ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2019 р. м. Київ Справа№ 911/2058/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Чорної Л.В.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу згідно протоколу судового засідання від 15.04.2019 року
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ТВІС»
на рішенняГосподарського суду Київської області
від11.01.2019
суддя Єйвазова А.Р.
повний текст складений21.01.2019
за позовомкерівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави
до1) Обухівської міської ради Київської області 2) товариства з обмеженою відповідальністю «ТВІС»
провизнання недійсним рішення та договору оренди землі

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави (надалі-позивач/прокурор) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Обухівської міської ради Київської області (надалі-відповідач 1/Обухівська міськрада) та товариства з обмеженою відповідальністю "ТВІС" (надалі-відповідач 2/ТОВ "ТВІС") в якому просив суд визнати недійсними, а саме:

- рішення 3 сесії Обухівської міськради двадцять четвертого скликання "Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин" № 28 від 31.10.2002, яким затверджено рішення виконкому "Про погодження матеріалів вибору земельних ділянок, намічених для відведення у користування на умовах оренди, та надання дозволу на виготовлення документації на будівництво" № 799 від 23.07.2002;

- договір оренди землі, укладений між відповідачами, № 1870 від 04.09.2002 зі всіма змінами та доповненнями ( т. 1, а.с. 5-20).

Звертаючись до суду із вказаним позовом прокурор зазначає про те,що спірне рішення та договір не відповідають чинному законодавству, оскільки:

- спірне рішення прийнято з перевищенням повноважень Обухівської міськради, оскільки земельна ділянка є державною власністю та належить до водного фонду;

- земельна ділянка, надана відповідно до спірних рішення та договору оренди, частково накладається на прибережну захисну смугу річки Стугна, та передана відповідачу зі зміною цільового призначення на підставі технічної документації, без розроблення проекту землеустрою;

- відповідна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту м. Обухів і міська рада не могла нею розпоряджатись.

Також прокурор вказує на те, що про порушення при прийнятті спірного рішення та договору стало відомо після проведення перевірки Головного управління Держгеокадастру у Київській області, за результатами якої складено акт № 342-ДК/293/АП/09/01/-17 від 15.12.2017.

Також, прокурором у позовній заяві було заявлено клопотання про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності та їх поновлення.

Посилаючись на відповідні обставини, прокурор просив визнати причини пропуску строку позовної давності поважними (т.1 а.с.5-21).

У відзив на позовну заяву відповідач 2 заперечує проти позовних вимог та просить у задоволені позову відмовити, з огляду на те, що:

- оскаржуване рішення прийнято та договір укладено у 2002 році, отже, до відносин сторін мають застосовуватись норми законодавства, які діяли у відповідний період, між тим прокурор посилається на приписи законодавства, яке набрало чинності пізніше;

- безпідставність тверджень про те, що спірна земельна ділянка віднесена до земель водного фонду, враховуючи відсутність проекту прибережної смуги та недоведеністю того факту, що на момент прийняття спірного рішення відстань від межі земельної ділянки до урізу води становила лише 7 метрів;

- оспорюваний договір оренди укладено з дотриманням усіх норм права, він відповідає усім критеріям на момент укладення, у т.ч. формі (т.1 а.с.137-141).

09.11.2018 прокурором до Господарського суду Київської області подано заяву про заміну підстав позову, яка прийнята судом до розгляду про що зазначено у протоколі. У вказаній заяві змінено норми Цивільного кодексу України щодо недійсності угод на норми Цивільного кодексу УРСР та підставою для визнання недійсним договору зазначено ст.ст.4,5 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішення та договору (т.1 а.с.191-205).

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.01.2019 у справі № 911/2058/18 позов задоволено:

- визнано недійсним рішення 3 сесії Обухівської міської ради двадцять четвертого скликання "Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин" № 28 від 31.10.2002, в частині затвердження рішення виконкому "Про погодження матеріалів вибору земельних ділянок, намічених для відведення у користування на умовах оренди, та надання дозволу на виготовлення документації на будівництво" № 799 від 23.07.2002 товариству з обмеженою відповідальністю "ТВІС" щодо земельної ділянки площею 1,0 га під будівництво виробничої бази в районі промвузла (п.1.28);

- визнано недійсним договір оренди землі, укладений між Обухівською міською радою Київської області та товариством з обмеженою відповідальністю "ТВІС" № 1870 від 04.09.2002 зі всіма змінами та доповненнями.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що розпорядження земельною ділянкою відносилось до повноважень органу виконавчої влади, а не Обухівської міської ради, при цьому надання в оренду такої земельної ділянки відбувалось в 2002 році без погодження проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки, а тому відповідач 1 діяв з перевищенням наданих йому повноважень та з порушенням законодавства, яке було чинне на момент прийняття останнім рішення та укладення договору оренди землі надав.

Оскільки суд першої інстанції встановив те, що земельну ділянку відповідачем 1 було надано відповідачу 2 з перевищенням повноважень, дійшов висновку про визнання недійсним договору оренди землі

Не погодившись із вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "ТВІС" (надалі-скаржник) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, невірно застосовано норми матеріального права, а саме-ст. 88 Водного кодексу України, ст.ст. 12, 93 Земельного кодексу України, ст.ст. 33, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 3, 5 Закону України «Про оренду землі» та норми процесуального права, зокрема, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України.

Заявник апеляційної скарги зазначає про те, що задовольняючи позов, місцевим господарським судом було помилково встановлено те, що земельна ділянка на момент прийняття спірного рішення та укладення спірного договору розташовувалась за межами населених пунктів в адміністративних межах Обухівської міської ради.

Скаржник вказує, що в основу оскаржуваного рішення судом першої інстанції покладено посилання на постанову Верховної Ради України від 16.03.2006 року №3571-УІ, якою затверджено та встановлено межі м. Обухів. Відповідно до плану меж, який є додатком до вказаної постанови, земельна ділянка з кадастровим номером :03:004:0024 перебуває за межами населеного пункту м. Обухів. Проте, вказаний доказ місцевим господарським судом не досліджувався.

Крім того, як на підставу для скасування оскаржуваного судового акту заявник апеляційної скарги посилається на те, що місцевим господарським судом не було враховано:

- докази відповідача 2 про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:004:0024 станом на 2002 рік перебувала в адміністративних межах Обухівської міської ради;

- копію державного акту на право постійного користування землею;

- рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради № 233 від 26.02.2002 року;

- акт відбору та обстеження земельної ділянки від 11.03.2002 року;

- акт перенесення меж земельної ділянки в натуру від 11.11.2002 року.

- витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-018 від 31.10.2018 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2019 у справі № 911/2058/18 відкрито апеляційне провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "ТВІС" на рішення Господарського суду Київської області від 11.01.2019 у справі № 911/2058/18 призначено на 11.03.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 розгляд справи № 911/2058/18 відкладено на 25.03.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2019 розгляд № 911/2058/18 відкладено на 08.04.2019.

11.04.2019 через відділ забезпечення розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду відповідачем -1 були подані пояснення.

У поданих поясненнях відповідач 1 зазначає про те, що місцевим господарським судом не було враховано по-перше, що станом на 04.09.2002 межі міста Обухова не були визначені і тому відповідно до акту вибору земельної ділянки, який був погоджений представниками інстанцій, що були передбачені на той час Земельним кодексом України, між виконавчим комітетом Обухівської міської ради Київської області та ТОВ «ТВІС» було укладено договір оренди земельної ділянки, реєстраційний номер № 147. з кадастровим номером :03:004:0024, площею 1 га. що договір оренди землі, починаючи з 2002 року виконувався обома сторонами і не може бути визнаний недійсним; по-друге, орендна плата за земельну ділянку сплачується товариством починаючи з 2002 року і продовжує сплачуватись по даний час; по-третє, відповідно до технічної документації із землеустрою від 30.03.2010. земельна ділянка з кадастровим номером :03:004:0024, площею 1 га була внесена до державного земельного кадастру - дата реєстрації - 26.12.2016, як земельна ділянка комунальної власності. У зв'язку з цим. відповідно до статті 12 Земельного кодексу України. Обухівська міська рада має право нею розпоряджатись.

Прокурор відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Твіс» не подав. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України).

В судовому засіданні адвокат скаржника вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив апеляційну скаргу задовольнити. Рішення Господарського суду Київської області від 11.01.2019 у справі № 911/2058/18 скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

Прокурор в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт-без змін як такий, що був постановлений з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідач-1 судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Будь-яких заяв чи клопотань через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярію) від відповідача 1 до суду не надходило.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі-ГПК України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 42 ГПК України визначено, що учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання не була визнана обов'язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце (рекомендовані поштові повернення), дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у відсутності представників відповідача 1 за наявними у справі матеріалами.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення адвоката скаржника та пояснення прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України ( надалі-ГПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що рішенням Виконавчого комітету Обухівської міської ради від 23.07.2002 № 799 вирішено: погодити ТОВ "ТВІС" матеріали відбору земельної ділянки площею 1,0 га, наміченої для відведення у користування на умовах оренди під будівництво виробничої бази у м. Обухів в районі промвузла; надати дозвіл ТОВ "ТВІС" на виготовлення технічної документації на будівництво виробничої бази; укласти договір на право користування земельною ділянкою на умовах оренди строком на 20 років (т.1 а.с.155).

Пунктом 1.28 рішенням 3 сесії Обухівської міськради двадцять четвертого скликання "Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин" № 28 від 31.10.2002 затверджено рішення виконкому "Про погодження матеріалів вибору земельних ділянок, намічених для відведення у користування на умовах оренди, на надання дозволу на виготовлення документації на будівництво" № 799 від 23.07.2002 (надалі - оспорюване рішення) (т.1 а.с.159).

04.09.2002 між Виконавчим комітетом Обухівської міської ради (орендодавець) та ТОВ "ТВІС" укладено договір оренди земельної ділянки (далі - договір оренди), предметом якого є надання відповідачем 1 в оренду на 20 років відповідачу 2 земельної ділянки загальною площею 10 000 кв.м, розміщеної на землях, що знаходяться на території Обухівської міської ради Обухівського району Київської області в м. Обухів, в районі промвузла, надану під розміщення виробничої бази (т.1 а.с.120).

Зазначений договір оренди посвідчено нотаріально за № 1870 та зареєстровано за № 147 у книзі записів Обухівського районного відділу земельних ресурсів.

30.01.2008 року між Обухівською міською радою та ТОВ "ТВІС" укладено додатковий договір до договору оренди № 147 від 04.09.2002 (т.1 а.с.121).

У 2010 році за замовленням відповідача 2 розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) під будівництво виробничої бази площею 1 га, що розташована у м. Обухів на території промвузла Обухівського району Київської області, який присвоєно кадастровий номер :03:004:0024 (т.1 а.с.107-120).

Звертаючись до суду із вказаним позовом прокурор зазначає про те, що 15.12.2017 Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Київській області було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельна ділянка з кадастровим номером 0:03:04:0024.

За результатами вказаної перевірки було складено акт (т.1 а.с.34-37).

Відповідно до акту, встановлено що земельна ділянка з кадастровим номером :03:004:0024 розташована у безпосередній близькості від водного об'єкта (впадіння р. Стугна в Канівське водосховище) - найменша відстань від межі земельної ділянки до урізу води згідно з даними Національної кадастрової системи становить приблизно 7 метрів та відповідно є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Також, вказаним актом перевірки встановлено невідповідність цільового призначення земельної ділянки.

Також у вказаному акті зазначено про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:004:0024 на момент прийняття оскаржуваного розпорядження та укладення між сторонами договору знаходилась за межами населеного пункту м. Обухів, у зв'язку з чим, у відповідності до ст. 122 Земельного кодексу України, відповідач 1 не мав повноважень на розпорядження такою земельною ділянкою.

У відповідності до висновку сертифікованого інженера-землевпорядника Серебрій Н.В., встановлено, що земельна ділянка, надана в оренду за оскаржуваними рішенням та договором з кадастровим № :03:004:0024 частково накладається на землі водного фонду, а саме 25 метрову захисну смугу вздовж річки (т.1 а.с.38-39).

Суд апеляційної інстанції зазначає про те, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право оренди земельної ділянки, відповідно до ч. 1 ст. 1 ст. 93 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності; земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Положеннями ч.ч. 7,8 ЗК України визначено, що орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи; відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю; у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності; до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом ( ч.ч. 1-3 ст. 83 ЗК України).

За змістом ч.1 ст. 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону ( ч.2 ст. 84 ЗК України).

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом ( ч. 4 ст. 84 ЗК України).

Так, за змістом ч. ч. 1, 3 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки; передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

У відповідності до п. 12 Перехідних положень ЗК України, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади

Як вірно було встановлено місцевим господарським судом, що земельна ділянка на момент прийняття спірного рішення та укладення спірного договору розташовувалась за межами населених пунктів в адміністративних межах Обухівської міської ради.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до проекту формування і встановлення меж території міської ради та населених пунктів Обухівської міської ради народних депутатів, затвердженого рішенням Обухівської міської ради народних депутатів 10 сесії 2 скликання від 28.11.1997, земельна ділянка на момент прийняття оскаржуваного розпорядження та укладення договору оренди розташована за межами м. Обухів.

У подальшому постановою Верховної Ради України від 16.03.2006 року №3571-VI затверджено та встановлено межі м. Обухів. Проте відповідно до плану меж, який є додатком до вказаної постанови, земельна ділянка з кадастровим номером :03:004:0024 також перебуває за межами населеного пункту м. Обухів.

Згідно ст. 59 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

При цьому, як визначено ч. 4 вказаної норми, громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Суд апеляційної інстанції зазначає про те, що положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЗК України передбачено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги; прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема, для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів.

Отже, ширина прибережної захисної смуги встановлюється законом, тому посилання відповідача на те, що сам факт відсутності проекту захисної прибережної смуги свідчить про те, що земельні ділянки, які знаходяться на такій смузі, не є землями водного фонду помилковий.

У відповідності до ст. 1 Водного кодексу України (далі - ВК України), прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Згідно ст. 3 ВК України, усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд; до водного фонду України належать, зокрема: поверхневі води, водотоки (річки, струмки).

У відповідності до ст.ст. 58 ЗК України та 4 ВК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм.

Відповідно до ст. 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Так, в підтвердження факту накладення земельної ділянки, наданої відповідачу 2 в оренду з кадастровим номером :03:004:0024, на землі водного фонду прокурор було надано висновок сертифікованого інженера-землевпорядника Серебрій Н.В. № 35 від 02.04.2018 з схемою накладення відповідної земельної ділянки на землі водного фонду (т.1 а.с.38-39).

Місцевим господарським судом правомірно було відхилено посилання відповідача на те, що відповідна схема не може бути прийнята як доказ того, що земельна ділянка, надана відповідачу в оренду, накладалась на прибережну захисну смугу у 2002 році - в момент її надання в оренду відповідачу 2, оскільки відповідачем не надано доказів того, що відповідна обставина - накладання земельної ділянки на землі водного фону не мала місце у 2002 році. Отже, не спростовано відповідної обставини.

Відтак розпорядження вказаною земельною ділянкою відносилось до повноважень органу виконавчої влади, а не Обухівської міської ради, при цьому надання в оренду такої земельної ділянки відбувалось в 2002 році без погодження проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те,ж що Обухівська міська рада, з перевищенням наданих повноважень та з порушенням законодавства, чинного на момент прийняття рішення та укладення договору, надала в оренду відповідачу 2 земельну ділянку.

Також прокурор просив суд визнати недійсним договір оренди землі, укладений між Обухівською міською радою Київської області та ТОВ "ТВІС" № 1870 від 04.09.2002 зі всіма змінами та доповненнями, який укладено на підставі оскаржуваного рішення.

З даного приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ЦК УРСР (норми якого діяли станом на момент виникнення спірних правовідносин), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону ( ст. 48 ЦК УРСР)

Згідно ст. 4 ЗУ "Про оренду землі" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян та юридичних осіб України, територіальних громад сіл, селищ, міст (комунальній власності), держави.

При цьому, згідно ч. ч. 2, 3 ст. 5 вказаного Закону, орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради.

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України у межах їх повноважень. Рішення про надання в оренду земельних ділянок зазначені органи державної влади приймають при попередньому погодженні цих питань на сесіях відповідних рад

У відповідності до ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги є про визнання недійсним договіру оренди землі, укладеного між Обухівською міською радою Київської області та ТОВ "ТВІС" № 1870 від 04.09.2002 зі всіма змінами та доповненнями є обґрунтованими.

В той же час, ТОВ "ТВІС" заявлене клопотання про застосування строків позовної давності ( т. 1, а.с. 228-229).

Зазначене клопотання мотивоване тим, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування від 31.10.2002 та оскаржуваний договір оренди земельної ділянки укладений 04.09.2002, у зв'язку з чим строк позовної давності до даних правовідносин сплив-2005 року.

В свою чергу, як вбачається із прохальної частини позовної заяви, прокурором було заявлено клопотання про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності та їх поновлення.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся з позовом до суду 17.09.2018, що підтверджується відбитком штампу місцевого господарського суду проставленого на титульному аркуші позовної заяви (а.с. 5).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Разом з тим згідно із ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

В той же час, прокурор зазначає, що про наявні порушення вимог закону, інтересів держави та необхідність їх захисту в судовому порядку прокурору стало відомо після отримання листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області з актом перевірки, який направлено до прокуратури Київської області листом від 18.12.2017 №10-10-0.441-19078/2-17. Доказів того, що про відповідні порушення органам прокуратури або уповноваженому органу стало відомо раніше проведення відповідної перевірки не надано. При цьому, відомості про сам факт прийняття рішення та укладення договору, дійсність яких оспорюється, не можуть свідчити про обізнаність про порушення, оскільки кадастровий номер відповідній земельній ділянці надано лише у 2010 році, а інформація з Державного земельного кадастру щодо земельних ділянок (у т.ч. меж) стала оприлюднюватись лише після набранням чинності Законом України "Про Державний земельний кадастр" - 01.01.2013.

Проте суд апеляційної інстанції не погоджується із такими посилання прокурора з огляду на таке.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Так, з 01.01.2013 повноваження щодо передачі у власність або у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України в редакції Закону України від 06.09.2012 № 5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" перейшли від районних державних адміністрацій до Центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, яким на той час було Державне агентство земельних ресурсів України, та до його територіальних органів.

Наказом від 25.01.2013 № 40 Міністерство аграрної політики України затвердило зміни до Положення про Головні управління Держземагенства в областях, згідно з пунктом 4.32 якого, Головні управління Держземагенства в областях наділені повноваженнями передавати відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб в межах областей.

Положеннями пункту 2 та пункту 5 частини 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" визначено, що Державне агентство земельних ресурсів України реорганізоване шляхом перетворення в Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру. Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, є правонаступником Державного агентства земельних ресурсів України.

Частиною 2 статті 2 ЦК передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

У спірних правовідносинах суб'єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, тому зміна уповноваженого органу щодо розпорядження спірними земельними ділянками і здійснення контролю за нею внаслідок внесення змін до чинного законодавства України не змінює порядку перебігу позовної давності.

Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право дізналася або могла дізнатися саме держава в особі уповноваженого органу, а не конкретний позивач або прокурор. Наведе відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України у справах № 3-932гс17 від 18.10.2017, № 3-869гс17 від 16.08.2017, № 3-455гс17 від 07.06.2017, №3-1486гс16 від 22.03.2017, № 916/2122/13 від 22.04.2015, № 11/163/2011/5003 від 25.03.2015 та підтримується усталеною судовою практикою Верховного Суду, зокрема у постановах від 24.01.2018 у справі № 914/801/17, від 19.06.2018 у справі № 922/2756/17.

Разом з тим органи, які були попередниками Державного агентства земельних ресурсів України у здійсненні повноважень власника на землю, не були позбавлені права звернутись до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу у межах строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що зміна розпорядника землі не має наслідком зміну позовної давності.

Так, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах (п.п.2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013).

При цьому, саме на прокурора покладено обов'язок доказування, що строк було пропущено з поважних причин, проте, у даному випадку прокурором не доведено, а судом не встановлено обставин, що вказували б на поважність причин пропуску позовної давності.

Як вже зазначалось вище, ТОВ "ТВІС" заявлене клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до положень пункту 4 статті 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області хоча і є обґрунтованими та доведеними, проте не підлягають задоволенню в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Також місцевий господарський суд відхилив доводи відповідача 2 на те, що у позовній заяві не зазначено органу державної влади, інтереси якої він захищає суд.

При цьому місцевий господарський суд виходив з того, що:

- статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом;

- в силу ч.3 відповідної норми, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу; наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті;

- ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді; прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва; прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень; у разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу; наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень;

- ч. 4 ст. 53 ГПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

- поряд з цим, як визначено ч .5 ст. 53 ГПК України, у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Враховуючи вищенаведені приписи законодавства, місцевий господарський суд зазначив про те, що звертаючись з позовом, за яким відкрито провадження у справі, в інтересах держави прокурор зазначив про відсутність у уповноваженого органу - Держгеокадастру та його територіальних органів повноважень на звернення до суду, у зв'язку з чим прокурор набув статусу позивача у даній справі.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Прокурор у відповідності до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст. 53 Господарського процесуального кодексу України з даним позовом звернувся як самостійний позивач, посилаючись на те, що оскарженим рішенням постійної комісії Київради порушено інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів, а орган до компетенції якого віднесено повноваження із захисту наведеного відсутній. В свою чергу, Держгеокадастр в силу приписів п.5-1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою КМУ від 14.01.2015 №15, не наділений повноваженнями на звернення до суду з позовом про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування та визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок.

З урахуванням положень ст.ст. 4, 42, 44, 46 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, є процесуальним правом.

Відповідно до частини 3 цієї статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.

Частиною 4 статті 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, пункт 27).

Водночас є категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Ураховуючи викладене, зважаючи на роль прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Так, відповідно до частини 1, абзацу 1 частини 3 та абзацу 1 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що прокурор має право звернутися до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах держави з позовом, в якому зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або з позовом в інтересах держави, зазначивши про відсутність у відповідного органу повноважень щодо звернення до господарського суду. При цьому у будь-якому разі наявність підстав для представництва інтересів держави має бути обґрунтована прокурором у позовній заяві відповідно до приписів наведених норм.

У Рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Аналіз положень частин 3- 5 статті 53 ГПК України у взаємозв'язку зі змістом частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; або у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. "Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Підстави представництва прокурором інтересів держави з'ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

У справі, що переглядається, звертаючись із позовною заявою, прокурор зазначив, що спірне рішення та договір не відповідають чинному законодавству, оскільки спірне рішення прийнято з перевищенням повноважень Обухівської міськради, оскільки земельна ділянка є державною власністю та належить до водного фонду; земельна ділянка, надана відповідно до спірних рішення та договору оренди, частково накладається на прибережну захисну смугу річки Стугна, та передана відповідачу зі зміною цільового призначення на підставі технічної документації, без розроблення проекту землеустрою; відповідна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту. Таким чином, на думку прокурора, прийняте рішення відповідачем 1 та укладення в подальшому договору оренди з відповідачем 2 не відповідало вимогам законодавства, яке було чинне на той час.

При цьому прокурор у тексті позовної заяви

зазначав, що органом, уповноваженим державою розпоряджатися спірними земельними ділянками (земельними ділянками державної власності, розташованими за межами населеного пункту), є Головне управління Держгеокадастру у Київській області, проте його посадові особи не наділені повноваженнями щодо звернення до суду із вимогами, заявленими у цьому позові, у зв'язку з чим цей позов заявлено в інтересах держави прокурором як позивачем.

Як вже зазначалось вище, що згідно з Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: проведенням землеустрою, виконанням заходів, передбачених проектами землеустрою, зокрема за дотриманням власниками та користувачами земельних ділянок вимог, визначених у проектах землеустрою; дотриманням порядку визначення та відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право: звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Держгеокадастр в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів Мінагрополітики видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.

При цьому повноваження щодо розпорядження спірними земельними ділянками, які належать до категорії земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, належать до компетенції центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів, у цьому випадку до повноважень Головне управління Держгеокадастру у Київській області.

За таких підстав прокурор фактично звернувся у цій справі із позовом на захист прав та інтересів Головне управління Держгеокадастру у Київській області, яке наділено повноваженнями щодо розпорядження спірними земельними ділянками, є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю щодо здійснення захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави у судовому порядку.

Прокурором при зверненні з позовом у цій справі в інтересах держави безпідставно не зазначено орган (органи), уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої (яких) подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу.

Посилання прокурора на те, що органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, проте у зазначеного органу немає повноважень щодо звернення до суду із вимогами, заявленими у цьому позові, суд апеляційної інстанції відхиляє з огляду на те, що таке твердження суперечить приписам наведених вище нормативно-правових актів. При цьому прокурор не враховує того, що положення таких нормативних - правових актів не можуть визначати конкретні предмети і підстави позовів, з якими уповноважений орган має право звернутися до суду, оскільки зазначене було б неправомірним обмеженням повноважень такого органу у визначенні способу захисту та забезпеченні здійснення судового захисту інтересів держави.

Аналогічна правова позиція щодо повноважень Держгеокадастру та подачі позову прокурором як самостійним позивачем викладено у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 № 926/03/18, від 23.10.2018 № 906/240/18, від 23.10.2018 № 906/166/18.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що у цій справі не має передбачених законом виключних підстав, коли прокурор може звернутися до суду за захистом інтересів держави, адже безпідставно не зазначаючи орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, прокурор не підтвердив правових підстав для представництва та відповідно, не набув процесуального статусу органу, якому законом (статтею 53 ГПК України та статтею 23 Закону України "Про прокуратуру") надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб (спеціальної процесуальної правоздатності).

Таким чином, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, суд першої інстанції помилково визнав встановленими недоведені обставини справи та зробив висновки, які не відповідають обставинами справи, а також неправильно застосував норми матеріального права, що згідно з п. 1-4 ч. 1 ст. 277 ГПК України є підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю та ухвалення в апеляційному порядку нового рішення про відмову у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 277, 281-284 Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Київської області від 11.01.2019 у справі № 911/2058/18 скасувати, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ТВІС»- задовольнити.

Прийняти нове рішення.

В задоволенні позову відмовити.

Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано -24.04.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

Л.В. Чорна