РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.04.2019Справа № 910/16305/18

За позовом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України

До Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Українські поліметали»

За участю третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

про стягнення 193 247,46 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників справи:

від позивача: Бельдяга С.В.

від відповідача: Ліпкова Ю.В.

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство економічного розвитку і торгівлі України звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Українські поліметали» про стягнення 193 247,46 грн. заборгованості за договором оренди № 8068 від 30.03.2018р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Публічним акціонерним товариством «Державна акціонерна компанія «Українські поліметали» було порушено зобов'язання щодо належного виконання умов договору оренди №8068 від 30.03.2018р. нерухомого майна, що належить до державної власності в частині здійснення відшкодування орендних платежів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.12.2018р. позовну заяву Міністерства економічного розвитку і торгівлі України залишено без руху.

Ухвалою від 27.12.2018р. судом було відкрито провадження по справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 28.01.2019р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що договір №8068 від 30.03.2018р. суперечить вимогам чинного законодавства, внаслідок чого підлягає визнанню недійсним. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено на відсутності підстав для стягнення на користь балансоутримувача 50% розміру орендної плати. Крім того, відповідачем вказано, що орендар жодних актів наданих послуг за договором №8068 від 30.03.2018р. не підписував.

28.01.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 15.02.2019р.

15.02.2019р. судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів та відкладено підготовче засідання на 01.03.2019р.

01.03.2019р. підготовче засідання було відкладено на 18.03.2019р.

У судовому засіданні 18.03.2019р. судом також було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження по справі до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва по справі №910/786/19. При цьому, суд виходив з наступного.

За приписами п.5 ч.1 ст.227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Судом враховано, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/786/19 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Українські поліметали» до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про визнання договору №8068 від 30.03.2018р. недійсним.

Проте, за висновками суду, наведене не перешкоджає розгляду спору у справі про стягнення заборгованості за договором, а обставини, що входять до предмету доказування у даній справі, можуть бути встановлені судом в межах розгляду цієї справи на підставі оцінки доказів, представлених сторонами.

Правову позицію щодо недоцільності зупинення провадження у спорах про стягнення заборгованості за договором до розгляду справи про визнання такого правочину недійсним наведено у постанові Верховного Суду від 20.03.2018р. по справі №907/20/16.

У даному випадку задоволення клопотання позивача могло б призвести до затягування строків вирішення спору, а отже і приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

До того ж, суд звертає увагу на те, що у разі визнання спірного договору недійсним у визначеному чинним законодавством України порядку, сторони не позбавлені права та можливості звернутись до суду з заявою про перегляд рішення по справі за новоявленими обставинами.

18.03.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 25.03.2019р.

25.03.2019р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.04.2019р.

03.04.2019р. розгляд справи по суті було відкладено на 10.04.2019р.

Представником відповідача у судовому засіданні 10.04.2019р. було подано клопотання про витребування доказів, яке було залишено судом без розгляду з урахуванням наступного.

Статтею 119 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У ст.207 Господарського процесуального кодексу України вказано, що головуючий з'ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов'язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Поважних причин незаявлення клопотання про витребування доказів у підготовчому провадженні Публічним акціонерним товариством «Державна акціонерна компанія «Українські поліметали» наведено не було.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, судом було залишено без розгляду відповідне клопотання відповідача як таке, що подано з порушенням строку, який було встановлено господарським судом.

Представником позивача у судовому засіданні 10.04.2019р. було надано усні пояснення по суті спору, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

Представник третьої особи у судове засідання 10.04.2019р. не з'явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням №525.

Наразі, з огляду на неявку третьої особи суд зазначає наступне.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка третьої особи не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 10.04.2019р.

10.04.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

30.03.2018р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець) та Публічним акціонерним товариством «Державна акціонерна компанія «Українські поліметали» (орендар) було укладено договір №8068 оренди державного нерухомого майна, а саме: частини нежитлового приміщення загальною площею 133,69 кв.м., (робоча площа 60,2 кв.м.) яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, буд. 174, на першому поверсі будинку, що перебуває на балансі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (балансоутримувач).

Передання вказаного об'єкта на баланс позивача підтверджується актом №1512 від 26.06.2012р. Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Зі змісту п.п.1.1-1.2 договору №8068 від 30.03.2018р. полягає, що позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно - частину нежитлових приміщень, площею 133, 69 кв.м. (робоча площа 60, 2 кв.м.), розташоване по вул. Антоновича, буд. 174 у місті Києві, з метою розміщення офісу.

Пунктом 3.1 договору №8068 від 30.03.2018р. передбачено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.1995 зі змінами та доповненнями становить без податку на додану вартість за базовий місяць розрахунку лютий 2018 - 36 350, 68 грн. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. У разі користування майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.

Відповідно до пункту 3.6 договору орендна плата перераховується до державного бюджету балансоутримувачу у співвідношенні 50% до 50 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Строк дії договору оренди №8068 від 30.03.2018р., відповідно до пункту 10.1 сторони погодили з 30.03.2018 по 28.02.2021, включно.

У п.5.15 договору №8068 від 30.03.2018р. сторони погодили, що враховуючи ст.631 Цивільного кодексу України, у зв'язку з тим, що майно використовувалось орендарем до укладання договору, а саме з 30.09.2017р., орендар зобов'язується протягом місяця після підписання цього договору перерахувати орендну плату до державного бюджету і балансоутримувачу у співвідношенні, визначеному у п.3.6 договору за період з 30.09.2017р. до дати укладання цього договору. Орендна плата за вересень 2017р. становить 34416,15 грн. без податку на додану вартість.

Як вказувалось вище, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на те, що договір №8068 від 30.03.2018р. є недійсним, оскільки укладений з порушенням норм ст.ст. 203, Цивільного кодексу України та ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

З приводу вказаних тверджень відповідача суд зазначає таке.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018р. по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018р. по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договір №8068 від 30.03.2018р. у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було.

При цьому, судом враховано, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/786/19 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Українські поліметали» до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про визнання договору №8068 від 30.03.2018р. недійсним. На теперішній час рішення суду по вказані справі не прийнято.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №8068 від 30.03.2018р. як підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача, третьої особи та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Як свідчать матеріали справи, 30.03.2018р. сторонами було складено та підписано акт приймання-передавання орендованого майна за адресою: м.Київ, вул.Антоновича, 174.

Наразі, за поясненнями позивача, відповідачем не було належним чином виконано свої грошові зобов'язання за договором №8068 від 30.03.2018р., а саме не внесено орендні платежі на рахунок балансоутримувача в розмірі та строки, які визначено умовами вказаного правочину, внаслідок чого у Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Українські поліметали» утворилась заборгованість в сумі 163 437,16 грн., що і стало підставою для нарахування пені та штрафу і звернення до суду з розглядуваним позовом.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Статтею 526 Цивільного кодексу України (враховуючи, що спірні правовідносини тривають після набрання вказаним нормативно-правовим актом законної сили) передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частинами 1, 5 ст.762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності та майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, врегульовано Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі (ч.3 ст.18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

За приписами ч.1, 3 ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Судом вказувалось, що пунктом 3.1 договору №8068 від 30.03.2018р. передбачено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.1995 зі змінами та доповненнями становить без податку на додану вартість за базовий місяць розрахунку лютий 2018 - 36 350, 68 грн. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. У разі користування майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.

Відповідно до пункту 3.6 договору орендна плата перераховується до державного бюджету балансоутримувачу у співвідношенні 50% до 50 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

У п.5.15 договору №8068 від 30.03.2018р. сторони погодили, що враховуючи ст.631 Цивільного кодексу України, у зв'язку з тим, що майно використовувалось орендарем до укладання договору, а саме з 30.09.2017р., орендар зобов'язується протягом місяця після підписання цього договору перерахувати орендну плату до державного бюджету і балансоутримувачу у співвідношенні, визначеному у п.3.6 договору за період з 30.09.2017р. до дати укладання цього договору. Орендна плата за вересень 2017р. становить 34416,15 грн. без податку на додану вартість.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданого до неї розрахунку суми позовних вимог, позивачем заявлено до стягнення заборгованість з орендної плати за період з 30.09.2017р. по червень 2018р. (включно), що в повному обсязі відповідає умовам п.3.1 та 5.15 договору №8068 від 30.03.2018р.

Здійснивши перевірку наведеного заявником розрахунку з урахуванням розподілу суми платежів між державним бюджетом та балансоутримувачем, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним.

При цьому, суд вважає заперечення відповідача щодо відсутності підстав для оплати на користь балансоутримувача об'єкта нерухомого майна 50% помилковими з урахуванням наступного.

Згідно ч.2 ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об'єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об'єктів, що перебувають у державній власності.

У п.17 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, яку затверджено постановою №786 від 04.10.1995р. Кабінету Міністрів України, вказано, що у разі оренди майна бюджетних установ орендна плата спрямовується до державного бюджету в розмірі, встановленому Бюджетним кодексом України.

Джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів є, в тому числі, власні надходження бюджетних установ (у тому числі наукових установ Національної академії наук України і галузевих академій наук), що утримуються за рахунок державного бюджету, у тому числі орендна плата за користування військовим майном, майном Національної академії наук України і галузевих академій наук, 50 відсотків орендної плати за користування іншим майном, що належить бюджетним установам, які утримуються за рахунок державного бюджету (п.10 ч.3 ст.29 Бюджетного кодексу України)./

У п.12 ст.2 Бюджетного кодексу вказано, що бюджетні установи - це органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Як було встановлено вище, між відповідачем та третьою особою було укладено договір оренди державного нерухомого майна, а саме: частини нежитлового приміщення загальною площею 133,69 кв.м., (робоча площа 60,2 кв.м.) яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, буд. 174, на першому поверсі будинку, що перебуває на балансі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (балансоутримувач).

Отже, з урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку щодо правильності та обґрунтованості розподілу орендної плати між орендодавцем та балансоутримувачем, визначеного умовами спірного правочину.

Одночасно, судом також надано оцінку поясненням учасників судового процесу щодо фактичного повернення об'єкта оренди 11.06.2018р. орендарем балансоутримувачу.

Проте, суд звертає увагу на те, що означене не вказує на відсутність у відповідача обов'язку внести оренду плату за червень 2018р. (повний місяць), оскільки фактично станом на момент вирішення спору по суті відповідачем та третьою особою не досягнуто згоди у передбаченому чинним законодавством України порядку щодо дострокового розірвання договору та припинення орендних відносин.

Суд зауважує, що договором №8068 від 30.03.2018р. визначено чіткий порядок припинення договору та повернення об'єкта оренди, який фактично контрагентами дотримано не було.

У п.10.10 договору №8068 від 30.03.2018р. вказано, що майно вважається повернену тим орендодавцю/балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.

З системного аналізу приписів Закону України «Про оренду державного та комунального майна» полягає, що сторонами договору оренди є орендар та орендодавець.

З преамбули до договору №8068 від 30.03.2018р. полягає, що сторонами вказаного правочину є відповідач (орендар) та третя особа (орендодавець).

Доказів підписання акту повернення об'єкта оренди саме між сторонами договору, а саме між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та Публічним акціонерним товариством «Державна акціонерна компанія «Українські поліметали» матеріали справи не містять. При цьому, обставини відсутності такого акту було підтверджено учасниками судового процесу протягом розгляду справи у судових засіданнях.

До того, судом враховано, що акт приймання-перадавання орендованого майна від 30.03.2018р. було підписано представниками орендаря, орендодавця та балансоутримувача.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи документи не свідчать про наявність підстав вважати відсутнім у відповідача обов'язок з внесення орендної плати за червень 2018р. (повний місяць).

Таким чином, виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку щодо задоволення в повному обсязі позовних вимог Міністерства економічного розвитку і торгівлі України до Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Українські поліметали» в частині стягнення орендної плати.

Виходячи з принципу повного та всебічного зсування всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумі 28869,98 грн. та штрафу в розмірі 940,32 грн.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

За умовами п.3.7 договору №8068 від 30.03.2018р. орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Пунктом 3.8 договору №8068 від 30.03.2018р. у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж за три місяці, орендар також сплачує штраф в розмірі 3% від суми заборгованості.

З огляду на порушення орендарем обов'язку з перерахування орендних платежів балансоутримувачу, останнім було нараховано та заявлено до стягнення пеню в сумі 28869,98 грн. та штраф в розмірі 940,32 грн.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку пені, суд дійшов висновку, що останній є необґрунтованим з урахуванням таконого.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно п. 2.5 ч. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань №14 від 17.12.2013р., щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Зміст укладеного між сторонами правочину та зазначення про нарахування пені за весь період прострочення, за висновками суду, не свідчить про наявність у сторін волі щодо погодження відмінного, ніж визначено ст.232 Господарського кодексу України, строку нарахування неустойки. При цьому, судом враховано, що нормою ст.252 Цивільного кодексу України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Умовами договору №8068 від 30.03.2018р. передбаченим чинним цивільним законодавством України способом іншого строку нарахування неустойки не визначено.

Тобто, враховуючи, що на підставі узгоджених сторонами умов договору не можливо дійти однозначного висновку про наявність у сторін взаємного волевиявлення на зміну передбаченого ст.232 Господарського кодексу України строку нарахування пені, суд вважає за необхідне обмежити період нарахування неустойки шістьма місяцями.

Таким чином, нарахування позивачем неустойки за строк більший, ніж за 6 місяців, суперечить діючому законодавству.

Після здійснення власного перерахунку, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача пені в сумі 27301,44 грн.

Здійснивши перевірку нарахованої позивачем суми штрафу, суд дійшов висновку щодо наявності у Міністерства економічного розвитку і торгівлі України права на його стягнення з відповідача у заявленому розмірі.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Українські поліметали» (03680, м.Київ, вул.Антоновича, будинок 174, ) на користь Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (01008, м.Київ, вул.Михайла Грушевського, будинок 12/2, ) основний борг в сумі 163 437,19 грн., пеню в розмірі 27301,44 грн., штраф в розмірі 940,32 грн. та судовий збір в сумі 2875,18 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 22.04.2019р.

Суддя Спичак О.М.