РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.04.2019Справа № 910/1857/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та

Генерального штабу Збройних Сил України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техойл НК»

про стягнення 301.855,92 грн

Представники сторін: не викликались

Суть спору :

14.02.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техойл НК» про стягнення 301.855,92 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір про закупівлі товарів за державні кошти № 264 від 19.04.2018, на виконання якого позивачем було сплачено відповідачу 876.660,00 грн, а останнім в свою чергу поставлено заправні талони на передбачені договором суму та об'єми. З квітня по жовтень 2018 року позивачу було відпущено товару на загальну суму 716.823,00 грн. Починаючи з жовтня 2018 року позивач не може отримати товар за талонами на автозаправних станціях, вказаних у додатку № 2 до договору № 264 від 19.04.2018. З листування позивача з відповідними автозаправними станціями було встановлено, що відповідачем не перераховано кошти для отримання позивачем товарів. Позивач двічі направляв на адресу відповідача претензії з вимогами вжити заходи щодо належного обслуговування представників позивача на автозаправних станціях та з вимогами сплатити пеню за прострочення поставки товару. Відповіді на вказані претензії від відповідача не надходило. Враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором № 264 від 19.04.2018, позивач звернуся до суду з вимогою стягнути з відповідача 301.855,92 грн, з яких: 159.837,00 грн за непоставлений товар, 80.652,72 грн пені, 61.366,20 грн штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/1857/19 від 20.02.2019 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

04.03.2019 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.03.2019 відкрито провадження у справі № 910/1857/19 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Даною ухвалою суду зобов'язано відповідача протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 07.03.2019 було 07.03.2019 направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 287 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 01030, м. Київ, вул. Ярославів Вал, 5-В, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 25.01.2019 є місцезнаходженням відповідача.

Проте, конверт разом з ухвалою від 07.03.2019 (номер відправлення 287) було повернуто до суду поштовим відділенням зв'язку без вручення адресату з довідкою форми Ф-20 з позначкою «інші причини».

Згідно з ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з п. 3 ст. 212 Цивільного кодексу України якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

Відповідач вимог ухвали про відкриття провадження у справі від 07.03.2019 не виконав, письмовий відзив на позовну заяву не подав.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.04.2018 між Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (далі - замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техойл НК» (далі - постачальник, відповідач) було укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти № 264 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується поставити замовнику у 2018 році паливо рідинне - бензин А-95 (талони) (лот № 1 - згідно Єдиного закупівельного словника ДК021:2015 - Бензин - Код 09132000-3) та дизельне паливо (талони) (лот № 2 - згідно Єдиного закупівельного словника ДК021:2015 - Дизельне паливо - Код 09134200-9) в асортименті, зазначені в специфікації (додаток 1 до договору), що є невід'ємною частиною цього договору (далі - специфікація), в подальшому іменовані товар, а замовник зобов'язується прийняти товар від постачальника та оплатити його вартість на умовах даного договору.

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором товар повністю не надав, тому сплачені за товар кошти підлягають поверненню позивачу в розмірі 301.855,92 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 10.1 договору він набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2018, а в частині взаєморозрахунків - до їх повного виконання.

Згідно з п. 1.2 договору найменування (номенклатура, асортимент) товару та його кількість визначено специфікацією.

Відповідно до п. 1.3 договору обсяги закупівлі товару можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків замовника. Зменшення обсягу закупівлі товару оформлюється додатковими угодами та може бути здійснено в період від дати підписання договору до дати здійснення постачальником поставки товару.

Відповідно до п. 2.1 договору постачальник повинен передати замовнику товар, якість якого відповідає умовам державних стандартів, технічним умовам та іншим нормам, встановленим чинними нормативно-правовими актами України для такого виду товару, що підтверджується відповідними посвідченнями, сертифікатами відповідності (визнання) або іншими документами (або завіреними копіями посвідчень, сертифікатів, інших документів), виданими компетентними органами та/чи виробниками товару.

Згідно з п. 3.1 договору ціна цього договору становить 876.660,00 грн в тому числі ПДВ - 146.110,00 грн.

Відповідно до п. 3.2 договору ціна цього договору може бути зменшена за вимогою замовника на підставі п. 1.3 цього договору.

Згідно з п. 3.3. договору ціна товару, яка вказується у касових чеках (чеках реєстраторів розрахункових операцій) в момент отримання покупцем товару на АЗС не може бути предметом будь-яких претензій з боку замовника. Ціна продажу товару зазначена у рахунках - фактурах та/або у накладних, оформлених продавцем протягом строку дії договору і сторони погоджуються з цим.

Відповідно до п. 4.1. договору розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після пред'явлення постачальником рахунка на оплату товару (далі рахунок) та підписання сторонами видаткової накладної, якою сторони підтверджують дату передачі товару замовнику та яка додається до рахунку.

Відповідно до п. 4.2 договору замовник здійснює оплату товару не пізніше 30 (тридцяти) банківських днів з дати підписання видаткової накладної та отримання карток, що підтверджується актом-приймання передачі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином та у повному обсязі виконав взяті на себе зобов'язання щодо оплати товару, на підставі акту приймання-передачі талонів (бланків дозволу на отримання пального), позивач перерахував платіжним дорученням № 683 від 24.04.2018 відповідачу суму в розмірі 876.660,00 грн.

Згідно з видатковою накладною № НКТ-000805 від 20.04.2018 та акту приймання-передачі талонів (бланків дозволу на отримання пального) відповідач передав позивачу талонів в кількості 23700 літрів на бензин автомобільний А-95 в талонах та 8350 літрів на дизельне паливо в талонах, всього на загальну суму 876.660,00 грн.

Відповідно до п. 5.1 договору строк (термін) відпустку товару встановлюється на підставі не менше ніж термін дії карток на пальне та не може бути меншим строку дії даного договору. Місцем відпустку товару є місце розміщення АЗС постачальника.

Відповідно до п. 5.3 договору товар постачається замовнику частинами (товарними партіями) на умовах - FCA (Інкотермс - 2010) завантажено в автомобільний транспорт покупця з резервуарів автозаправних станцій (АЗС) постачальника. Перелік АЗС та їх місцезнаходження визначаються в додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного договору. Протягом дії даного договору сторони мають право змінювати перелік АЗС, шляхом внесення відповідних змін до додатку, що є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 5.4 договору для отримання товару (заправки пальним транспортного засобу на АЗС) водій передає оператору АЗС картку на пальне (талон). Оператор АЗС здійснює відповідну ідентифікацію картки на пальне (талона), і, на підставі цього, здійснює відпуск товару відповідної марки та кількості. При відпустку товару, картка на пальне (талон) залишається у оператора, що є підтвердженням факту отримання замовником товару відповідного асортименту та кількості.

Позивач зазначає, що з квітня по жовтень 2018 року позивачу було відпущено товару в кількості 19090 літрів бензину автомобільного А-95 та 7140 літрів дизельного палива на загальну суму 716.823,00 грн.

Проте у період з жовтня 2018 року позивач не може отримати паливо по заправним талонам на АЗС, що зазначені в додатку № 2 до договору.

Матеріали справи свідчать, що вказані АЗС відмовляються приймати та не обслуговують заправні талони отримані позивачем від відповідача, у зв'язку з неотриманням від відповідача коштів по талонах.

Відповідно до п. 6.3.1 договору постачальник зобов'язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором.

Позивачем двічі на адресу відповідача направлялись претензії № 292/5312 від 29.10.2018 та № 292/5852 від 26.11.2018 з вимогою вжити заходів щодо належного обслуговування представників позивача на АЗС, проте відповіді отримано не було.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з приписами статей 662, 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором товар позивачу не поставив.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, у розумінні приписів цієї норми покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.

Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання, внаслідок якої припиняється зобов'язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове зобов'язання повернути кошти.

Як вбачається з матеріалів справи позивач не звертався до відповідача з вимогою повернути сплачені кошти, у зв'язку з не поставкою товару.

Разом з цим, відповідно до рішення Конституційного суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002 захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про існування у відповідача зобов'язання повернути позивачу суму попередньої оплати в розмірі 159.837,00 грн на підставі вимог ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки товар не поставив, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

При цьому, відповідно до п. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України всі правочини щодо забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором повинні здійснюватися виключно у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 7.2 договору за порушення строків поставки товару, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від ціни цього договору за кожен день прострочення. За прострочення строків поставки товару понад тридцять днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% ціни цього договору.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов'язання щодо строків поставки товару.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, пені та штрафу не суперечить статті 61 Конституції України.

Оскільки прострочення з постачання товару мало місце, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 80.652,72 грн пені та 61.366,20 грн штрафу (за обґрунтованими розрахунками).

Згідно з ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Таким чином, позовні вимоги Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техойл НК» (03030, м. Київ, вул. Ярославів Вал, 5-В, ) на користь Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, ) 159.837 (сто п'ятдесят дев'ять тисяч вісімсот тридцять сім) грн 00 коп. основного боргу, 80.652 (вісімдесят тисяч шістсот п'ятдесят дві) грн 72 коп. пені, 61.366 (шістдесят одна тисяча триста шістдесят шість) грн 20 коп. штрафу, 4.527 (чотири тисячі п'ятсот двадцять сім) грн 83 коп. витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В.Сівакова