ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року Справа № 906/634/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Крейбух О.Г. , суддя Юрчук М.І.

секретар судового засідання Саган І.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Мельник О.С.

від відповідача 1: не з'явився,

від відповідача 2: не з'явився,

від третьої особи: Рупс В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Злагода Плюс" на рішення Господарського суду Житомирської області, ухваленого 20.12.2018 суддею Маріщенко Л.О. у м. Житомирі (повний текст складено 02.01.2019) у справі № 906/634/18

за позовом Приватне підприємство "Злагода Плюс"

до Вільської сільської ради

до Черняхівської районної державної адміністрації

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватне підприємство "Черняхівська аграрна група"

про визнання недійсним договору на управління спадщиною від 12 жовтня 2017 року, визнання незаконним та скасувати Розпорядження №361 від 17 жовтня 2017р.

ВСТАНОВИВ:

ПП "Злагода Плюс" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про визнання недійсним договору на управління спадщиною від 12.10.2017 року, укладеного між Вільською сільською радою Черняхівського району та Черняхівською районною державною адміністрацією Житомирської області та визнання незаконним та скасування Розпорядження № 361 від 17.10.2017 року "Про передачу в оренду земельних часток (паїв), що входять до складу спадщини, які є та/або можуть бути визнані відумерлою спадщиною та укладання договорів оренди землі з ПП "Некрашів", яке прийняте Черняхівською районною державною адміністрацією.

В обгрунтування вимог вказує, що сільським головою були перевищені повноваження під час укладення договору на управління спадщиною, оскільки рішення про його укладення не розглядалось на пленарному засіданні сільської ради. В частині визнання незаконним розпорядження зазначає, що до компетенції РДА відноситься розпорядження земельними ділянками державної власності поза межами населених пунктів. При цьому управління спадковими земельними ділянками здійснюється виключно органами місцевого самоврядування, адже в подільшому такі земельні ділянки переходять у комунальну власність, з моменту визнання спадщини відумерлою за рішенням суду. Відтак незаконна передача в оренду земельних ділянок порушує права позивача, як єдиного сільськогосподарського підприємства, що активно бере участь в розвитку села Зороків та вже орендує частину земель даного населеного пункту.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 20.12.2018 року у справі № 906/634/18 в позові відмовлено.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не обгрунтував, які саме його права та інтереси внаслідок укладення спірного договору та розпорядження порушені. Яким чином, в разі задоволення позову відбудеться реальне поновлення чи захист його прав чи інтересів. Припущення щодо можливості отримання позивачем в оренду земельних ділянок, що входять до складу спадщини, беззаперечно не підтверджують порушення його прав.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач зазначає про те, що судом першої інстанції не було надано правової оцінки перевищенню повноважень сільським головою Вільської сільської ради Черняхівського району Житомирської області. Скаржник також стверджує, що місцевий господарський суд дійшов хибного висновку щодо відсутності порушення прав та інтересів позивача через укладення оскаржуваного договору, оскільки охоронюваним законом інтересом є прагнення до користування конкретними матеріальними благами. З огляду на вказане, є помилковим висновок суду про те, що тільки Держгеокадастр має право на звернення з даним позовом, а не позивач.

У поданому на адресу апеляційного господарського суду відзиві Черняхівська районна державна адміністрація заперечила проти вимог апеляційної скарги та вказала, що Вільський сільський голова на законних підставах уклав оспорюваний договір, що спростовує доводи позивача про його недійсність. Відповідач 2 вважає, що договір на управління спадщиною від 12.10.2017 року укладено, а Розпорядження № 361 від 17.10.2017 року видано на законних підставах та не підлягають визнанню недійсними та скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав повністю, просив останню задовольнити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник третьої особи - ПП "Черняхівська аграрна група" вимоги апеляційної скарги заперечила, просила останню залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представники відповідача 1 та відповідача 2 в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи положення ст. 273 ГПК України щодо строку розгляду скарги в апеляційній інстанції, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення учасників провадження про час і місце розгляду справи, суд вважає за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників відповідачів у відповідності до вимог ст. 269 ГПК України.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, 12.10.2017 року між Вільською сільською радою Черняхівського району Житомирської області, в особі сільського голови Бєлого П.В. (далі - установник) та Черняхівською районною державною адміністрацією Житомирської області, в особі першого заступника голови Черняхівської райдержадміністрації Жилінського М.І. (далі - управитель) укладено договір на управління спадщиною, згідно п. 1 якого установник управління передає, а управитель приймає в управління майно, яке потребує утримання (догляду) земельних часток (паїв), що входять до складу спадщини, які є та/або можуть бути визнані відумерлою спадщиною (в кількості 34 шт., загальною площею 87,5312 га ). Пунктом 2 договору, сторони обумовили, що управитель зобов'язаний здійснювати управління зазначеним майном в інтересах спадкоємців померлих. Згідно п. 3 договору, передача майна в управління не тягне за собою переходу права власності на нього до управителя. В силу п. 4 договору, управитель вправі вчиняти стосовно майна юридичні та фактичні дії, що не протирічать вимогам чинного законодавства, в тому числі дії по передачі в оренду, зазначаючи при цьому, що він діє як управитель. Згідно п. 6 договору, останній діє до з'явлення спадкоємців або до прийняття спадщини, а у випадку визнання спадщини відумерлою - до спливу одного року з часу відкриття спадщини, але не більше 10 (десяти) років. Відмова спадкоємців від прийняття спадщини не припиняє дії зазначеного договору.

Судами встановлено, що 17.10.2017 року Черняхівською районною державною адміністрацією (далі - відповідач 2) було винесено розпорядження № 361 "Про передачу в оренду земельних часток (паїв), що входять до складу спадщини, які є та/або можуть бути визнані відумерлою спадщиною та укладання договорів оренди землі з ПП "НЕКРАШІВ". Пунктом 3 цього розпорядження було визначено передати в оренду ПП "НЕКРАШІВ" (перейменоване на ПП "Черняхівська аграрна група") земельні ділянки земельних часток (паїв), що входять до складу спадщини, які є та/або можуть бути визнані відумерлою спадщиною загальною площею - 87, 5312 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами с. Зороків на території Вільської (Зороківської) сільської ради Черняхівського району Житомирської області.

Разом з цим, пунктом 4 цього розпорядження було визначено укласти договори оренди землі земельних часток (паїв), що входять до складу спадщини, які є та/або можуть бути визнані відумерлою спадщиною згідно додатку, між Черняхівською районною державною адміністрацією Житомирської області та ПП "НЕКРАШІВ" загальною площею 87, 5312 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами с. Зороків на території Вільської (Зороківської) сільської ради Черняхівського району Житомирської області встановивши: - строк оренди до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, але не більше 10 (десяти) років; - розмір орендної плати 9 (дев'ять) відсотків від нормативної грошової оцінки земельної частки (паю) по реформованому ВАТ "Черняхівське".

Згодом, 14.11.2017 року між відповідачем 2 (орендодавець) та ПП "НЕКРАШІВ" (орендар) було укладено договори оренди земельних ділянок - земельних часток (паїв), що входять до складу спадщини, які є та/або можуть бути визнані відумерлою спадщиною для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами с. Зороків на території Вільської (Зороківської) сільської ради Черняхівського району Житомирської області.

Звертаючись із відповідним позовом до Господарського суду Житомирської області, ПП "Злагода Плюс" мотивувало його тим, що укладення спірного договору відбулося без прийняття сільською радою відповідного рішення на пленарному засіданні про передачу земельних ділянок, а відтак, на думку позивача, сільський голова не мав на укладання даного договору повноважень, що суперечить ч. 2 ст. 203 ЦК України. Позивач зазначив, що згідно ст. 1285 ЦК України, особою, що має право на утримання спадщиною є виключно сільська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки, а відтак, передача в управління земельних ділянок (паїв), що входять до складу спадщини: які є та/або можуть бути визнані відумерлою спадщиною до РДА є незаконною. Підприємство стверджує, що у зв'язку з укладанням договору на управління спадщиною та винесеним розпорядженням про передачу в оренду земельних ділянок були порушені його права, оскільки останнє є єдиним сільськогосподарським підприємством, яке бере участь в розвитку с. Зороків, а саме : проводить ямковий ремонт доріг, допомагає в підтримці порядку на сільському цвинтарі, допомагає в опалюванні школи ( в зимовий період), фінансово підтримує ремонт церкви, допомагає в проведенні святкових заходів в селі, допомагає в чищенні доріг ( в зимовий період) та надає іншу потрібну для села допомогу. Відтак, за умови дотримання головою сільської ради обов'язків передбачених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", позивач мав би реальну можливість взяти участь в сесії ради та заперечувати проти незаконної передачі земельних ділянок Черняхівській РДА в управління та міг би запропонувати передання в оренду земельні ділянки ПП "Злагода Плюс". Крім того, позивач зазначає, що 08.06.2018 року Вільською сільською радою Черняхівського району Житомирської області передано в користування позивачеві аналогічні не успадковані земельні ділянки, що також, на думку позивача, є підтвердженням недоцільності та протиправності передачі в управління РДА зазначених в позові земельних ділянок.

Суд першої інстанції, за результатами розгляду позовних вимог, визнав їх необґрунтованими та в позові відмовив.

Північно-західний апеляційний господарський суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, зробив висновок про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права. При цьому, апеляційний суд керувався такими мотивами.

В силу ст. 1285 ЦК України, якщо у складі спадщини є майно, яке потребує утримання, догляду, вчинення інших фактичних чи юридичних дій для підтримання його в належному стані, нотаріус, а в населених пунктах, де немає нотаріуса, - відповідний орган місцевого самоврядування, у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту укладають договір на управління спадщиною з іншою особою. У разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки. Особа, яка управляє спадщиною, має право на вчинення будь-яких необхідних дій, спрямованих на збереження спадщини до з'явлення спадкоємців або до прийняття спадщини. Особа, яка управляє спадщиною, має право на плату за виконання своїх повноважень.

Згідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, рішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до п. 16 ч. 4 ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільський, селищний, міський голова укладає від імені територіальної громади, ради та її виконавчого комітету договори відповідно до законодавства, а з питань, віднесених до виключної компетенції ради, подає їх на затвердження відповідної ради.

За умовами ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Тобто, виключна компетенція пленарних засідань ради з питань регулювання земельних відносин поширюється на вирішення питань відносно земель комунальної власності.

В даному випадку предметом договору є земельні ділянки померлих власників, а не землі комунальної власності, що спростовує твердження апелянта про перевищення повноважень сільського голови.

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Разом з тим, частиною 3 ст. 6 цього ж Кодексу встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що позивачем не обґрунтовано, які саме права та інтереси останнього внаслідок укладення спірного договору та розпорядження були порушені та яким чином, в разі задоволення позову, відбудеться реальне поновлення чи захист його прав чи інтересів.

Твердження, що за умови дотримання головою сільської ради обов'язків передбачених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" позивач мав би реальну можливість взяти участь в сесії ради та заперечувати проти незаконної передачі земельних ділянок Черняхівській РДА в управління та міг би запропонувати передання в оренду земельні ділянки ПП "Злагода Плюс" є лише його власними припущеннями.

Останні не підтверджують того факту, що земельні ділянки, у випадку визнання недійсним договору на управління спадщиною від 12.10.2017 року, могли б бути передані йому в оренду.

Судом першої інстанції вірно вказано, що лист-відповідь на звернення ПП Злагода Плюс" до сільського голови Вільської сільської ради Черняхівського району від 26.12.2017 року № 488, згідно якого повідомлено позивача про відмову у наданні земельних ділянок площею 83,9242 га в оренду, оскільки вони вже зареєстровані між ПП "НЕКРАШІВ" та Черняхівською районною державною адміністрацією, також не може розглядатись як доказ того, що в разі задоволення позову, спірні земельні ділянки були б передані позивачу в оренду.

Посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції поняття "охоронюваний законом інтерес" - як прагнення до користування до користування конкретними матеріальними благами, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки за матеріалами справи такий інтерес виявлено позивачем після вчинення відповідачами дій стосовно земельних ділянок.

Тобто, за відсутності виявлення такого інтересу до укладення спірного договору, твердження скаржника про його порушення є необгрунтованим та безпідставним.

В силу приписів ст. 73 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень

Колегія суддів вважає вимогу позивача про визнання незаконним та скасування Розпорядження № 361 від 17.10.2017 року "Про передачу в оренду земельних часток (паїв), що входять до складу спадщини, які є та/або можуть бути визнані відумерлою спадщиною та укладання договорів оренди землі з приватним підприємством "НЕКРАШІВ" підставно відхиленою судом першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст. 6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань, зокрема, використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

В силу ст. 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством. Проекти розпоряджень нормативно-правового характеру погоджуються з керівниками відповідних структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій. Проекти нормативно-правових актів місцевих державних адміністрацій, які відповідно до закону є проектами регуляторних актів, підлягають погодженню з територіальними органами спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань державної регуляторної політики в порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". Проекти нормативно-правових актів місцевих державних адміністрацій виносяться на громадське обговорення шляхом оприлюднення в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки. Акти місцевих державних адміністрацій індивідуальної дії, прийняті в межах їх повноважень, набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо самими актами не встановлено пізніший строк введення їх у дію. Ці акти доводяться до їх виконавців, а також обов'язково оприлюднюються, крім внутрішньо організаційних актів. Нормативно-правові акти місцевих державних адміністрацій підлягають державній реєстрації у відповідних органах юстиції в установленому порядку і набирають чинності після реєстрації з моменту їх оприлюднення, якщо самими актами не встановлено пізніший строк введення їх у дію. Визначені в цій статті акти місцевих державних адміністрацій підлягають обов'язковому оприлюдненню в порядку, установленому Законом України "Про доступ до публічної інформації". Акти місцевих державних адміністрацій, які відповідно до закону є регуляторними актами, оприлюднюються у порядку, встановленому статтею 12 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Згідно ст. 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та постановам Верховної Ради України, прийнятим відповідно до Конституції та законів України, актам Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду.

Дія актів місцевих державних адміністрацій, які відповідно до закону є регуляторними актами, або окремих положень цих актів зупиняється у разі невиконання або не оскарження у встановленому законом порядку рішень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань державної регуляторної політики про необхідність усунення порушень принципів державної регуляторної політики.

Розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Накази керівників структурних підрозділів місцевої державної адміністрації, що суперечать Конституції України, іншим актам законодавства, рішенням Конституційного Суду України та актам міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, можуть бути скасовані головою місцевої державної адміністрації, відповідним міністерством, іншим центральним органом виконавчої влади.

Згідно ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

В силу ч. 1 ст. 155 ЦК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Колегією суддів констатується, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що прийняте Черняхівською РДА Розпорядження від 17.10.2017 року № 361 призвело до порушення прав та охоронюваних законом інтересів останнього.

Доводи позивача про те, що останній доглядав за земельними ділянками на підставі звернень спадкоємців та інших не байдужих жителів села Зороків та в подальшому теоретично міг би розраховувати на укладання договорів оренди на ці земельні ділянки не доводить на момент звернення позивача до суду про порушення його прав та законних інтересів.

Вищезазначене свідчить про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивача, оскільки відсутнє порушення його прав та інтересів, які потрібно захистити чи відновити зі сторони суду.

Стосовно доводів скаржника про хибність висновку суду першої інстанції про те, що тільки Держгеокадастр має право на звернення до суду, а не позивач, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року № 15, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Основними завданнями Держгеокадастру є: реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; проведенням землеустрою, виконанням заходів, передбачених проектами землеустрою, зокрема за дотриманням власниками та користувачами земельних ділянок вимог, визначених у проектах землеустрою; дотриманням строків своєчасного повернення тимчасово зайнятих земельних ділянок та обов'язковим здійсненням заходів щодо приведення їх у стан, придатний для використання за призначенням використанням земельних ділянок відповідно до цільового призначення; дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах. Посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право: звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відтак, законодавець чітко визначив уповноважений орган який, у разі порушення земельного законодавства, має право звернутись до суду за захистом інтересів держави, оскільки доводи апелянта про порушення його прав та інтересів є недоведеними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Злагода Плюс" від 15.01.2019 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Житомирської області від 20 грудня 2018 року у справі № 906/634/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу № 906/634/18 повернути господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складено 22.04.2019 року.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Юрчук М.І.