ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 917/848/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

за участю секретаря судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.12.2018 (у складі Тихий П.В. - головуючого, суддів Гетьман Р.А., Россолов В.В.) та на рішення Господарського суду Полтавської області від 02.10.2018 (суддя Кульбако М.М.),

за позовом Фізичної особи-підприємця Хвана Володимира Тимофійовича

до Кременчуцької міської ради Полтавської області

про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі,

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Фізична особа-підприємець Хвана Володимир Тимофійович (далі - позивач) просив визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди землі від 17.02.2015, який укладено між ним та Кременчуцькою міською радою Полтавської області (далі-відповідач), у редакції запропонованій позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач виконав приписи статті 33 Закону України "Про оренду землі", але відповідач у місячний термін не підписав додаткову угоду, тому договір оренди землі вважається поновленим строком на три роки і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Оскарженим рішенням Господарського суду Полтавської області від 02.10.2018, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 12.12.2018, позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати вище вказані судові рішення та прийняти нове, яким в позові відмовити, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги відповідач посилався на те, що переважне право позивача на укладення договору оренди землі не було порушено, оскільки відповідачем було прийнято відповідне рішення, яким було вирішено поновити договір оренди на новий термін. Також відповідач зазначає, що позивач не довів належного виконання обов'язків за договором оренди. Крім того, суд не вправі приймати рішення з питань віднесених до компетенції відповідача щодо надання земельної ділянки в оренду.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити без змін вказані судові рішення, посилаючись на те, що судами у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 17.02.2015 між відповідачем (орендодавець) та позивачем (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого, орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, площею 1320 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва гостьового будинку по АДРЕСА_1, строком на три роки.

Пунктом 8 договору передбачено, що після закінчення його дії, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

08.05.2018 вказаний договір був зареєстрований у встановленому законом порядку.

Суди встановили, що листом-повідомленням від 22.02.2018 позивач звернувся до відповідача, до якого додав проект додаткової угоди, та просив поновити договір оренди на той же строк і на тих же умовах, що визначені договором, шляхом укладення додаткової угоди до нього, але відповідач у встановлений законодавством строк відповіді не надав.

Також встановлено, що відповідним рішенням відповідача від 30.03.2018 було знято на доопрацювання питання поновлення договору оренди землі та рішенням відповідача від 30.05.2018 було вирішено поновити договір оренди землі строком до 01.06.2019.

Крім того встановлено, що рішенням Господарського суду Полтавської області від 15.02.2018 у справі № 917/1805/17, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.05.2018, відмовлено у задоволенні позову Кременчуцькій міській раді до Фізичної особи-підприємця Хвана Володимира Тимофійовича про стягнення заборгованості за договором оренди від 17.02.2015.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач не виконав обов'язку щодо розгляду у місячний термін надісланого позивачем листа-повідомлення, тому наявні підстави для поновлення договору на умовах, запропонованих позивачем згідно приписів частин першої - п'ятої статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні виходячи із наступного.

За змістом частини 2 статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до приписів статті 33 Закону України "Про оренду землі", по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі) (ч.1). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі (ч.2). До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди (ч.3). При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (ч.4). Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (ч.5). У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності) (ч.6). Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу (ч.7). Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку (ч.8). Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (ч.11).

Таким чином стаття 33 цього Закону фактично об'єднує два випадки пролонгації договору оренди.

При цьому у першому випадку, за яким орендар, який має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк, і який має намір скористатися таким переважним правом, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. І у цьому випадку поновлення договору оренди землі здійснюється на підставі додаткової угоди, проект якої орендар додає до листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі. При цьому при поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін, що вбачається із приписів частин 1-4 вказаної статті.

У другому ж випадку не встановлюється обов'язку для орендаря, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі, а визначається, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Правову позицію щодо розрізнення цих підстав було сформульовано Верховним Судом України, зокрема у постанові від 25.02.2015 у справі № 6-219цс14 і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 594/376/17-ц.

Отже, підстави для поновлення договору оренди земельної ділянки, передбачені у частинах 1-5 і частині 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", не пов'язані одна з іншою.

У разі встановлення обставин дотримання орендарем процедури і строків звернення до орендодавця із повідомленням про намір поновити договір оренди землі та невиконання орендодавцем установленого частиною 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі" обов'язку у місячний термін розглянути надісланий орендарем лист-повідомлення, поведінку орендодавця не можна визнати добросовісною.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов'язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов'язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Саме тому у конкретних правовідносинах, зокрема щодо поновлення договору оренди землі на підставі статті 33 Закону України "Про оренду землі", добросовісність орендодавця по суті становить гарантію дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є орендар.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17 і колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачає правових підстав відступати від неї.

За встановлених судами обставин щодо належного виконання орендарем обов'язків за договором, своєчасного звернення до орендодавця із листом-повідомленням про поновлення договору з наданням проекту додаткової угоди, колегія суддів дійшла висновку, що орендодавець порушив право позивача на встановлений законом порядок розгляду питання про поновлення договору оренди на новий строк, а отже і на укладення додаткової угоди до договору.

За таких обставин висновки судів про задоволення позову, є законними та обґрунтованими.

Відповідач вказаних висновків судів не спростував.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності оскаржених судових рішень, а доводи, які викладені у відзиві про законність судових рішень, знайшли підтвердження.

Доводи відповідача про те, що переважне право позивача на укладення договору оренди землі не було порушено, оскільки відповідачем було прийнято відповідне рішення, яким було поновлено договір оренди на новий термін, є безпідставними, оскільки таке рішення було прийнято відповідачем за межами строку визначеного частиною 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі", що призвело до порушення прав позивача на реалізацію свого переважного права щодо оренди земельної ділянки.

Твердження відповідача про те, що позивач не довів належного виконання обов'язків за договором оренди, спростовується рішенням Господарського суду Полтавської області від 15.02.2018 у справі № 917/1805/17, яке набрало законної сили.

Посилання відповідача на те, що суд не вправі приймати рішення з питань віднесених до компетенції відповідача щодо надання земельної ділянки в оренду, відхиляються, оскільки не гуртуються на положеннях частини першої статті 55 Конституції України, якою кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, та частини першої статті 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", якою кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

При цьому такий спосіб захисту порушених прав як належний, підтверджується поширеною практикою судів України, які відповідно до статті 33 Закону України "Про оренду землі" визнають укладеною додаткову угоду до договору оренди землі про поновлення цього договору у разі непідписання її орендодавцем, якщо орендар не пізніше ніж за місяць до закінчення строку договору направив орендодавцю лист-повідомлення про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди і після спливу строку договору продовжує користуватися земельною ділянкою, а орендодавець протягом місяця після спливу строку договору не висловив заперечень проти додаткової угоди і пропозицій про зміну договору, що підтверджується наведеними вище судовими справами.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Як вбачається із Рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права.

Отже вказані доводи, викладені у касаційній скарзі, спростовуються наведеним.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскаржених рішень немає.

Відповідно до приписів статті 315 частини першої пункту 4 підпункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за розгляд касаційної скарги у справі належить покласти на відповідача.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області залишити без задоволення, а постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.12.2018 у справі Господарського суду Полтавської області №917/848/18, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов