ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2019 р. Справа №921/416/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Дубник О.П.

суддів Зварич О.В.

Орищин Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Мокра А.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" (далі - ПрАТ "Тернопільгаз") б/н від 31.01.2019 (вх. № 01-05/499/19 від 01.02.2019)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 08.01.2019 (суддя Чопко Ю.О., повний текст складено 15.01.2019)

у справі № 921/416/18

за позовом: Приватного підприємства "Захід-Агроінвест" (далі - ПП "Захід-Агроінвест"), м. Ланівці, Тернопільська область,

до відповідача: ПрАТ "Тернопільгаз", м. Тернопіль,

про визнання недійсним договору та стягнення заборгованості в сумі 1 293 092, 68 грн,

за участю представників:

від позивача: адвокат Сідий С.В. (ордер серії ТР № 009467 від 01.04.2019),

від відповідача: Цукорник С.Г. (довіреність № 03/1367 від 16.11.2018).

1.Розгляд справи.

Відводів суддям та секретарю судового засідання в порядку ст.ст. 35, 36, 37 ГПК України не заявлялось.

У судовому засіданні 10.04.2019 здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно з ст. 222 ГПК України.

2. Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

У судовому засіданні 10.04.2019 представниками сторін не заявлено клопотань.

3. Короткий зміст позовних вимог.

ПП "Захід-Агроінвест" звернулось з позовом до ПрАТ "Тернопільгаз" про визнання недійсним договору про реструктуризацію заборгованості № 4/10К-001 від 04.07.2018 та стягнення в порядку реституції 1 293 092, 68 грн, сплачених по спірному договору.

В позовній заяві позивач не погоджується з обвинуваченнями про несанкціоноване втручання в роботу газорозподільної системи та несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ, та відповідно застосування відповідачем штрафних санкції. Позовні вимоги мотивує тим, що договір про реструктуризацію заборгованості підписаний заступником директора ОСОБА_4, який не мав на це повноважень, оскільки відповідно до статуту позивача лише директор підприємства має право укладати правочини та підписувати їх від імені підприємства; кошти по даному договору оплачувались через постійні погрози про відключення підприємства від газопостачання, що в свою чергу паралізувало б роботу підприємства. Також з посиланням на ст. 233 ЦК України позивач стверджує, що договір про реструктуризацію заборгованості укладений під впливом тяжких обставин, а саме, загрозою банкрутства. Вважає, що через відключення підприємства від газопостачання, таке не змогло б здійснювати господарську діяльність, сплачувати податки, заробітну плату, інші зобов'язання, що в подальшому призвело б до його банкрутства в цілому. Крім того, стверджує, що постанова слідчого СВ Лановецького ВП Кременецького ВП ГУНП від 29.09.2018 про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діях службових осіб ПП «Захід-Агроінвест» складу кримінального правопорушення підтверджує відсутність обставин для відключення підприємства від газопостачання та недійсність договору.

4.Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 08.01.2019 позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір про реструктуризацію заборгованості №4/10/К-001, укладений 04 липня 2018 року ПП "Захід-Агроінвест" та ПрАТ "Тернопільгаз".

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 1 293 092, 68 грн, сплачених по договору реструктуризації заборгованості №4/10/К-001 від 04 липня 2018 року.

Судовий збір за подання позовної заяви в порядку ч. 9 ст. 129 ГПК України покладено на позивача.

Судове рішення у справі мотивоване ст.ст. 203, 215, 233, 1212 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009, і зроблено висновок, що позивач був змушений 04.07.2018 підписати договір про реструктуризацію заборгованості, оскільки такий отримав зерно нового врожаю, яке потребувало термінової просушки, а неотримання газу призвело б до псування урожаю, значних збитків підприємства та до загрози банкрутства. Взяв до уваги постанову слідчого СВ Лановецького ВП Кременецького ВП ГУНП від 29.09.2018 про закриття кримінального провадження, в якій вказано, що пошкодження блінди не призвело до порушення нормальної роботи газопроводу та не створило небезпеку для життя людей, витоку газу, аварії тощо, та лист голови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 29.10.2018, в якому зазначено, що несанкціонованого втручання з боку споживача доведено не було, оскільки без порушення пломб байпасної лінії пошкодити заглушку (блінду) неможливо. Відтак суд дійшов висновку про відсутність незаконного втручання ПП "Захід-Агроінвест" в роботу газової мережі, відсутність необлікованого споживання і газу і незаконність донарахування спірної суми. Крім цього, суд зазначив, що спірний договір не містить ознак цивільно-правового договору, оскільки всупереч ч. 3 ст. 626 ЦК України такий містить лише обов'язки для однієї сторони - ПП "Захід-Агроінвест", а всі права лише для ПрАТ "Тернопільгаз" та не є договором по своїй суті, а є одностороннім актом визнання з боку позивача. Відтак вважає, що на підставі ст. 1212 ЦК України отримані відповідачем кошти за спірним договором підлягають поверненню позивачу.

5. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи.

5.1. ПрАТ "Тернопільгаз" не погоджується з ухваленим рішенням суду, вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, а його висновки не відповідають обставинам справи та є недоведеними, судом неправильно застосовано норми матеріального права. Апелянт вважає, що підписаний обома сторонами та частково виконаний договір про реструктуризацію заборгованості відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину та за своїм змістом містить усі істотні умови, на яких сторони домовились про його укладення; вказує, що висновок суду першої інстанції про можливість доведення позивача до банкрутства не підтверджений матеріалами справи та є припущенням, а складська квитанція на товар не свідчить про вплив важких обставин та доведення до банкрутства, оскільки позивач повинен враховувати всі ризики при прийманні товару на зберігання за умови відсутності газопостачання; вважає, що договір про реструктуризацію заборгованості навпаки свідчить про врахування інтересів позивача та надання йому «полегшених, розстрочених» умов погашення заборгованості, можливості здійснювати господарську діяльність; звертає увагу, що позивачем не доведено факту, що ним пропонувались інші варіанти вирішення тяжкої обставини; вказує про відсутність причинно-наслідкового зв'язку між тяжкою обставиною, на яку посилається позивач та вчиненням правочину, оскільки така обставина виникла не у момент вчинення правочину, а значно раніше; відповідач, на якого покладено обов'язок здійснювати перерахунок об'ємів (обсягів) розподіленого природного газу по об'єкту споживача діяв добросовісно в спірній ситуації, з огляду на неявку позивача на засідання комісії ПрАТ «Тернопільгаз» по розгляду актів про порушення від 09.11.2017 відповідач оголосив перерву, про що прийнято рішення, яке було надіслано позивачу та отримано ним, однак присутність його представника позивач повторно не забезпечив, не надав жодних пояснень чи заперечень; первинним документами, які підтверджують заборгованість позивача вважає акт про порушення, протокол комісії та акт розрахунок вартості необлікованого (донарахованого) об'єму природного газу, які позивачем не оскаржувались, тому є діючими та такими, що встановлюють юридичні факти, з якими пов'язуються настання наслідків для ПП "Захід-Агроінвест"; посилання позивача на постанову слідчого СВ Лановецького ВП Кременецького ВП ГУНП від 29.09.2018 про закриття кримінального провадження вважає необґрунтованим, оскільки така не стосується предмета спору та не є ухвалою в розумінні ч. 6 ст. 75 ГПК України, а щодо листа НКРЕКП від 29.10.2019, вказує, що такий носить інформаційний характер, не є нормативно-правовим актом та не спрямований на встановлення, зміну або відміну правових норм, відтак він не може змінювати юридичні факти, встановлені відповідно до Кодексу ГРС; вважає, що висновки суду про недоведеність факту несанкціонованого втручання та неправомірності донарахування необлікованого природного газу виходить за межі предмету позову; звертає увагу на суперечність висновків суду першої інстанції, а саме, суд вказує на те, що оспорюваний договір не містить ознак цивільно-правового договору, а є одностороннім актом визнання з боку позивача, в той час, позов задовольняє та визнає його недійсним.

Також у додаткових письмових поясненнях відповідач зазначає, що обов'язок погасити заборгованість не може розцінюватись як тяжка обставина; лист НКРЕКП від 29.10.2019 не є висновком (рішенням НКРЕКП) в результаті розгляду скарги чи врегулювання спорів, що передбачений ст. 21 Закону України «Про національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 № 1540-VIII, а носить суто інформаційний характер (а.с.37-40, т. 2).

5.2. У відзиві на апеляційну скаргу № 22/03 від 22.03.2019 (вх. № 01-05/1914/19 від 05.03.2019) та додаткових поясненнях до нього від 09/04 від 09.04.2019 позивач заперечує доводи апеляційної скарги, зокрема вказує, що договір про реструктуризацію був укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах; у постанові пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 іде мова про загрозу банкрутства, а не про доведення до банкрутства, як вказує відповідач; звертає увагу, що загроза банкрутства не є єдиною умовою, на яку посилався позивача, а суд першої інстанції також зазначив, що неотримання газу призвело б і до псування урожаю та відповідно збитків підприємства; стверджує, що тяжкою обставиною є неможливість приймання сільськогосподарських культур нового врожаю для продовження господарської діяльності, а не наявність заборгованості. На спростування тверджень відповідача, що такий діяв добросовісно, зазначає, що судом першої інстанції встановлено наявність двох актів обстеження комерційного вузла обліку, які підписані тими ж особами, однак такі містять протилежну інформацію стосовно наявності порушень. Щодо посилань відповідача на первинні документи, які підтверджують заборгованість та те, що такі ним не оскаржувались, зазначає, що під час розгляду даної справи судом вони оцінювались з точки зору, чи можуть вони вважатись обставинами, які використав відповідач для укладення оспорюваного правочину (а.с. 29-30, 33, т. 2).

6. Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції.

31.10.2017 представниками відповідача здійснено обстеження об'єкту споживача за адресою: м. Ланівці, вул. Загребельна, 5, в результаті чого було складено Акт обстеження комерційного вузла обліку газу без номера, за висновками якого серед іншого було встановлено, що можливість відбору газу відсутня (а.с. 70, т. 1).

Матеріали справи містять ще один Акт обстеження комерційного вузла обліку газу №31/а від 31.10.2017 об'єкту споживача за адресою: м. Ланівці, вул. Загребельна, 5 за висновками котрого, серед іншого: при обстеженні байпасної лінії виявлено отвір (діаметром 50 мм) на блінді (а.с. 69, т. 1).

На підставі Акта обстеження комерційного вузла обліку газу №31/а від 31.10.2017, складено Акт про порушення №4/а від 31.10.2017, в якому зазначено, що на об'єкті споживача - зерносушарці, який знаходиться за адресою: м. Ланівці, вул. Загребельна, 5 встановлено порушення п.п.5, п.7. глави 9 розділу Х Кодексу ГРМ, а саме наявність ознак несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ, на байпасній лінії виявлено отвір (діаметр 50 мм) на блінді (а.с. 71, т. 1).

Протоколом засідання комісії з розгляду актів про порушення споживачем природного газу вимог Кодексу ГРМ №4/10/К-001 від 27.11.2017 розглянуто акт про порушення №4/а від 31.10.2017 та задоволено його повністю (а.с. 104, т. 1).

На підставі акта про порушення від 31.10.2017 № 4/а ПрАТ "Тернопільгаз" складено Акт-розрахунок вартості необлікованого (донарахованого) об'єму природного газу, в якому зазначено, що донарахований об'єм становить 224,388 тис. м.куб., вартість якого складає 2 186 185, 36 грн з ПДВ (а.с. 101).

10.01.2018 відповідач надіслав позивачу повідомлення про припинення (обмеження) газопостачання №1, в якому вказано, що у зв'язку з наявністю заборгованості за несанкціонований відбір природного газу з ГРМ, позивачу запропоновано до 16.01.2018 самостійно відключити від газових мереж газопостачання і підготувати до пломбування обладнання. Попереджено, що у разі невиконання цієї вимоги транспортування (розподіл) газу підприємству буде припинено (обмежено) в примусовому порядку (а.с.105, т. 1).

17.01.2018 відповідачем припинено газопостачання ПП "Захід-Агроінвест", про що складено Акт про припинення (обмеження) газопостачання та пломбування вхідної засівної арматури газопроводу або газорозподільного пункту (за його наявності) №2 (а.с. 106, т. 1).

Листом №03/684 від 26.06.2018 ПрАТ "Тернопільгаз" повідомив ПП "Захід-Агроінвест", що газопостачання буде відновлено після проведення оплати 2 186 185, 36 грн вартості 224,388 тис. м.куб. донарахованих обсягів природного газу, витрат на припинення та відновлення газопостачання та наявності відповідного письмового звернення (а.с. 107, т. 1).

07.06.2018 позивачем та ПП «ОККО Контракт» укладено договір про постачання природного газу № П0506/2018 (а.с. 61-68, т. 1).

04.07.2018 ПрАТ "Тернопільгаз" та ПП "Захід-Агроінвест" укладено договір про реструктуризацію заборгованості №4/10/К-001 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого сторони визнають та підтверджують, що станом на момент його укладення заборгованість ПП "Захід-Агроінвест" перед ПрАТ "Тернопільгаз" складає 2 186 185, 36 грн вартості необлікованого об'єму природного газу, донарахованого у зв'язку з несанкціонованим втручанням в роботу газорозподільної системи, в тому числі несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ (акт про виявлені порушення №4/а від 31.10.2017; протокол №4/10/К-001 від 27.11.2017) (а.с. 48, т. 1).

Згідно з п. 2 договору ПП "Захід-Агроінвест" зобов'язався погасити вказану у п.1 договору суму заборгованості у повному обсязі, шляхом щомісячного перерахування коштів у розмірах та в строки, передбачені графіком, а саме: до 09.07.2018 - 300 000 грн, до 31.07.2018, 31.08.2018, 31.09.2018, 31.10.2018 по 471 546, 34 грн.

Вказаний договір підписаний та скріплений печатками обох сторін.

На виконання умов договору позивачем сплачено на користь відповідача 1 293 092, 68 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями (а.с. 37-47, т. 1).

7. Норми права та мотиви, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови, висновки суду.

7.1. Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.1 ст.215 ЦК України).

7.2. Однією із підстав визнання договору про реструктуризацію заборгованості недійсним позивач вказує підписання спірного договору неуповноваженою особою, а саме, заступником директора ОСОБА_4, який не мав на це повноважень, оскільки відповідно до статуту позивача лише директор підприємства має право укладати правочини та підписувати їх від імені підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Оскільки матеріали справи містять платіжні доручення, з яких вбачається, що позивач оплачував відповідачу кошти, а саме 1 293 092, 68 грн на виконання умов договору про реструктуризацію заборгованості, що свідчить про прийняття правочину до виконання, підстави для визнання його недійсним у зв'язку з наведеним, відсутні.

Твердження скаржника, що кошти по даному договору оплачувались через постійні погрози про відключення підприємства від газопостачання, що в свою чергу паралізувало б роботу підприємства не підтверджені жодними доказами, тому не можуть братись судом до уваги та визнаються судом безпідставними.

7.3. Також з посиланням на ст. 233 ЦК України позивач вказує, що договір про реструктуризацію заборгованості укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, що також є, на його думку, підставою для визнання його недійсним. Такою важкою обставиною позивач вважає загрозу банкрутства, адже через відключення підприємства від газопостачання, таке не могло б здійснювати свою господарську діяльність, а саме, приймати сільськогосподарські культури нового врожаю, сплачувати податки, заробітну плату, інші зобов'язання.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач був змушений підписати договір про реструктуризацію заборгованості, оскільки підприємство отримало зерно нового врожаю, яке потребувало термінової просушки, а неотримання газу призвело б псування урожаю, значних збитків підприємства і до загрози банкрутства.

Однак колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Верховним Судом України (постанова від 06.04.2016 у справі № 6-551цс16) зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою для усунення або зменшення тяжких обставин, а також за умови, що друга сторона правочину скористалася наявністю таких обставин.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Тяжкі обставини судді розуміють як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього (вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.07.2018 у справі № 907/738/16).

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки: особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини; особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах; особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину; особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини. Друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та користується цим.

Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Поряд з цим, матеріали справи не містять, а позивачем не було доведено існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими вимоги ст. 233 ЦК України пов'язують недійсність правочину, не надано й суду жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 73-74 ГПК України, тяжкого фінансового стану позивача на момент вчинення оспорюваного правочину, неможливості виконувати свої фінансові зобов'язання по виплаті заробітної плати, сплати податків чи інших зобов'язань.

Посилання суду першої інстанції на складську квитанція на товар не свідчить про вплив важких обставин та загрозу банкрутства.

Слід зазначити, що відповідно до статей 42, 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Таким чином, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик. Юридична особа самостійно розраховує ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій, та самостійно приймає рішення про вчинення чи утримання від таких дій. Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності юридичної особи є її власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.

Скаржник під час здійснення своєї господарської діяльності, зокрема під час укладення оспорюваної угоди із відповідачем, так і під час отримання зерна на зберігання, повинен був допускати можливість настання несприятливих фінансових наслідків, отже, вступаючи у договірні відносини з відповідачем, не був позбавлений можливості провести комерційний розрахунок та визначити власний комерційний ризик (вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 06.06.2018 у справі № 902/306/16).

Слушними є доводи скаржника щодо відсутності причинно-наслідкового зв'язку між тяжкою обставиною, на яку посилається позивач та вчиненням правочину, оскільки така обставина виникла не у момент вчинення правочину, а значно раніше.

Колегія суддів також бере до уваги той факт, що рішення, яке оформлено протоколом від 27.11.2018 позивачем не оскаржувалось, відтак презюмується чинність встановлених ним юридичних фактів. Слід зазначити, що висновки суду першої інстанції про недоведеність факту несанкціонованого втручання та неправомірності донарахування необлікованого природного газу виходить за межі предмету позову у даній справі (визнання недійсним договору) та може бути предметом розгляду в межах іншої судової справи.

Посиланням позивача на постанову слідчого СВ Лановецького ВП Кременецького ВП ГУНП від 29.09.2018 про закриття кримінального провадження та лист НКРЕКП від 29.10.2019, які на думку позивача, підтверджують факт проведення відповідачем неправомірного нарахування штрафних санкцій, суд апеляційної інстанції не надає оцінку, оскільки дослідження таких доказів виходить за межі предмету даного позову.

Проаналізувавши договір про реструктуризацію заборгованості, колегія суддів дійшла висновку, що такий відповідає загальним вимогам законодавства, містить усі істотні умови, на яких сторони домовились про його укладення, а дії позивача та відповідача при його укладенні та виконанні були направлені на набуття прав та обов'язків, спрямовані на реальне настання правових наслідків. Доводи суду першої інстанції в частині надання оцінки спірному договору слід визнати суперечливими, оскільки суд вказує, що оспорюваний договір не містить ознак цивільно-правового договору, а є лише одностороннім актом визнання з боку позивача, в той час, позов задовольняє та визнає його недійсним.

Таким чином, оскільки обставин, які в силу вимог статті 233 Цивільного кодексу України є підставами для визнання недійсними договору про реструктуризацію заборгованості, який містить його істотні умови та частково виконаний, судом апеляційної інстанції не встановлено, а позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено, що договір був укладений проти його волі та під тиском тяжких обставин, які змусили позивача вчинити правочин, підписати договір на вкрай невигідних умовах. Отже рішення Господарського суду Тернопільської області від 08.01.2019 належить скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

8. Судові витрати.

При поданні позовної заяви позивач сплатив 19 396, 40 грн судового збору. Суд першої інстанції в порядку ч. 9 ст. 129 ГПК України поклав судовий збір на позивача. Однак за подання позовної заяви підлягав до сплати судовий збір в сумі 21 158, 39 грн, з яких: 19 396, 39 грн за майнову вимогу та 1 762 грн за немайнову вимогу.

Відтак з позивача в дохід Державного бюджету України підлягає достягненню судовий збір в сумі 1 761, 99 грн.

Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судові витрати за розгляд справи судом першої інстанції та її перегляд судом апеляційної скарги (31 737, 59 грн) слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 252, 269, 270, 275, 277, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу задоволити.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 08.01.2019 у справі № 921/416/18 скасувати та прийняти нове рішення. В задоволенні позову Приватного підприємства "Захід-Агроінвест" до Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" про визнання недійсним договору про реструктуризацію заборгованості № 4/10К-001 від 04.07.2018 та стягнення в порядку реституції 1 293 092, 68 грн, сплачених по спірному договору відмовити.

3. Стягнути з Приватного підприємства "Захід-Агроінвест", ідент код 32865702, місцезнаходження: 47400, Тернопільська обл., Лановецький район, місто Ланівці, вулиця Загребельна, будинок 5 в дохід Державного бюджету України (стягувач: Державна судова адміністрація України ідент. код 26255795, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: 6001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) 1 761, 99 грн судового збору.

4. Стягнути з Приватного підприємства "Захід-Агроінвест", ідент код 32865702, місцезнаходження: 47400, Тернопільська обл., Лановецький район, місто Ланівці, вулиця Загребельна, будинок 5 на користь Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз", ідент код 03353503, місцезнаходження: 46006, Тернопільська обл., місто Тернопіль, вулиця Чернівецька, будинок 54 - 31 737, 59 грн судового збору за перегляд справи судом апеляційної інстанції.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Повний текст постанови складено 22.04.2019.

Головуючий суддя Дубник О.П.

Судді Зварич О.В.

Орищин Г.В.