачі від 01.10.2009; рішень Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2017 у справі № 915/1998/15 та від 16.03.2018 у справі № 915/1271/18; застосування норм статей 525, 526, 759-763, 777, 785, 795 Цивільного кодексу України, статей 193, 218 Господарського кодексу України та мотивовані неповерненням відповідачем орендованого майна, у зв’язку з припиненням строку дії договору оренди частини виробничої бази від 29.09.2009.

Ухвалою суду від 22.02.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/70/19, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження; розгляд справи по суті призначено на 19.03.2019 о 10 год. 00 хв.; викладено вимоги до позивача; встановлено сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

06.03.2019 до суду від позивача надійшла заява № 05/03 від 05.03.2019 на виконання вимог ухвали суду від 22.02.2019, за текстом якої заявник повідомив суд про те, що заходи досудового врегулювання спору позивачем не вживалися; заходи забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви позивачем не здійснювалися; у позивача наявні оригінали письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Ухвалою суду від 19.03.2019 розгляд справи № 915/270/19 було відкладено на 18 квітня 2019 року о 09:30.

Станом на момент проведення судового засідання інших заяв як по суті справи, так і з процесуальних питань від учасників справи до суду не надходило.

Відповідач правом, передбаченим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України щодо оформлення відзиву на позовну заяву і документів, що підтверджують заперечення проти позову, не скористався, вимоги суду щодо надання відзиву на позовну заяву та заперечень проти позову не виконав, про причини невиконання вимог суду не повідомив, в судове засідання двічі не з’явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

18.04.2019 представники сторін в судове засідання не з’явилися, хоча про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать відмітки про отримання сторонами копій ухвали Господарського суду Миколаївської області від 19.03.2019 у справі № 915/270/19 на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення зі штрихкодовими ідентифікаторами 485, 477.

Згідно ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення про причини неявки; повторної неявки у судове засідання учасника справи незалежно від причин неявки.

Враховуючи наведене та те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов’язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов’язком сторони, суд дійшов висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності представників сторін.

Водночас, враховуючи відсутність відзиву по суті позову, згідно ст. 165 ГПК України справу вирішено за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до змісту статей 195, 240 ГПК України, суд 18.04.2019 за результатами розгляду даної справи підписав вступну та резолютивну частину рішення.

Дану справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження.

Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд –

В С Т А Н О В И В:

29 вересня 2009 року між акціонерним товариством «Спеціалізована фірма «Мисфа», назву якого змінено на публічне акціонерне товариство «Спеціалізована фірма «Мисфа», як орендодавцем, та комунальним підприємством «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг», як орендарем, був укладений договір оренди частини виробничої бази (далі – Договір), згідно із предметом якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування частину території виробничої бази орендодавця, яка знаходиться за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, смт. Воскресенськ, вул. Миру, 18.

За умовами наведеного договору:

- в оренду передається частина території виробничої бази загальною площею 1,1 гектарів (п. 2 Договору);

- договір укладено з 29.09.09 по 28.09.10 р. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п. 3 Договору);

- орендна плата вноситься орендарем у розмірі 5000,00 грн на місяць готівкою у касу підприємства або на розрахунковий рахунок підприємства (п. Договору);

- після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві частину території виробничої бази у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду (п. 11 Договору);

- дія договору припиняється у разі: - закінчення строку на який його було укладено; - придбання орендарем частини території виробничої бази ділянки у власність; - взаємною згодою сторін; - на вимогу однієї зі сторін у наслідок невиконання другою стороною обов’язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої частини території виробничої бази, яке істотно перешкоджає її використанню, з попередженням другої сторони за 10 днів до строку припинення дії договору, а також з інших підстав, визначених законом; - перехід права власності на орендовану частину території виробничої бази до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору (п. 17 Договору);

- за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору (п. 18 Договору).

Вказаний договір підписаний та скріплений печатками обох сторін.

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача, як орендодавця, про стягнення з відповідача, як орендаря, неустойки, внаслідок порушення останнім взятих на себе договірних зобов'язань щодо повернення речі, переданої в оренду у разі припинення договору.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши обставини справи відносно норм чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов таких висновків.

Підставами виникнення цивільних прав та обов’язків, відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов’язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов’язання, що виникає між суб’єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб’єкт (зобов’язана сторона, у тому числі боржник) зобов’язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб’єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб’єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

У відповідності до ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов’язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов’язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Матеріали справи свідчать про таке.

Відповідно до Акту приймання-передачі від 01.10.2009 орендодавцем надано, а орендарем прийнято в строкове платне користування частину території виробничої бази з частковим покриттям з залізобетонних плит площиною 2445,5 кв. м.

Дія договору припинилася 29.09.2010, у зв’язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Факт припинення дії Договору встановлений рішенням Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015 у справі №915/1457/15, яке набрало законної сили.

Згідно ч. 1 ст.785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач (орендар) зобов’язаний негайно повернути наймодавцеві (орендодавцеві) річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Частиною 2 ст. 785 ЦК України передбачено, що у разі невиконання наймачем обов’язку щодо повернення речі наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

У зв’язку з неповерненням майна у позивача виникло право вимагати від відповідача сплати неустойки у розмірі 10000,00 грн на місяць за користування об’єктом оренди за час прострочення, тобто з моменту припинення Договору, а саме з 29.09.2010.

Неустойку за період з 05.07.2015 по 12.08.2015 в сумі 10000,00 грн. було стягнуто з відповідача рішенням Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015 у справі №915/1457/15, яке набрало законної сили.

Неустойку за періоди з 01.12.2012 по 30.06.2015 та з 13.08.2015 по 30.11.2015 в сумі 345000,00 грн. було стягнуто з відповідача рішенням Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2017 у справі №915/1998/15, яке набрало законної сили.

Неустойку за період з 01.12.2015 по 31.10.2017 в сумі 230000,00 грн. було стягнуто з відповідача рішенням Господарського суду Миколаївської області від 16.03.2018 у справі №915/1271/17, яке набрало законної сили.

Позивач скористався своїм правом і просить суд стягнути з відповідача 150000,00 грн неустойки за період з 01.11.2017 по 01.02.2019, оскільки у даному випадку порушення є триваючим, оскільки об’єкт оренди так і не повернуто відповідачем.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (абз. 1, 3 п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Факт існування господарського правопорушення, яке полягає у неповерненні відповідачем об’єкта оренди, встановлений рішенням Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015 у справі №915/1457/15.

За даними позивача, відповідач зобов’язання щодо повернення орендованого майна не виконав і на даний час.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Як свідчать матеріали справи, розрахунок заявлених позивачем до стягнення сум неустойки відповідачем не заперечено, обставини, зазначені в позові не спростовані.

В спірних правовідносинах відповідачем дійсно порушені норми та приписи чинного законодавства, в зв’язку з чим позивач цілком правомірно звернувся до господарського суду з відповідним позовом.

Судом перевірено розрахунок неустойки, наведений позивачем та встановлено, що суму неустойки 150000,00 грн за період з 01.11.2017 по 01.02.2019 позивачем зазначено вірно, а отже позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наданими сторонами доказами, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Судовий збір, відповідно до положень ст. 129 ГПК України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-78, 86, 129, 165, 219, 220, 233, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» (54003, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Гречишнікова, 54; ідентифікаційний код 03349499) на користь публічного акціонерного товариства «Спеціалізована фірма «МИСФА» (54007, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Казарського, 2Г; ідентифікаційний код 05473097) неустойку в сумі 150000,00 грн та 2250,00 грн судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

Позивач: Публічне акціонерне товариство «Спеціалізована фірма «МИСФА» (54007, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Казарського, 2Г; ідентифікаційний код 05473097);

Відповідач: Комунальне підприємство «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» (54003, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Гречишнікова, 54; ідентифікаційний код 03349499).

Повне рішення складено та підписано 23.04.2019.

Суддя                                                                                 О.Г. Смородінова