РІШЕННЯ

15 квітня 2019 року м. ТернопільСправа № 921/160/19

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Охотницької Н.В.

за участі секретаря судового засідання Ранецької Л.А.

розглянув справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Володимир-Волинська птахофабрика", 44700, Волинська область, Володимир-Волинський район, село Федорівка,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Махневич Наталії Іванівни, АДРЕСА_1

про стягнення 23 425,82 грн

за участі представників сторін від:

позивача: Машевська Л.А., довіреність № 26/12/18 від 26.12.18;

відповідача: не прибув.

В порядку ст. ст. 8, 222 Господарського процесуального кодексу України, здійснюється повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Акорд".

Встановив:

Приватне акціонерне товариство "Володимир-Волинська птахофабрика" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Махневич Наталії Іванівни про стягнення 23 425,82 заборгованості за неналежне виконання зобов'язань по договору поставки №ф-8430 від 08.12.2017, з яких: 10 795,80 грн - основна заборгованість, 685,48 грн - інфляційні втрати, 4 439,85 грн - 36 відсотків річних за користування коштами, 3 238,74 грн - штраф в розмірі 30 % від вартості неоплаченого товару, 4 265,95 грн - пеня.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем, взятих на себе зобов'язань згідно умов договору поставки №ф-8430 від 08.12.2018, внаслідок чого допустив заборгованість в заявленій до стягнення сумі, на яку нараховані пеня, інфляційні втрати, 36 відсотків річних (згідно умов договору) та штраф.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 07 березня 2019 року позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Володимир-Волинська птахофабрика" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 01 квітня 2019 року.

В судовому засіданні 01.04.2019 суд ухвалив відкласти розгляд справи без постановлення окремого процесуального документа із зазначенням про постановлення ухвали про відкладення розгляду справи у протоколі судового засідання, відповідно до пункту 7 частини 2 статті 223 ГПК України, на 15 квітня 2019 року о 12:00 год., про що присутній в підготовчому засіданні 01.04.2019 представник позивача повідомлений під розписку, а відповідачу, згідно із ч. 2 ст. 120 ГПК України, відправлено відповідну ухвалу (повідомлення).

В судове засідання 15.04.2019 прибув представник позивача. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Також, 15.04.2019 представником ПАТ "Володимир-Волинська птахофабрика" через канцелярію Господарського суду Тернопільської області подано заяву № 29 від 12.04.2019 (вх.№ 6504 від 15.04.2019) про приєднання до матеріалів справи документів, зокрема: копії виписки по рахунку № 3 про рух коштів за 18.12.2017, що надана 02.04.2019 ПАТ "Райффайзен банк Аваль" про зарахування коштів в сумі 1025,00 грн та 7500,00 грн; копії виписки по рахунку № 3 про рух коштів за 22.12.2017, що надана 02.04.2019 ПАТ "Райффайзен банк Аваль" про зарахування коштів в сумі 4678,00 грн; копії платіжних доручень № Н1219SUGFH від 19.12.2017 на суму 7500,00 грн, № Н1219Y6SFN від 19.12.2017 на суму 1025,00 грн, Н12257 MC9P від 25.12.2017 на суму 4678,00 грн.

Відповідач в жодне із судових засідань не прибув, письмового відзиву на позов не надав, хоча про дату, час та місце їх проведення повідомлявся належним чином, у відповідності до ст. 120, 176, 242 ГПК України.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що від відповідача на адресу суду повернувся конверт із ухвалою суду від 07.03.2019 про відкриття провадження у справі із відміткою поштового відділення "за місцем обслуговування".

Пунктами 110, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, передбачено, що у разі коли адресат не з'явився за одержанням реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу протягом трьох робочих днів після доставки першого повідомлення про надходження зазначеного поштового відправлення, поштового переказу, йому під розписку вручається повторне повідомлення (крім повторних повідомлень про надходження рекомендованих поштових відправлень). У разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п'ять календарних днів з дня надходження листа до об'єкта поштового зв'язку місця призначення із зазначенням причини невручення. Поштові відправлення, поштові перекази повертаються об'єктом поштового зв'язку відправнику у разі його письмової заяви, письмової відмови адресата від одержання чи закінчення встановленого строку зберігання.

Так, як вбачається із матеріалів справи, вся кореспонденція направлялась, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, що підтверджується штемпелем суду про відправлення вихідної кореспонденції на звороті відповідного судового процесуального документу, на адресу відповідача, що зазначена у позовній заяві, а саме: АДРЕСА_1. Дана адреса фізичної особи-підприємця Махневич Наталії Іванівни також зазначена у Витязі з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який здійснений на запит суду від 05.03.2019 за № та долучений до матеріалів справи.

Не перебування відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, неможливість направлення в засідання свого повноважного представника і ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом відповідно за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03.03.2018, винесеній по справі №911/1163/17.

Судом також враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66,69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Окрім того, відповідач міг дізнатись про рух справи та призначені в ній засідання з офіційного веб-порталу Судової влади України "Єдиний державний реєстр судових рішень" http://reyestr.court.gov.ua/. Названий веб-портал, згідно з Законом України "Про доступ до судових рішень" № 3262-IV від 22.12.2005 є відкритим для безоплатного цілодобового користування.

Таким чином, судом виконано процесуальні вимоги щодо повідомлення сторін належним чином про час та місце слухання справи і реалізовано право учасника судового процесу на судовий захист.

З огляду за зазначене та з урахуванням того, що неявка відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, а також те, що відповідач не був обмежений у своїх процесуальних правах надати відзив через канцелярію суду або шляхом його направлення на адресу суду поштовим відправленням, суд вважає за можливе розглянути дану справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника позивача, дослідивши норми чинного законодавства, оцінивши подані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно із ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

З матеріалів справи вбачається, що 08.12.2017 між ПрАТ "Володимир - Волинська птахофабрика" (Постачальник) та фізичною особою - підприємцем Махневич Наталією Іванівною (Покупець), було укладено договір поставки № ф-8430 (надалі договір), відповідно до умов якого (п.1.1) Постачальник зобов'язується передати у власність Покупцю Товар (зокрема, але не виключно, продукцію виробництва ПрАТ "Володимир - Волинська птахофабрика": м'ясо бройлера, субпродукти та інші продукти) в асортименті, кількості по цінах встановлених у видаткових накладних у відповідності до узгоджених сторонами замовлень, а Покупець зобов'язується прийняти Товар та оплатити його вартість.

Відповідно до пп. 4.1. Договору, розрахунок за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем протягом 3 (трьох) календарних днів з дати виписки видаткової накладної на товар Постачальником. Розрахунки за Товар здійснюються в українській національній валюті - гривні. Вид розрахунків безготівковий. Форма розрахунків - платіжне доручення. Датою оплати за товар визнається дата фактичного надходження коштів на рахунок постачальника.

На виконання умов Договору в період з 12.12.2017 по 04.01.2018 позивачем було поставлено відповідачу товару на загальну суму 23 998,80 грн, що підтверджується відповідними видатковими накладними на товар № 96289 від 12.12.2017 на суму 8 524,02 грн, № 99712 від 21.12.2017 на суму 4 677,54 грн, № 100529 від 24.12.2017 на суму 4 854,24 грн та товарно- транспортними накладними № Р96289 від 12.12.2017, № Р99712 від 21.12.2017, № Р100529 від 24.12.2017 та № Р1502 від 04.01.2018.

Відповідачем отриманий товар було оплачено частково, а саме, в розмірі 13 203,00 грн, що підтверджується випискою по рахунку № 3 про рух коштів за 18.12.2017, що надана 02.04.2019 ПАТ "Райффайзен банк Аваль" про зарахування коштів в сумі 1025,00 грн та 7500,00 грн, випискою по рахунку № 3 про рух коштів за 22.12.2017, що надана 02.04.2019 ПАТ "Райффайзен банк Аваль" про зарахування коштів в сумі 4678,00 грн, а також платіжними дорученнями № Н1219SUGFH від 19.12.2017 на суму 7500,00 грн, № Н1219Y6SFN від 19.12.2017 на суму 1025,00 грн, Н12257 MC9P від 25.12.2017 на суму 4678,00 грн. Копії даних документів долучені позивачем до матеріалів справи.

При цьому, в іншій частині товар залишився неоплаченим, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 10 795,80 грн.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийнятті товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного Кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським, кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договорами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 ЦК України передбачає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - ч. 1 ст. 530 ЦК України.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищезазначене, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманого товару чим порушив умови Договору.

Тому, суд дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права позивача та задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 10 795,80 грн.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пп. 7.5. Договору покупець, який прострочив виконання грошового зобов'язання сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також 36% річних від простроченої суми.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 685,48 грн інфляційних втрат та 4 439,85 грн 36% відсотків річних.

Перевіривши розрахунки позивача, в тому числі: періоди нарахувань, розміри простроченого платежу, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, як таких, що відповідають умовам діючого законодавства та умовам укладеного сторонами Договору.

Згідно з п.3 ч.1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

За визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до пп. 7.4.Договору поставки, у разі прострочення оплати вартості поставленого товару, покупець зобов'язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі 1% від вартості неоплаченого товару. В разі прострочення оплати вартості товару покупцем, сплачує постачальнику штраф у розмірі 30% (тридцяти) відсотків від вартості неоплаченого товару.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3 238,77 грн штрафу та 4 265,95 грн пені.

Розглянувши та перевіривши з допомогою комп'ютерної програми Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ЛІГА:ЗАКОН представлені розрахунки штрафних санкцій, встановивши, що розмір та період нарахування пені не відповідають вимогам ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та ст. 4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", судом встановлено, що розмір пені складає 1 782,93 грн, а тому суд вважає, що вимоги позивача про стягнення пені підлягають до часткового задоволення, а саме: в сумі 1 782,93 грн. Тоді як, вимога позивача про стягнення штрафу підлягає до задоволення в повному обсязі, а саме: в сумі 3 238,77 грн.

Разом з тим, в частині стягнення з відповідача пені в сумі 2 483,02 грн в позові слід відмовити.

У відповідності до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (ч. 2 ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Пунктами 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, враховуючи порушення умов договору з боку відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 10795,80 грн, 36% річних в сумі 4 439,85 грн, інфляційних нарахувань в сумі 685,48 грн, пені в сумі 1 782,93 грн та штрафу в сумі 3238,77 грн підлягають задоволенню. В решті позовних вимог слід відмовити.

В силу приписів ст.129 ГПК України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись 73, 74, 79, 86, 129, 233, 236-238, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Махневич Наталії Іванівни (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_2) на користь приватного акціонерного товариства "Володимир-Волинська птахофабрика" (44700, Волинська область, Володимир-Волинський район, село Федорівка, ) - 10 795 (десять тисяч сімсот дев'яносто п'ять) грн 80 коп. основного боргу; 685 (шістсот вісімдесят п'ять) грн 48 коп. інфляційних втрат; 4 439 (чотири тисячі чотириста тридцять дев'ять) грн 85 коп. 36% річних за користування коштами; 3238 (три тисячі двісті тридцять вісім) грн 77 коп. штрафу у розмірі 30% від вартості неоплаченого товару; 1782 (одну тисячу сімсот вісімдесят дві) грн 93 коп. пені; 1 717 (одну тисячу сімсот сімнадцять) грн 37 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч.1 ст. 241 ГПК України).

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення, в порядку визначеному ст. ст. 256-257 ГПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено 19.04.2019.

Суддя Н.В. Охотницька