Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.04.2019 м. Івано-ФранківськСправа № 909/524/18

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Максимів Т. В. , секретар судового засідання Масловський А. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Сухарєва Ігоря Михайловича

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Плитчука Любомира Леонідовича

про стягнення заборгованості в сумі 77992 грн 47 к.

за участю:

від позивача: Булавинець Микола Миколайович,

від відповідача: Дем'яненко Микола Володимирович,

встановив: фізична особа - підприємець Сухарєв Ігор Михайлович звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця Плитчука Любомира Леонідовича про стягнення попередньої оплати за непоставлений товар в сумі 51500 грн, 14942 грн 05 к. пені, 18420 грн 39 к. інфляційних втрат та 4541 грн 88 к. 3% річних.

В ході провадження у справі позивач подав заяву про зміну предмета позову (вх. №10429/18 від 16.07.2018 ), згідно якої просив стягнути з фізичної особи - підприємця Плитчука Любомира Леонідовича попередньої оплати за непоставлений товар в сумі 51500 грн та 26492 грн 47 к. процентів за користування чужими грошовими коштами, яку суд 02.08.2019 прийняв до розгляду.

Господарський суд Івано-Франківської області відмовив у задоволенні позову (рішення від 23.08.2018 суддя Рочняк О.В.).

Західний апеляційний господарський суд рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.08.2018 залишив без змін (постанова від 26.11.2018).

Верховний Суд згідно з постановою від 08.02.2019 рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.08.2018 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 скасував, справу направив на новий розгляд.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2019 справу передано на розгляд судді Максимів Т.В.

Висновки Верховного Суду, у зв"язку з якими скасовано судові рішення.

Верховний Суд вказав, що висновок суду першої інстанції про те, що зобов'язання сторін щодо поставки та прийняття товару згідно укладеного між ними договору є чинними до повного виконання сторонами, а тому позивач не позбавлений можливості звернутися до відповідача з вимогою про поставку товару - є помилковим, оскільки суд самостійно визначив модель поведінки позивача, без врахування того, що частина 2 статті 693 Цивільного кодексу України наділяє особу саме правом самостійно визначити спосіб захисту свого порушеного права певним шляхом, що було реалізовано позивачем в межах даної справи шляхом подання відповідного позову.

Верховний Суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанції при вирішенні спору не застосували частину 2 статті 693 Цивільного кодексу України, що призвело до ухвалення рішення, яке не відповідає нормам матеріального права.

Процесуальні дії у справі.

20.02.2019 суд постановив прийняти справу до розгляду, здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (ухвала від 20.02.19).

26.02.2019 через канцелярію суду позивач надіслав письмові обґрунтування позовних вимог вх.№3371/19 з урахуванням постанови Верховного Суду від 08.02.2019.

11.03.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позов вх.№4108/19 з урахуванням постанови Верховного Суду від 08.02.2019.

14.03.2019 у судовому засіданні суд оголосив перерву до 16.04.2019.

11.04.2019 через канцелярію суду від представника відповідача надійшли консолідовані пояснення вх.№6389/19, які суд прийняв до розгляду та клопотання про допит свідків та виклик в судове засідання позивача для дачі особистих пояснень вх.№6390/19.

Розглянувши клопотання відповідача про допит свідків, суд не вбачає підстав для його задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до приписів статті 87 Господарського процесуального кодексу України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Статтею 88 Господарського процесуального кодексу України визначено, що показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка.

Стаття 89 Господарського процесуального кодексу України встановлює процесуальний механізм виклику свідка та визначає, зокрема:

1. Свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

2. Суд має право зобов'язати учасника справи, який подав заяву свідка, забезпечити явку свідка до суду або його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Якщо свідок без поважних причин не з'явився в судове засідання або не взяв участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд не бере до уваги його показання.

Зміст наведених норм свідчить про те, що участь у господарському процесі свідків обумовлена наявністю певних обмежень та умов, визначених Господарським процесуальним кодексом України.

Так, процесуальний закон встановлює в якості передумови виклику свідка наявність його заяви, оформленої у відповідності до вимог статті 88 ГПК України та подача такої заяви до суду у строк, встановлений для подання доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що в матеріалах справи відсутні нотаріально посвідчені заяви свідків у яких були б викладені обставини, що суперечать іншим доказам у справі, а тому у задоволенні клопотання про допит свідків належить відмовити.

Щодо клопотання відповідача про виклик у судове засідання Сухарєва Ігора Михайловича особисто, суд зазначає, що відповідно до ст. 56 ГПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з договору про надання правової допомоги від 10.04.2018 Фізична особа - підприємець Сухарєв І.М. доручив адвокату Булавинцю М.М. представляти його інтереси в усіх підприємствах , установах , організаціях без обмеження повноважень, а тому у суду відсутні підстави викликати його особисто для дачі пояснень по суті спору. За таких обставин у задоволенні клопотання відповідача про виклик у судове засідання Сухарєва Ігора Михайловича особисто належить відмовити.

В судовому засіданні 16.04.2019 суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що всупереч умов укладеного між сторонами договору поставки, відповідач не здійснив поставку товару, за який позивач заплатив передоплату у сумі 51500 грн , у зв'язку з чим позивач в порядку ст. 693 Цивільного кодексу України заявив вимогу про стягнення попередньої оплати та 26492 грн 47 к. процентів за користування чужими коштами.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 16.07.2018 вх.№10429/18, письмових обґрунтувань позовних вимог (вх.№3371/19 від 26.02.2019) з врахуванням постанови Верховного Суду від 08.02.2019; просив позов задовольнити та покласти на відповідача судові витрати.

Позиція відповідача.

Відповідач проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві на позов від 18.07.2018 вх.№11087, відзиві з врахуванням постанови Верховного Суду від 08.02.2018 вх.№4108/19 від 11.03.2019 та консолідованих пояснень від 11.04.2019 вх.№6389/19. Зазначив, що позивач не довів факту неналежного виконання продавцем свого зобов"язання зі своєчасного передання товару покупцю, оскільки не з"явився по отримання товару, хоча знав що через 10 днів на складі продавця необхідно отримати свій товар.

Одночасно стверджував, що позивач особисто забрав товар у відповідача 30.06.2015 запевнивши, що бухгалтерські документи щодо передачі товару оформить пізніше, оскільки дуже поспішає. Звернув увагу суду на те, що позивач використовував документи про походження товару, які виготовив відповідач чим і підтверджується факт виконання зобов"язання відповідача за договором поставки №03 від 16.06.2015.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав заперечення, викладені у відзивах та поясненнях та просив суд в позові відмовити.

Обставини справи. Оцінка доказів.

Предметом спору є матеріально - правова вимога фізичної особи - підприємця Сухарєва Ігора Михайловича до фізичної особи - підприємця Плитчука Любомира Леонідовича про стягнення попередньої оплати за непоставлений товар в сумі 51500 грн, 26492 грн 47 к. процентів за користування чужими грошовими коштами.

16.06.2015 ФОП Плитчук Л.Л. (продавець) та ФОП Сухарєв І.М. (покупець) уклали договір поставки № 03 (далі - договір), за умовами якого продавець взяв на себе зобов'язання поставляти хвойні матеріали - смерека, згідно наданої специфікації покупцем, з дня підписання договору, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар у порядку та на умовах, передбачених договором.

В розділі п.4.1 договору сторони погодили, що покупець оплачує товар шляхом перерахування на рахунок продавця грошових коштів згідно рахунку-фактури після приймання товару. Також може проводитись повна або часткова оплата у вигляді попередньої оплати за товар, готівкою по касовому ордеру. У вартість входять послуги по його завантаженню продавцем.

Пунктом 3.2 договору №03 від 16.06.2015 визначено, що місцем відвантаження товару є склад продавця, тобто відповідача у справі.

Згідно п.6.4 договору він вважається укладеним з моменту його підписання сторонами в день, що зазначений на початку договору (16.06.2015) та діє до 31.12.2015 і може бути продовжений до повного виконання сторонами договірних зобов'язань.

Цього ж дня сторони підписали додаток № 1 до договору поставки № 03 від 16.06.2015 (специфікація), в якому погодили вид продукції - хвойні пиломатеріали, породу деревини - смерека, розміри, кількість та ціну пиломатеріалів. Термін поставки в специфікації визначили - 10 днів з моменту її підписання.

16.06.2015 позивач сплатив відповідачу 45000 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 1 від 16.06.2015.

30.06.2015 позивач сплатив 6500 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 30.06.2015.

08.06.2018 позивач направив відповідачу претензію про повернення попередньої оплати. Проте, вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення, у зв"язку з чим позивач звернувся за захистом порушеного права до суду.

Відповідач заперечуючи позовні вимоги, вказав, що на виконання замовлення Сухарєва І.М. придбав в жовтні 2014 року та в січні 2015 року у ДП "Верховинське лісове господарство" лісоматеріали для їх переробки та подальшої реалізації та виготовив документи про походження товару. В підтвердження чого подав суду: сертифікат про походження лісоматеріалів та виготовлення з них пиломатеріалів для здійснення експортних операцій від 25.06.2015 року серії ІФ №994091; наряд на відпуск лісопродукції від 29.10.2014 №НВ-81302; наряд на відпуск лісопродукції від 22.01.2015 №НВ-0000025; товарно- транспортну накладну серії ІФА №210766 від 30.10.2014; товарно- транспортну накладну серії ІФА №210935 від 23.01.2015.

Суд зазначає, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених Господарським процесуальним кодексом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі. В підготовчому засіданні суд перевірив чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі, і чи надали всі докази, на які вони посилаються у позові і відзиві.

Приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Факт проведення відповідачем господарських операцій з поставки товару, що стосується виконання ним зобов"язань за договором, повинен підтверджуватись первинними бухгалтерськими документами.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Дослідивши та оцінивши подані відповідачем докази, суд не може їх розцінити, як докази що підтверджують поставку товару, згідно договору поставки від 16.06.2015 №03, оскільки подані документи складені до укладення спірного договору та підтверджують факт купівлі-продажу лісопродукції відповідачем у ДП "Верховинське лісове господарство", а не факт поставки лісопродукції позивачу.

Суд враховує, що у справі "Серявін та інші проти України", Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип пов"язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Норми права, які застосував суд при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (ч. 2 ст. 67 ГК України).

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 265 ГК України). Вказане положення кореспондується з приписами ст. 712 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до наведеного договір, укладений між позивачем і відповідачем, є договором поставки.

На підставі господарського договору між суб'єктами господарювання виникають господарські зобов'язання, в силу яких один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ст.173, 174 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 525, 526, 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

В договорі сторони передбачили, що поставка товару може проводитись за умов повної або часткової оплати у вигляді попередньої оплати за товар, готівкою по касовому прихідному ордеру. Позивач здійснив попередню оплату товару на суму 51500 грн, а відповідач відповідно до умов договору не поставив товар.

В ч. 2 ст. 693 ЦК України щодо договору купівлі-продажу визначено, що покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк.

Висновки суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, надавши правову кваліфікацію доказам, відповідно до приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, врахувавши вказівки, висловлені Верховним Судом у постанові від 08.02.2019, суд встановив, що відповідач не довів факту поставки товару та доходить висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині повернення попередньої оплати і необхідність стягнення з відповідача в користь позивача 51500 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 26492 грн 47 к. процентів за користування чужими грошовими коштами, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 Цивільного кодексу України).

В договорі поставки від 16.06.2015 №03 розмір таких процентів сторони не встановили, а тому у суду відсутні підстави для їх задоволення.

За таких обставин, позов належить до часткового задоволення в сумі 51500 грн попередньої оплати.

Судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

При зверненні з позовом позивач сплатив судовий збір в розмірі 1762 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 15 червня 2018 № 32869155.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позову судовий збір в сумі 1163 грн 48к. суд покладає на відповідача. Судовий збір в сумі 598 грн 52 к. - на позивача.

Керуючись ст. 8, 124 Конституції України, ст. 2, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Фізичної особи-підприємця Сухарєва Ігоря Михайловича до Фізичної особи-підприємця Плитчука Любомира Леонідовича про стягнення заборгованості в сумі 77992 грн 47 к. задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Плитчука Любомира Леонідовича, АДРЕСА_1 (код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця Сухарєва Ігоря Михайловича, АДРЕСА_2 (код НОМЕР_2) - 51500 (п'ятдесят одну тисячу п'ятсот гривень) 00 к. суми попередньої оплати та 1163 (одну тисячу сто шістдесят три гривні) 48к. судового збору.

В частині позовних вимог про стягнення 26492 (двадцяти шістьох тисяч чотирьохсот дев'яносто двох гривень) 47 к. процентів за користування чужими грошовими коштами - відмовити.

Судовий збір в сумі 598 (п"ятсот дев"яносто вісім гривень) 52 к. покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку та строк, визначений розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 24.04.2019

Суддя Т. В. Максимів