УХВАЛА

22 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 925/921/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткач І.В. - головуючий, Стратієнко Л.В., Студенець В.І.,

розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2019

(головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді Тищенко А.І., Скрипка І.М.)

та рішення Господарського суду Черкаської області від 04.12.2018

(суддя Васянович А.В.)

у справі №925/921/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Ватутінського комунального підприємства теплових мереж

про стягнення 583 190,73 грн,

ВСТАНОВИВ:

29 березня 2019 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2019 та рішення Господарського суду Черкаської області від 04.12.2018 у справі №925/921/18.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду за № 29.3-02/251 від 15.04.2019 у зв'язку з відрядженням судді Мамалуя О.О. відповідно до приписів Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №925/921/18.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №925/921/18 визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: Ткач І.В. - головуючий, судді: Стратієнко Л.В., Студенець В.І., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 15.04.2019.

Перевіривши доводи заявника касаційної скарги та дослідивши додані до скарги матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд вже викладав у своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" (на момент звернення із касаційною скаргою) прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2019 встановлено у розмірі 1 921,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом спору у даній справі є стягнення у розмірі 583 190,73 грн, а отже, ціна позову не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати судові рішення повністю та прийняти нове рішення у справі, яким стягнути 583 190,73 грн, з яких 229 631,09 грн пені, 41 179,10 грн - 3% річних та 312 380,54 грн інфляційних втрат.

Доводи скарги зводяться до того, що матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а відтак застосування частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є неправомірним.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 04.12.2018, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2019, у позові відмовлено повністю.

Судові рішення мотивовано тим, що після набрання чинності 30.11.2016 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон) в силу частини 3 статті 7 Закону щодо нарахування пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат є неправомірним на заборгованість, що була погашена до набрання чинності вказаного Закону.

Судами встановлено, що відповідач здійснював оплату за договором купівлі-продажу природного газу несвоєчасно, здійснивши остаточний розрахунок з позивачем станом на 30.11.2016, тобто до набрання чинності Закону.

За приписами частини 3 статті 7 Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Ухвалюючи судові рішення у питанні застування приписів частини 3 статті 7 Закону, господарські суди керувалися правовим висновком Верховного Суду, що був неодноразово викладений, зокрема, у постановах від 23.01.2018 у справі №914/3131/15, від 29.01.2018 у справі №904/10745/16, від 07.02.2018 у справі №927/1152/16, від 14.02.2018 у справі №908/3211/16 та від 15.03.2018 у справі №904/10736/16, від 03.04.2018 у справі №904/11325/16.

Так, у застосуванні частини 3 статті 7 Закону, Верховним Судом було зроблено висновок про те, що ця частина статті 7 Закону є нормою прямої дії, її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, реалізація цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Подана скарга зводиться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд матеріалів справи та встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Доводи, викладені заявником у касаційній скарзі вже спростовано судами попередніх інстанцій на підставі правової позиції Верховного Суду щодо правильного застосування частини 3 статті 7 Закону, а тому Суд визнає скаргу заявника необґрунтованою.

Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до правового висновку Верховного Суду щодо правильного застосування частини 3 статті 7 Закону, Касаційний господарський суд у складі Верховного суду відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі №925/921/18 за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на підставі пункту 1 частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу скаржника на те, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз'яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав'язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Керуючись статтями 234, 235, 293 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №925/921/18 за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2019 та рішення Господарського суду Черкаської області від 04.12.2018

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. Ткач

Судді Л. Стратієнко

В. Студенець