ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 904/3942/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Білоуса В.В. - головуючого, Жукова С.В., Ткаченко Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Кондратюк Л.М.;

за участю представників сторін:

позивача - адвокат Крапівцева О.О.

відповідача - адвокат Філімонова О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції через Господарський суд Дніпропетровської області касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду

від 30.01.2019

у складі колегії суддів: Широбокової Л.П. (головуючого), Подобєда І.М., Орєшкіної Е.В.

та на рішення Господарського суду Дніпропетровської області

від 14.11.2018

у складі судді: Петренко Н.Е.

у справі № 904/3942/18

за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"

про визнання недійсним п. 11.1 додаткової угоди №3 від 08.11.2016 до договору страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014,-

ВСТАНОВИВ:

1. У серпні 2018 Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про визнання недійсним п.11.1 додаткової угоди №3 від 08.11.2016 до договору страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що додатковою угодою №3 зміни щодо терміну дії договору страхування майна не внесені, а п. 11.1 додаткової угоди в частині сплати страхових платежів за періоди після закінчення передбаченого цим договором строку дії суперечать таким загальним засадам цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність, розумність, не мають наслідком вчинення зобов'язань за договором страхування майна для відповідача, а отже є недійсними.

Короткий зміст оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанції

3. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2018 у справі №904/3942/18 (суддя Петренко Н.Е.) у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

4. Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

5. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 30.01.2019 у даній справі апеляційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване рішення залишено без змін.

6. Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

6.1 17.06.2014 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ІНГОССТРАХ" як страховиком (надалі - Відповідач) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", правонаступником якого є АТ Комерційний банк "Приватбанк", як страхувальником (надалі - Позивач) укладений договір страхування майна №DNHSIM128390 (надалі - Договір), у п. 10 якого визначено строк його дії з 18.06.2014 по 17.06.2017 (але не більше ніж оплачуємий період п. 11.1).

6.2 Відповідно до п. 4.1 Договору предметом договору є майнові інтереси Позивача, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням майном, вказаним в п. 5.1 Договору.

6.3 19.06.2015 до Договору сторонами було укладено додаткову угоду №1, якою внесені зміни у п. п. 7, 8, 9 та 11.1 Договору щодо ризиків, страхових тарифів, страхового платежу, графіку сплати страхових платежів (збільшений оплачуємий період до 17.06.2017, дата оплати - до 30.07.2016).

6.4 17.05.2016 до Договору сторонами було укладено додаткову угоду №2, якою внесені зміни до п. 11.1 Договору, узгоджений новий графік сплати страхових платежів із збільшенням періоду дати оплати - до 30.06.2019, періоду, за який сплачується платіж, - до 17.06.2020.

6.5 08.11.2016 до Договору укладено додаткову угоду №3, відповідно до якої внесено зміни в п. 6.1, 6.2, 9 та 11.1 Договору щодо страхової суми, ліміту відповідальності, дійсної вартості майна, страхового платежу - 32 347 460,00 грн, графіку сплати страхових платежів (збільшений оплачуємий період до 17.06.2020, дата оплати - до 30.06.2019).

6.6 Відповідач долучив до матеріалів справи ксерокопії листа Позивача від 15.12.2016 за №2016/12-15 та листа Відповідача від 16.12.2016 за №16-12/02-05 (а.с. 49, 50), оригінали яких оглянуті судом у судовому засіданні.

6.7 Згідно названих листів Позивачем запропоновано Відповідачу внести зміни до п. 10 Договору щодо стоку його дії з 04.04.2014 по 03.04.2020 включно, з 03.06.2014 по 02.06.2020 включно та з 18.06.2014 по 17.06.2020 включно (але не більше ніж оплачуємий період п. 11.1). Відповідачем запропонована пропозиція прийнята. Зазначено, що зміни до Договору є внесеними з моменту отримання Позивачем листа про прийняття пропозиції.

6.8 Доказів отримання Позивачем листа 16.12.2016 №16-12/02-05 до матеріалів справи не надано.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

7. 21.02.2019 Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою від 21.02.2019 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30.01.2019 та на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2018 у справі № 904/3942/18, підтвердженням чого є відтиск календарного штемпелю відділення поштового зв'язку на конверті, в якому надійшла касаційна скарга.

8. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги у справі № 904/3942/18 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Білоуса В.В., судді - Ткаченко Н.Г., судді - Жукова С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 26.02.2019.

9. Ухвалою Верховного Суду від 06.03.2019 відкрито касаційне провадження у справі № 904/3942/18 за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" від 21.02.2019 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30.01.2019 та на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2018; призначено розгляд касаційної скарги на 10.04.2019 о 14 год. 30 хв.

10. 19.03.2019 від Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

11. Ухвалою Верховного Суду від 20.03.2019 задоволено клопотання Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про участь в судовому засіданні 10.04.2019 о 14 год. 30 хв. в режимі відеоконференції. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області забезпечити проведення відеоконференції 10.04.2019 о 14 год. 30 хв. у справі № 904/3942/18.

Короткий зміст вимог касаційної скарги з узагальненими доводами особи, яка подала касаційну скаргу.

12. Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" подано касаційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги повністю.

13. Касаційну скаргу мотивовано наступним.

13.1 Судами попередніх інстанцій в порушення вимог процесуального закону прийнято до уваги листи від 15.12.2016 за №2016/12-15 та від 16.12.2016 за №16-12/02-05.

13.2 Додатковою угодою №3 до договору страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014 року змінено графіки та розміри оплати страхових платежів авансом за період поза межами дії договору страхування, тобто страхові платежі не матимуть наслідком вчинення страховиком дій для здійснення виплат при настанні страхового випадку.

13.3 Суди не врахували положення частини 2 статті 236 Цивільного кодексу України, згідно яких якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість їх у майбутньому припиняється, а додатковою угодою №3 зміни щодо строку дії договору страхування майна не були внесені, а внесення платежів після закінчення строку дії договору суперечать загальним засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність, розумність, та не мають наслідком вчинення зобов'язань за договором страхування майна для відповідача, а отже є недійсними.

14. Представник скаржника в судовому засіданні підтримала касаційну скаргу з підстав викладених в ній.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

15. Відповідачем подано відзив на касаційну скаргу в якому останній просить залишити касаційну скаргу без задоволення а оскаржувані судові рішення без змін.

16. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти касаційної скарги з підстав викладених у відзиві.

Позиція Верховного Суду

17. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

18. Відповідно статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

19. Суд касаційної інстанції саме в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

20. Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що спір по справі стосується визнання недійсним укладеного між позивачем та відповідачем договору про внесення змін як такого, що не має наслідком вчинення зобов'язань за договором страхування майна для Відповідача, тобто не направленого на реальне настання правових наслідків.

21. Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір.

22. Згідно статей 15, 16 Цивільного кодексу України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

23. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено статтею 215 Цивільного кодексу України.

24. За змістом частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

25. За змістом частини 1 статті 234 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (не направлений на реальне настання результату) є фіктивним.

26. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

27. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

28. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

29. Якщо на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

30. Оскільки правочин є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то завідомо на момент вчинення правочину об'єктивна неможливість настання правового результату не породжує у сторін тих чи інших прав та обов'язків. Однак не є такими правочини, за якими реальність настання правових наслідків поставлено в залежність від поведінки учасників чи інших обставин, до яких можна віднести і правочини щодо страхування майна.

31. Судами попередніх інстанцій встановлено, що як вбачається з наявної у матеріалах справи банківської виписки по рахунку ПрАТ СК "ІНГОССТРАХ" НОМЕР_1 за 16.12.2016 Позивачем перераховано на рахунок Відповідача грошові кошти у сумі 2 868 833,95 грн та 32 347 460,00 грн з призначенням платежу: сплата страхового платежу по страхуванню майна відповідно до додаткової угоди №3 від 08.11.2016 до договору № DNHSIM128390 від 17.06.2014, що вказує на виконання Позивачем зобов'язань, передбачених пунктом 11.1 договору страхування у редакції додаткової угоди №3 від 08.11.2016.

32. Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання Закону України «Про страхування» Відповідач формував та вів технічні резерви незароблених премій з врахуванням зобов'язань за договором страхування майна в редакції оспорюваної додаткової угоди, що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками та статистичною звітністю.

33. Тому, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що встановлені обставини свідчать, що як Позивачем, яким проведено оплату у строки та у розмірах, встановлених договором страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014 в редакції додаткової угоди №3 від 08.11.2016, так і Відповідачем, яким формувались страхові резерви з урахуванням договору страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014 в редакції додаткової угоди №3 від 08.11.2016, вчинялись дії, спрямовані на виконання договору страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014 в редакції додаткової угоди №3 від 08.11.2016, у зв'язку із чим оспорюваний правочин та його умови не можуть розцінюватись як такі, що вчинені без наміру створення правових наслідків.

34. Крім того, як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, графік сплати страхових платежів, викладений у п. 11.1. Договору збільшений сторонами до 17.06.2020 додатковою угодою №2 від 17.05.2016, а шляхом укладення додаткової угоди №3 від 08.11.2016 відбулась зміна пункту 11.1. договору страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014 в редакції додаткової угоди №2 від 17.05.2016, яка полягає у зміні дат оплати та розмірів страхових платежів.

35. Таким чином, додатковою угодою №3 від 08.11.2016 графік сплати страхових платежів в частині періодів, що підлягають оплаті, не змінювався.

36. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що безпідставними є доводи Позивача про встановлення пунктом 11.1. додаткової угоди №3 до Договору сплати страхових платежів за періоди після закінчення строку дії договору, оскільки такі зміни відбулись раніше шляхом укладення додаткової угоди №2 від 17.05.2016, яка неправомірною сторонами не визнавалась.

37. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що передбачено також статтями 626, 627 Цивільного кодексу України.

38. Статті 627, 628 Цивільного кодексу України встановлюють, що сторони самостійно і на добровільних засадах визначають умови договору, у зв'язку із чим спірні умови оспорюваного правочину мали бути проаналізовані позивачем на предмет їх справедливості та прийнятності для нього в момент укладення правочину, а не за фактом подальшого виконання такого правочину.

39. Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що позивачем не доведено, що додаткова угода №3 від 08.11.2016 була укладена без вільного волевиявлення позивача, не відповідала його внутрішній волі, що її зміст був невідомий позивачу на момент підписання додаткової угоди, а також не доведено підписання додаткової угоди внаслідок введення Позивача в оману або наявності інших обставин, які обґрунтовують недобросовісність дій контрагента при укладенні такої додаткової угоди.

40. Відтак, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним п.11.1 додаткової угоди №3 від 08.11.2016 до договору страхування майна №DNHSIM128390 від 17.06.2014.

41. З огляду на викладене, доводи скаржника (пункти 13.2, 13.3 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими.

42. Доводи скаржника (пункт 13.1 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

42.1 З огляду на імперативні приписи статті 300 Господарського процесуального кодексу України Верховний Суд не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходив суд при вирішенні спору, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

42.2 При цьому, доводи, викладені у касаційній скарзі (пункт 13.1 постанови), зводяться до незгоди із встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та наданою оцінкою доказів, наявних у матеріалах справи, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

43. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

44. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Росії") щодо реалізації права на справедливий суд (пункту 1 статті 6 Конвенції): "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру".

45. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, позиція суду касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

46. У справі, що розглядається, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій.

47. Відповідно статті 309 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

48. Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

49. Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідають.

50. Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

51. Вказані вимоги судами попередніх інстанцій при винесенні оскаржуваних постанови та рішення були дотримані.

52. Оскільки підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині немає, то судовий збір за подачу касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" від 21.02.2019 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30.01.2019 та на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2018 у справі № 904/3942/18 залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30.01.2019 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2018 у справі № 904/3942/18 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Білоус

Судді С. В. Жуков

Н. Г. Ткаченко