РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.04.2019Справа № 910/2134/19

Господарський суд міста Києва в складі судді Коткова О.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/2134/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімлаборреактив"

до Акціонерного товариства «Київенерго»

про стягнення грошових коштів

Без виклику учасників судового процесу.

СУТЬ СПОРУ:

21 лютого 2019 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімлаборреактив" (позивач) надійшла позовна заява № 01-П від 20.02.2019 року до Акціонерного товариства «Київенерго» (відповідач) про стягнення заборгованості за договором постачання № 249/ДМТЗ-16 від 23.02.2016 року в сумі 32 874,76 грн., з них: основного боргу - 26 061,80 грн. (двадцять шість тисяч шістдесят одна гривня 80 копійок), пені - 4570,90 грн. (чотири тисячі п'ятсот сімдесят гривень 90 копійок), інфляційних втрат - 1624,74 грн. (одна тисяча шістсот двадцять чотири гривні 74 копійки) та 3% річних - 617,32 грн. (шістсот сімнадцять гривень 32 копійки). Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу - 2000,00 грн. та судовий збір - 1921,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як покупець, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором постачання № 249/ДМТЗ-16 від 23.02.2016 року, зокрема, не здійснив оплату поставленого позивачем, як постачальником, товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/2134/19, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; встановлено відповідачу строк у п'ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позов із урахуванням вимог, передбачених статтею 165 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; докази направлення відзиву позивачу.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 476 ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 року у справі № 910/2134/19 вручено уповноваженому представнику відповідача - 07.03.2019 року.

Тобто, строк для надання відзиву на позовну заяву до 22.03.2019 року (включно).

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач так і не скористався наданими йому процесуальними правами, а за висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.02.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хімлаборреактив" (надалі - позивач, постачальник) та Акціонерним товариством «Київенерго» (надалі - відповідач, покупець) укладено договір поставки № 249/ДМТЗ-16, відповідно до п.п. 1.1. якого, постачальник зобов'язується поставити покупцю товар, а покупець прийняти і оплатити такий товар, що визначається за такими знаками Державного класифікатора продукції та послуг ДК 016-2010: 22.19.7; 20.13.2; 20.59.5; 08.93.1; 23.19.2, кількість товару, а також номенклатура, асортимент, ціна та вартість товару зазначається сторонами у видаткових накладних на товар.

В п. 4.1. договору визначено, що розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем поставленого покупцю товару протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати підписання сторонами видаткової накладної та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної.

На виконання умов договору поставки № 249/ДМТЗ-16 від 23.02.2016 року позивач поставив, а відповідач прийняв товар, що підтверджується видатковими накладеними № Х0011322 від 21.03.2018 року на суму 483,84 грн., № Х0011293 від 20.03.2018 року на суму 2257,27 грн., № Х0012125 від 26.03.2018 року на суму 63,12 грн., № Х0014987 від 10.04.2018 року на суму 181,02 грн., № Х0014896 від 10.04.2018 року на суму 23 076,54 грн. (копії містяться в матеріалах справи). Вказані видаткові накладні підписані сторонами без заперечень та скріплені печатками товариств.

При цьому, відповідач за поставлений товар не розрахувався, чим допустив порушення умов договору № 249/ДМТЗ-16 від 23.02.2016 року, а відтак, за наданими позивачем видатковими накладними, відповідач має заборгованість за договором в розмірі 26 061,79 гривень.

За приписами ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Факт отримання товару відповідачем і видаткові накладні, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар (п. 1 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013 р.).

Оскільки спірні видаткові накладні мають найменування юридичних осіб, перелік товару, його вартість, посилання на договір та інші реквізити, вони відповідають вимогам закону та є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарської операції.

Судом встановлено, що внаслідок неоплати відповідачем поставленого позивачем товару останній звернувся до відповідача з претензією № 4 201 від 21.05.2018 року про сплату заборгованості за договором поставки № 249/ДМТЗ-16 від 23.02.2016 року, у відповідь на яку, відповідач листом № 63/4-3065 від 30.05.2018 року повідомив позивача, що оплата заборгованості буде здійснена відповідачем в найкоротші строки.

Втім, відповідач заборгованість за поставлений товар не сплатив, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача санкції за порушення виконання грошового зобов'язання щодо оплати товару.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Суд зауважує, що загальна вартість постановленого за видатковим накладними № Х0011322 від 21.03.2018 року на суму 483,84 грн., № Х0011293 від 20.03.2018 року на суму 2257,27 грн., № Х0012125 від 26.03.2018 року на суму 63,12 грн., № Х0014987 від 10.04.2018 року на суму 181,02 грн., № Х0014896 від 10.04.2018 року на суму 23 076,54 грн. товару становить 26 061,79 грн., відтак, сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за поставлений товар, за розрахунком суду, становить 26 061,79 грн., тоді як в п. 1 прохальної частини позовної заяви позивачем заявлена позовна вимога про стягнення 26 061,80 грн.

Наявність, обсяг заборгованості відповідача у розмірі 26 061,79 грн. та настання строку виконання обов'язку щодо сплати підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та не були спростовані відповідачем.

За умовами ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідач контррозрахунку заявленої до стягнення суми основного боргу до суду не надав та не надіслав.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та положень договору, зважаючи на відсутність в матеріалах справи контррозрахунку суми заявленої до стягнення, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором поставки № 249/ДМТЗ-16 від 23.02.2016 року в розмірі 26 061,79 грн.

При зверненні до суду, позивач також просить стягнути з відповідача на його користь 3% річних - 617,32 грн., пеню - 4 570,90 грн. та інфляційні втрати - 1 624,74 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

В п. 7.5. договору визначено, що у разі прострочення платежу за товар проти строків, встановлених в даному договорі покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені окремо по кожній видатковій накладній, в межах заявленого позивачем періоду, суд встановив, що загальна сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення, яка становить 4596,61 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Втім, зважаючи на те, що суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення пені, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені підлягають задоволенню в сумі 4570,90 грн., за розрахунком позивача

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведена норма встановлює право кредитора вимагати сплати суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних протягом усього періоду прострочення до моменту повного виконання боржником своїх грошових зобов'язань перед кредитором.

При цьому, передбачена законом відповідальність за неналежне виконання покупцем грошового зобов'язання з оплати поставленого йому товару підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат окремо по кожній видатковій накладній, в межах заявленого позивачем періоду, судом встановлено, що він арифметично вірний, відтак позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в сумі 1624,74 грн.

Також, при перевірці наданого позивачем розрахунку 3% річних окремо по кожній видатковій накладній, в межах заявленого позивачем періоду, суд встановив, що загальна сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення, яка становить 619,46 грн.

З огляду на те, що суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення 3% річних, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних за порушення грошового зобов'язання по оплаті поставленого товару підлягають задоволенню в сумі 617,32 грн., за розрахунком позивача.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 року встановлено відповідачу строк у п'ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позов із урахуванням вимог, передбачених статтею 165 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство. Попереджено відповідача, що у разі ненадання відзиву на позов, справа згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України буде розглянута за наявними в ній матеріалами.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст. 46 Господарського процесуального кодексу України правами, жодного доказу на спростування доводів позивача, або доказів суду не надав.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково про стягнення 32 874,75 грн. з них: основного боргу - 26 061,79 грн., пені - 4570,90 грн., 3% річних - 617,32 грн. та інфляційних втрат - 1624,74 грн.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1921,00 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

В ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За приписами ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Матеріалами справи підтверджується, що 27.06.2018 року між позивачем, як клієнтом, та адвокатом Вінокуровим Володимиром Олеговичем, як виконавцем, укладено договір про надання правничої допомоги (адвокатських послуг) № 02/18 (надалі - договір), відповідно до п. 1 якого, клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов'язання надавати клієнту правничу допомогу та представляти інтереси клієнта в будь-яких адміністративних, кримінальних, цивільних та господарських справах (спорах) в суді, в будь-яких правоохоронних органах, перед будь-якими органами державної влади та місцевого самоврядування, їх структурними підрозділами, посадовими та службовими особами, перед будь-якими юридичними особами та фізичними особами, при проведенні слідчих дій, перевірок, що стосуються клієнта або проводяться у його володінні тощо, за що клієнт зобов'язується сплатити адвоката гонорар.

В п. 2 договору визначено, що розмір гонорару та порядок розрахунку визначається в додаткових угодах до договору.

До матеріалів справи долучено копію договору на надання правничої допомоги (адвокатських послуг) № 02/18 від 27.06.2018 року, копію додаткової угоди від 19.02.2019 року до договору, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність серія КС № 6775/10 від 27.06.2018 року, копію посвідчення адвоката України № 6775/10 від 27.06.2018 року та копію довіреності № 13/08-18/С від 13.08.2018 року.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт адвокатом, а також їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті.

Враховуючи відсутність доказів на підтвердження понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Київенерго" ( , адреса: 04050, м. Київ, вул. Мельникова, 31) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімлаборреактив" (, адреса: 03006, м. Київ, вул. Червоноармійська, 57/3) грошові кошти: основного боргу - 26 061,79 грн. (двадцять шість тисяч шістдесят одна гривня 79 копійок), 3% річних - 617,32 грн. (шістсот сімнадцять гривень 32 копійки), пені - 4570,90 грн. (чотири тисячі п'ятсот сімдесят гривень 90 копійок), інфляційних втрат - 1624,74 грн. (одна тисяча шістсот двадцять чотири гривні 74 копійки) та судовий збір - 1921,00 грн. (одна тисяча дев'ятсот двадцять одна гривня).

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 25.04.2019р.

Суддя О.В. Котков