ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2019 Справа № 904/3412/18

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65 зал №511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Кузнецова І.Л., Кощеєв І.М.

секретар судового засідання Мацекос І.М.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №7 від 28.02.2019, посвідчення №0364 від 10.12.2015, адвокат

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.01.2019 у справі №904/3412/18 (суддя Манько Г.В.; рішення ухвалене о 12:16 год. у місті Дніпро, повне рішення складено 25.01.2019)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро", м.Дніпро

до Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш", м.Дніпро

про стягнення 904688,78 грн.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" (позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (відповідач) про стягнення суми боргу за поставлений металобрухт у розмірі 904688,78 грн., з яких: 696436,62 грн. - вартість металобрухту, 37732,54 грн. - три проценти річних, 152519,62 грн. - інфляційні втрати та 18000,00 грн. - збитки.

Позов обґрунтовано посиланням на приписи статей 530, 625, частини 4 статті 632, частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних за час прострочення виконання цих грошових зобов'язань. Спричинення збитків пов'язується позивачем з понесенням витрат, які ця особа зробила для відновлення свого порушеного права, а саме на оплату довідки Державного підприємства "Укрпромзовнішекспертиза" з інформацією про звичайні ціни на металобрухт.

22.12.2018 позивач подав до господарського суду уточнену позовну заяву, в якій просив за наслідками розгляду спору ухвалити рішення, яким стягнути з Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" суму боргу за поставлений у жовтні 2016 року металобрухт у розмірі 819866,50 грн., з яких: 612710 грн. - вартість металобрухту, 40499,38 грн. - проценти річних, 166657,12 грн. - інфляційні втрати. Також стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 12298,00 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.01.2019 у справі №904/3412/18 (суддя Манько Г.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" вартість металобрухту 612710 грн., судовий збір в сумі 9190 грн. 65 коп. В решті суми позову відмовлено.

Означене рішення місцевого господарського суду вмотивоване тим, що приймаючи дату звернення з уточненою позовною заявою (22.12.2018) та періоди нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення вартості металобрухту.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, позивач ТОВ "Італ-Дніпро" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.01.2019 у справі №904/3412/18 в частині відмови Товариству з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" у стягненні з Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" трьох процентів річних у розмірі 40499,38 грн. та інфляційних втрат в сумі 166657,12 грн. і прийняти в даній частині нове рішення, яким задовольнити дані позовні вимоги у повному обсязі. В решті оскаржене рішення залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги ТОВ "Італ-Дніпро" посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та вважає, що: 1) суд безпідставно не застосував до спірних відносин частину 1 статті 692 Цивільного кодексу України та не врахував, що відповідач повинен був сплатити позивачу вартість металобрухту ще в день поставки відповідного товару; 2) судом при розгляді даного спору не було враховано вимоги частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, незважаючи на те, що відповідачем було порушено перед позивачем строки виконання грошового зобов'язання, як наслідок, відповідна сума боргу повинна повертатись з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за увесь час прострочення.

Відповідач (АТ "Дніпроважмаш") у відзиві вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що спір щодо взаємовідносин з постачання товару між сторонами, які виникли в жовтні 2016 року, неодноразово розглядався Господарським судом Дніпропетровської області та Дніпропетровським апеляційним господарським судом (справи №904/637/17, №904/9230/17) і судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено про неузгодження між сторонами ціни товару, який було поставлено позивачем. У всіх вказаних справах позивач зазначав про поставки металобрухту відповідачу в рамках договору №61/115 від 06.08.2015 і вказував на вимоги статей 625, 692 Цивільного кодексу України, як на правові підстави для задоволення позовних вимог. І лише в уточненій позовній заяві, яку подано 22.12.2018 у справі №904/3412/18 позивач вперше зазначив про те, що поставка відбулася за відсутності договору, однак при розгляді попередніх справ, зокрема рішенням у справі №904/637/17 ТОВ "Італ-Дніпро" було відмовлено в задоволенні позовних вимог, які обґрунтовувалися позивачем ст.ст. 625, 692 Цивільного кодексу України. Крім того вказує, що ще 18.07.2017 ТОВ "Італ-Дніпро" звернулося до відповідача з листом-вимогою про повернення металобрухту, який було поставлено на адресу АТ "Дніпроважмаш" в жовтні 2016 року, а в подальшому позивач звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про витребування майна, тобто у даному випадку кредитор фактично змінив зобов'язання відповідача з оплати товару на повернення його в натурі. Дані обставини, на думку відповідача, виключають можливість нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов'язання, у зв'язку з відсутністю такого зобов'язання у відповідача.

У судовому засіданні 17.04.2019 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті спору, колегія вважала за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

За результатами перегляду даної справи судом апеляційної інстанції у судовому засіданні 17.04.2019 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, який приймав участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено такі обставини.

Між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" (Постачальник) та відповідачем - Публічним акціонерним товариством "Дніпроважмаш" (Покупець) укладено Договір поставки №61/115 від 06.08.2015 (далі - Договір), за умовами пункту 1.1. якого Постачальник зобов'язався в порядку і терміни, встановлені цим Договором, передати у власність Покупцеві продукцію, в певній кількості, відповідної якості і по цінах, вказані в специфікаціях, а Покупець зобов'язався прийняти продукцію і сплатити її на умовах, визначених у цьому Договорі.

Згідно з пунктом 1.2. Договору кількість, асортимент та ціни продукції, що поставляється, вказуються у специфікаціях, і є невід'ємною частиною цього Договору.

Відповідно до пункту 1.3. Договору сторонами погоджено, що загальна кількість продукції, що постачається за даним Договором, визначається як наростаюча кількість по всіх поставках, проведених згідно оформлених специфікацій і накладних.

У пункті 2.2. Договору визначено, що ціни на продукцію, що постачається за даним Договором, можуть бути змінені за погодженням сторін. Постачальник повинен погоджувати нову ціну з Покупцем за 3 дні до постачання.

Згідно з пунктом 3.1. Договору порядок розрахунків: за фактом постачання та підписання первинних документів, якщо інше не вказується в специфікації.

Відповідно до пункту 4.5. Договору Постачальник зобов'язаний надати належним чином оформлені документи (підписані уповноваженою особою і скріплені печаткою Постачальника) на продукцію, що поставляється відповідно до вимог чинного законодавства України, а саме: рахунок, сертифікат якості, товарно-транспортну накладну, видаткову накладну.

Умовами пункту 4.6. Договору передбачено, що Постачальник зобов'язаний видати Покупцю протягом 14 діб з дати першої події (передоплати або відвантаження), податкову накладну, складену в електронній формі, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до вимог чинного законодавства України.

В пункті 5.1. Договору визначено, що якість продукції, що поставляється за даним Договором, повинна відповідати ДСТУ 4121-2002 і підтверджуватися відповідними документами.

Згідно з пунктом 5.3. Договору Покупець залишає за собою право відмовитися від прийому неякісної продукції.

За пунктом 5.5. Договору продукція вважається переданою Постачальником і прийнятою Покупцем: по кількості згідно результатам зважування на вагах Покупця; по якості згідно даним сертифікату якості та результатам хімічного аналізу, проведеному в лабораторії Покупця.

Цей Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2015, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором (пункт 11.1. Договору).

Якщо за 30 днів до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не заявила про своє бажання розірвати договір, даний договір вважається пролонгованим на 1 рік (пункт 11.2. Договору).

На виконання вказаного Договору позивач (Постачальник) з 01.10.2016 по 13.10.2016 передав відповідачу (Покупцю) металобрухт в обсязі 175,06 т, про що свідчать копії прибуткових ордерів та накладних, наданих позивачем у матеріали справи:

- 01.10.2016 - брухт чавунний №1, вид 26 у кількості 33,54 т;

- 07.10.2016 - брухт чавунний №1, вид 26 у кількості 38,44 т;

- 10.10.20016 - брухт чавунний №1, вид 26 у кількості 36,60 т;

- 12.10.2016 - брухт та відходи чавунних виробів, вид 506 у кількості 33,80 т;

- 13.10.2016 - брухт чавунний №1, вид 26 у кількості 33,10 т.

З посиланням на ту обставину, що відповідач, як Покупець, повинен був сплатити позивачеві (Постачальнику) вартість металобрухту у день його поставки, що не було ним зроблено, позивач звернувся із позовом про стягнення заборгованості з оплати цього товару в судовому порядку, який є предметом розгляду у цій справі.

Відповідно до уточненої позовної заяви позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений у жовтні 2016 року металобрухт у розмірі 819866,50 грн., з яких: сума 612710,00 грн. - вартість металобрухту, сума 40499,38 грн. - проценти річних за загальний період з 02.10.2016 по 22.12.2018 та сума 166657,12 грн. - інфляційні втрати за загальний період з листопада 2016 року по листопад 2018 року.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги у цій справі про стягнення суми 612710,00 грн. основного боргу, виходив із того, що несплата відповідачем позивачеві грошових коштів за означений товар спричинили між сторонами низку спорів, під час розгляду яких господарськими судами у справах №904/637/17, 904/9230/17 встановлені певні факти, що згідно вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказуванню під час розгляду цієї справи.

Колегія суддів частково погоджується з цим висновком суду першої інстанції з наступних мотивів.

Так у спорі за позовом ТОВ "Італ-Дніпро" до ПАТ "Дніпроважмаш" про стягнення 755801 грн. 95 коп., прийнято рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2017 у справі №904/637/17, яким позовні вимоги задоволено частково.

Означене судове рішення у справі № 904/637/17 залишене без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.05.2017.

При розгляді справи №904/637/17 судами встановлено, що означені вище специфікації та акти приймання металів чорних (вторинних) за період з 01.10.2016 року по 13.10.2016 року не підписані відповідачем. За висновком суду позивачем належними та допустимими доказами у відповідності до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не доведено як факт поставки, так і наявність заборгованості у заявленому розмірі. При цьому суд встановив, що відповідачем до матеріалів справи долучені накладні та товарно-транспортні накладні, з яких вбачається, що в період з 01.10.2016 року по 13.10.2016 року позивачем йому поставлявся товар, але за меншою ціною (3500 грн. за тону).

В ухвалі Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 03.07.2017 про роз'яснення постанови цього суду від 17.05.2017 у справі №904/637/17 роз'яснено, зміст постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 у справі №904/637/17 по поставленому ТОВ "Італ - Дніпро" питанню наступним чином:

"Позивач звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості в розмірі 596089 грн. 10 коп., посилаючись на порушення останнім свого обовязку щодо вчасної оплати отриманого від позивача товару за умовами укладеного між сторонами договору поставки №61/115 від 06.08.2015 року, зокрема, специфікацій до нього №23 від 01.10.2016 року, №24 від 12.10.2016 року.

Позивач зазначав, що на виконання вказаних специфікацій ним було здійснено поставку продукції відповідачу на загальну суму 804448 грн. відповідно до таких актів приймання металів чорних (вторинних):

- акту приймання металів чорних (вторинних) №011036/1 від 01.10.2016 на суму 154284 грн.;

- акту приймання металів чорних (вторинних) №071036/1 від 07.10.2016 на суму 176824 грн.;

- акту приймання металів чорних (вторинних) №101036/1 від 10.10.2016 на суму 165600 грн.;

- акту приймання металів чорних (вторинних) №121036/1 від 12.10.2016 на суму 155480 грн.;

- акту приймання металів чорних (вторинних) №131036/1 від 13.10.2016 на суму 152260 грн.

Позивач вважав, що поданими доказами підтверджується поставка продукції в період з 01.10.2016 року по 13.10.2016 року загальним обсягом 175,06 тон на суму 804448 грн. (за ціною 4600 грн. за тону), за якими у відповідача наявна заборгованість у сумі 596089 грн. 10 коп.

Оскільки вищезазначені специфікації та акти приймання металів чорних (вторинних) за період з 01.10.2016 року по 13.10.2016 року не підписані відповідачем, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем належними та допустимими доказами у відповідності до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не доведено як факт поставки, так і наявність заборгованості відповідача у заявленому розмірі.

Апелянт зазначав, що між сторонами було досягнуто згоди щодо ціни на продукцію та спірні поставки відбувалися за ціною, яка була погоджена сторонами у специфікаціях №21 від 12.09.2016 року та №22 від 14.09.2016 року, однак вказані доводи не знайшли свого документального підтвердження.

Відповідачем до матеріалів справи долучені накладні та товарно-транспортні накладні, з яких вбачається, що в період з 01.10.2016 року по 13.10.2016 року позивачем йому поставлявся товар, але за меншою ціною (3500 грн. за тону), ніж посилається позивач у позовній заяві.

Прийнявши до уваги ті обставини, що:

- відповідачем не подано доказів, які б доводили поставку позивачем металів горних (вторинних) відповідачу з дотриманням вимог Закону України "Про металобрухт";

- в матеріалах справи відсутні докази, які б доводили, що товар в період з 07.10.2016 року по 13.10.2016 року було поставлено саме на виконання умов договору поставки №61/115 від 06.08.2015 року (з накладних, поданих відповідачем цього не вбачається; ціна в таких накладних є відмінною від ціни, зазначеної у підписаних сторонами специфікаціях до договору), тоді як предметом позову у справі є стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 596089 грн. 10 коп. саме за договором поставки №61/115 від 06.08.2015 року;

- позивачем не доведено факту поставки товару та факту узгодження сторонами ціни на нього, про що зазначено вище; колегія суддів дійшла висновку, що за поданим предметом позовна заява є такою, що не підлягає задоволенню.

При цьому судовим рішенням не встановлений факт поставки позивачем відповідачу товару в загальному обсязі 175,06 тон за період з 01.10.2016 року по 13.10.2016 року з огляду на недоліки у первинних документах, поданих відповідачем, та недоведеність належними доказами позивачем зазначеної обставини, а лише вказано, що сторонами підтверджується, що в період з 01.10.2016 року по 13.10.2016 року позивачем було поставлено продукцію в загальному обсязі 175,06 тон".

В іншій справі №904/9230/17 у спорі за позовом ТОВ "Італ-Дніпро" до ПАТ "Дніпроважмаш" про витребування майна (металобрухту) загальною вартістю 1043781,80 грн. прийнято рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2017 №904/9230/17 про відмову в задоволенні позову.

Означене рішення у справі №904/9230/17 залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.03.2018.

При розгляді справи №904/9230/17 судами встановлено, що позивач, посилаючись на норми статті 387 Цивільного кодексу України, спочатку просив витребувати вказане майно з незаконного володіння відповідача, а з урахуванням заяви про зміну предмету позову, яка подана після переходу суду до розгляду справи по суті, просив стягнути з відповідача на свою користь на підставі частини 1 статті 1212, статті 1213 Цивільного кодексу України вартість цього майна, оскільки відповідач посилається на відсутність відповідного майна у відповідача в натурі.

При цьому при розгляді справи №904/9230/17 судами встановлено, що відповідно до накладних та прибуткових ордерів (з урахуванням даних про зважування товару), позивачем передано, а відповідачем отримано у період з 01.10.2016 по 13.10.2016 брухт чавунний № 1, вид 26: 01.10.2016 в обсязі 33,54 тони; 07.10.2016 в обсязі 38,44 тони; 10.10.2016 в обсязі 36,18 тони; 13.10.2016 в обсязі 33,10 тони (всього: 141,26 тони), а також брухт та відходи чавунних виробів 12.10.2016 в обсязі 33,80 тони. Позивач не заперечує передання цього товару у визначеному обсязі, а відповідач не заперечує отримання такого товару у вказаному обсязі. Акти приймання вказаного товару не підписані з боку відповідача. Невідповідність доказів передачі товару вимогам Закону України "Про металобрухт" не спростовує факту передачі товару позивачем та його прийняття відповідачем. Спір між сторонами виник у зв'язку з невизначеністю ціни поставленого товару.

За висновком суду у справі №904/9230/17 у зв'язку з поставкою позивачем та отриманням відповідачем товару за спірними накладними у відповідача виник обов'язок щодо його оплати, а тому відсутні підстави стверджувати про безпідставність набуття і утримання вказаного майна відповідачем; договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статей 387, 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.05.2018 у справі 3904/9230/17 роз'яснено постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.03.2018 у справі №904/9230/17 таким чином: у вказаній постанові апеляційний господарський суд не встановлював конкретну ціну за поставлений металобрухт.

Таким чином, суд першої інстанції у цій справі за №904/3412/18 правильно встановив, що в період в період з 01.10.2016 по 13.10.2016 позивачем було поставлено товар (металобрухт) в загальному обсязі 175,06 тон. Згідно накладних та товарно-транспортних накладних Постачальника позивачем поставлявся товар за ціною 3500,00 грн. за тону. Відповідач не заперечує факт отримання вказаного товару, який вже було використано покупцем у власній господарській діяльності, однак доказів його оплати суду не надав.

У спірних відносинах дії сторін з поставки позивачем відповідачу та отримання відповідачем від позивача товару (металобрухту) за рядом спірних накладних в силу загальних засад і змісту цивільного законодавства є діями, що породжують цивільні права і обов'язки, аналогічні зобов'язанням за договором поставки (купівлі-продажу). Ці дії згідно статей 11, 655, 692 Цивільного кодексу України є підставою виникнення у відповідача обов'язку здійснити з позивачем розрахунок за одержаний товар.

Відповідно до частини першої статті 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно з частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (частина 2 статті 692 Цивільного кодексу України).

Зі змісту правової норми, наведеної у частині 1 статті 692 Цивільного кодексу України, вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлений інший строк оплати.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України щодо застосування частини 2 статті 530 та статті 692 Цивільного кодексу України до правовідносин купівлі-продажу товару, які склалися у зв'язку з передачею товару від продавця до покупця за видатковою накладною без укладення відповідного договору у письмовій формі у вигляді єдиного документа (постанова Верховного Суду України від 30.09.2014 року у справі №3-121гс14; справа господарського суду №927/1232/13).

В силу наведених вище норм матеріального права у відповідача виникло зобов'язання перед позивачем щодо сплати вартості отриманого товару з моменту його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

У наявних в матеріалах справи товаророзпорядчих документах зазначено дати, в які позивачем був переданий відповідачеві означений товар, а відтак саме з цього моменту у відповідача виник обов'язок зі сплати повної вартості товару, а з наступного за цим днем у відповідача розпочалось прострочення виконання перед позивачем відповідного грошового зобов'язання.

Згідно з частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Предметом доказування у даній справі, серед інших обставин, є ціна на металобрухт, виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, на момент його поставки відповідачем позивачеві.

Діюче податкове законодавство встановлює лише загальні норми, які наведені у підпунктах 14.1.71. та 14.1.219. статті 14 Податкового кодексу України (ПКУ), якими встановлено, що звичайною ціною вважається ціна товарів, робіт чи послуг, визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено ПКУ.

Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі. Обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги, в якості доказів вартості товару надав копію листа Державного підприємства "Укрпромзовнішекспертиза" від 24.05.2018 №1093 із зазначенням середнього розрахункового рівня цін (брутто) на брухт чорних металів на внутрішньому ринку України спеціалізованих заготівельних підприємств (типу "Втормет") на умовах франко-склад покупця на 01.10.2016, на 07.10.2016, на 10.10.2016, на 12.10.2016 та на 13.10.2016.

Відповідачем надано до матеріалів справи: прибутковий ордер №105 від 07.10.2016, накладну №910 від 07.10.2016, прибутковий ордер №107 від 10.10.2016, накладну №284 від 10.10.2016, прибутковий ордер №108 від 12.10.2016, товарно-транспорту накладну №501 від 12.10.2016, накладну №501 від 11.01.2016, прибутковий ордер № 109 від 13.10.2016, накладну №506 від 13.10.2016, товарно-транспорту накладну №506 від 13.10.2016 із зазначенням кількості та вартості товару.

Матеріали справи містять копію рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2017 у справі №904/637/17, копію постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 у справі №904/637/17, копію рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2017 у справі №904/9230/17, копію постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.03.2018 у справі №904/9230/17, копію ухвали Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.05.2018 у справі №904/9230/17, прийняті у спорах між цими ж сторонами з приводу стягнення заборгованості за поставлений товар металобрухту та роз'ясненням суду, що в постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.03.2018 у справі №904/9230/17 суд не встановлював конкретну ціну цього товару.

Як зазначалося вище, під час розгляду вказаних вище судових справ судами було встановлено, а сторони не заперечували факт поставки товару (металобрухту) у вказаній вище кількості, тому в силу приписів частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України такий факт не підлягає новому доказуванню.

Під час розгляду вказаних справ спір між сторонами існував тільки відносно ціни поставленого товару (металобрухту). Так позивач спочатку посилався на ціну, яка була вказана у не підписаній відповідачем первинній документації (специфікації, актах приймання чорних металів, накладних тощо), а в подальшому ціна визначалась станом на дату звернення до суду з позовом про повернення товару (металобрухту), а в останнє під час пред'явлення позову, що є предметом розгляду цієї справи, позивач визначив ціну на рівні звичайних цін станом на дати вчинення поставок.

Зі своєї сторони відповідач, заперечуючи проти вказаних цін зазначав, що товару (металобрухт) постачався за ціною 3500,00 грн., а на підтвердження відповідних обставин посилався на підписані директором позивача видаткові та товарно-транспортні накладні. Дані обставини підтверджуються листом відповідача від 24.11.2016, а також поясненнями відповідача, наданими під час розгляду справи №904/637/17 та справи №904/9230/17

Таким чином, відповідач визнав факт поставки товару (металобрухту) за ціною 3500,00 грн. за 1 тону. Ця ціна є меншою за звичайні ціни, що існували на момент поставки означеного товару (металобрухту), згідно до інформації наведеній у довідці Державного підприємства "Укрпромзовнішекспертиза" від 24.05.2018 №1093.

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим розрахунок позивача, наведений в заяві про уточнення позовних вимог, згідно до якого загальна вартість товару (металобрухту) в кількості 175,06 т за означеними спірними поставками складає 612710,00 грн. (175,06 т х 3500,00 грн./т = 612710,00 грн.).

Оскільки судом встановлено факт виникнення у відповідача з моменту отримання означеного товару (металобрухту) та існування до цього часу невиконаного грошового зобов'язання, колегія суддів вважає, що у відповідача виникло в силу приписів статті 625 Цивільного кодексу України й відповідне зобов'язання перед позивачем сплатити на користь останнього суму боргу 612710,00 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За відповідними розрахунками позивача, які наведені в заяві про уточнення позовних вимог, та перевірені судом апеляційної інстанції, три проценти річних за загальний період з 02.10.2016 по 22.12.2018 складають суму 40499,38 грн., а інфляційні втрати за загальний період з листопада 2016 року по листопад 2018 року складають сума 166657,12 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції в частині про відсутність підстав для стягнення у судовому порядку з відповідача на користь позивача суми 40499,38 грн. трьох процентів річних та суми 166657,12 грн. інфляційних втрат.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що у всіх вказаних справах позивач зазначав про поставки металобрухту відповідачу в рамках договору №61/115 від 06.08.2015 і вказував на вимоги статей 625, 692 Цивільного кодексу України, як на правові підстави для задоволення позовних вимог, але при розгляді попередніх справ, зокрема рішенням у справі №904/637/17 ТОВ "Італ-Дніпро", було відмовлено в задоволенні позовних вимог, оскільки такі обставини не перешкоджають застосуванню до спірних правовідносин положень наведених норм матеріального права з огляду на відмінні підстави цих позовів.

Щодо доводів відповідача про те, що ще 18.07.2017 ТОВ "Італ-Дніпро" звернулося до відповідача з листом-вимогою про повернення металобрухту, який було поставлено на адресу АТ "Дніпроважмаш" в жовтні 2016 року, а в подальшому позивач звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про витребування майна, тобто у даному випадку кредитор фактично змінив зобов'язання відповідача з оплати товару на повернення його в натурі, то як встановлено судом апеляційної інстанції 18.07.2017 позивач надіслав на адресу відповідача лист з вимогою повернути поставлений товар Постачальнику, проте відповідачем не було повернуто позивачеві вказаний товар.

Отже такі обставини також не виключають можливість нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов'язання, оскільки, як встановлено вище, відповідач не надав доказів припинення такого зобов'язання його належним виконанням.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За викладеного вище колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права (статей 530, 625, частини 4 статті 632, частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України) при розгляді позовних вимог позивача в частині про стягнення суми 40499,38 грн. трьох процентів річних, 166657,12 грн. інфляційних втрат, внаслідок чого є помилковим висновок суду про необґрунтованість таких вимог.

Тому апеляційну скаргу позивача слід задовольнити повністю, оскаржене судове рішення скасувати частково - в частині відмови про стягнення з відповідача суми 40499,38 грн. трьох процентів річних, 166657,12 грн. інфляційних втрат і ухвалити в цій частині нове рішення, яким в цій частині позовні вимоги задовольнити.

Згідно з частиною чотирнадцятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням результатів розгляду справи, колегія суддів покладає на відповідача судові витрати позивача в сумі 3107 грн. 34 коп. судового збору у зв'язку з розглядом справи судом першої інстанції та в сумі 4661 грн. 02 коп. судового збору у зв'язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275 ч. 1 п. 2, 277 ч. 1 п. 4, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" - задовольнити повністю.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.01.2019 у справі №904/3412/18 скасувати частково - в частині відмови про стягнення суми 40499 грн. 38 коп. трьох процентів річних, 166657 грн. 12 коп. інфляційних втрат і ухвалити в цій частині нове рішення, яким в цій частині позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" суму 40499 грн. 38 коп. трьох процентів річних, 166657 грн. 12 коп. інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору в сумі 3107 грн. 34 коп.

В решті рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.01.2019 у справі №904/3412/18 залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" суму 4661 грн. 02 коп. судових витрат на судовий збір у зв'язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Доручити Господарському суду Дніпропетровської області видати відповідні накази.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена 23.04.2019.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя І.Л. Кузнецова

Суддя І.М. Кощеєв