РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.04.2019Справа № 910/17569/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Письменної О.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Василевської-Ридікової Тетяни Вікторівни

до Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національна академія наук України

про визнання продовженим договору

за участю представників:

від позивача: Василевська-Ридікова Т.В, Прилепа Р.А.

від відповідача: Мороз С.Ю.

від третьої особи: Подлящук О.П.

вільний слухач: ОСОБА_6

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Василевська-Ридікова Тетяна Вікторівна звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України про зобов'язання укласти додаткову угоду до договору оренди нерухомого майна, що належить до майнового комплексу НАН України від 20 грудня 2015 року №202015 про продовження дії договору оренди нерухомого майна, що належить до майнового комплексу НАН України від 20 грудня 2015 року №202015 на строк 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців з визначенням розміру місячної орендної плати на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року №786 після проведення Інститутом фізіології імені О.О.Богомольця Національної академії наук України незалежної оцінки з метою визначення залишкової вартості приміщення їдальні на першому поверсі 16-ти поверхового лабораторного корпусу (літера "Р", "РІ"), загальною площею 190,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 4.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач належним чином виконував взяті на себе зобов'язання за договором оренди нерухомого майна №202015 від 20 грудня 2015 року, що належить до майнового комплексу НАН України, а тому у відповідності до статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" після закінчення терміну договору оренди позивач мав переважне право на укладення договору оренди на новий термін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2018 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення ухвали.

09.01.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків, допущених при поданні до суду даного позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/17569/18, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 05.02.2019.

28.01.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про залучення третьої особи без самостійних вимог на предмет спору та відзив на позовну заяву.

У відзиві на позов відповідач проти позову заперечив, посилаючись на наступні обставини:

протягом усього строку дії договору, позивачем порушувались умови щодо оплати орендних платежів, експлуатаційних витрат, комунальних послуг, відшкодуванню податку на землю, частково порушувались умови страхування орендованого приміщення;

відповідач не бажає в подальшому надавати в оренду дане приміщення та бажає використовувати його для своїх власних потреб;

відповідач не має повноважень самостійно ухвалювати рішення про продовження договору оренди, оскільки умовами договору передбачено, що для продовження строку договору оренди повинен бути наявний дозвіл НАН України, так як приміщення належить до майнового комплексу НАН України;

продовження строку дії договору оренди зумовить необхідність його нотаріального посвідчення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 задоволено клопотання Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України про залучення третьої особи, залучено до участі у справі Національну академію наук України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, відкладено підготовче засідання у справі № 910/17569/18 на 26.02.2019.

25.02.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечив обставини наведені у відзиві на позов, посилаючись, зокрема на те, листи вих. №104/1-647 від 04.09.2018 та №104/1-764 від 05.10.2019 про припинення орендних правовідносин були направлені відповідачем за неправильною адресою позивача; лист вих. № 104/1-856 від 06.11.2018 направлений на адресу адвоката позивача, а лист №104/1-823 від 26.10.2018 не направлявся за три місяці до закінчення договору оренди. Позивачем, окрім іншого, заперечуються доводи відповідача про необхідність дозволу НАН України для продовження строку дії договору, оскільки отримання дозволу НАН України є необхідним лише у випадку первісного укладення договору оренди, відсутність чи наявність такого дозволу не впливає на продовження строку дії договору оренди.

В судовому засіданні 26.02.2019 представник третьої особи надав пояснення по справі, в яких проти позову заперечив.

В судовому засіданні 26.02.2019 продовжено строк підготовчого засідання у справі №910/17569/18, про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву в підготовчому засіданні до 19.03.2019.

19.03.2019 через відділ діловодства суду позивачем подано заяву про зміну предмету позову.

В судовому засіданні 19.03.2019 судом розглянуто заяву про зміну предмету позову

У заяві про зміну предмету позову позивачем заявлено вимоги про визнання продовженим на строк 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців договір оренди нерухомого майна, що належить до майнового комплексу НАН України від 20 грудня 2015 року №202015, згідно якого передано в оренду приміщення їдальні на 1-му поверсі 16-типоверхового лабораторного корпусу (літера "Р", "РІ"), загальною площею 190,5 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 4 з визначенням розміру місячної орендної плати на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786.

Частиною 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п'ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Заява позивача про зміну предмету позову відповідає приписам ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку із чим, прийнята судом до розгляду та розгляд справи здійснюватиметься судом у редакції відповідної заяви.

Також, в судовому засіданні 19.03.2019 судом розглянуто клопотання позивача про витребування доказів, а саме: банківських виписок за період з 20.12.2015 по 30.10.2018 за рахунком відповідача, на який сплачувались платежі за договором оренди та рахунки на оплату платежів згідно договору оренди нерухомого майна. Судом встановлено, що докази які просить витребувати позивач не є предметом дослідження у даній справі, у зв'язку із чим, обґрунтованих підстав для витребування доказів відсутні.

В судовому засіданні 19.03.2019 оголошено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 09.04.2019.

08.04.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на заяву позивача про зміну предмету позову та клопотання про стягнення з позивача судових витрат, пов'язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 14164,00 грн.

09.04.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання, в якому позивач просить суд відмовити у задоволенні клопотання відповідача про стягнення витрат на правову допомогу, у разі прийняття рішення про стягнення з позивача витрат на правову допомогу, просив суд зменшити такі витрати до 500,00 грн.

Представники позивача в судовому засіданні 09.04.2019 надали пояснення по суті позовних вимог та просили суд задовольнити позовні вимоги у редакції заяви про зміну предмету позову.

Представник відповідача в судовому засіданні 09.04.2019 надав пояснення по суті заперечень на позову, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив.

В судовому засіданні 09.04.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.12.2015 між Інститутом фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України (орендодавець, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Василевською-Ридіковою Тетяною Вікторівною (орендар, позивач) на підставі дозволу Бюро Президії НАН України (постанова №253 від 28.10.2015) укладений договір оренди нерухомого майна № 202015 від 20 грудня 2015 року, що належить до майнового комплексу НАН України (надалі - договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно: а саме приміщення їдальні на 1-ому поверсі 16-ти поверхового лабораторного корпусу (літера "Р", "РІ"), загальною площею 178,34 кв.м., далі майно, що перебуває на балансі Інституту фізіології ім. О.О.Богомольця НАН України за адресою: 01024, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 4, вартість якого згідно з висновком про вартість майна (актом оцінки) від 31.07.2015 і становить за незалежною оцінкою (залишковою вартістю) станом на 31.07.2015 і загальною площею 178,34 кв.м. становить 1012228,00 грн.

Майно передається в оренду з метою розміщення кафе, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи (п. 1.2 договору оренди).

У відповідності до п. 2.1. договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації договору) та акта приймання-передачі майна.

Відповідно до п. 2.2. договору оренди, передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно, розпорядження ним. Орендар не має права викупу орендованого майна. Власником майна залишається держава, органом управління - НАН України, а орендар лише користується ним протягом строку оренди.

За змістом пункту 7.1. договору оренди, орендодавець зобов'язується передати орендарю в оренду майно згідно із з цим договору за актом приймання-передачі майна, який підписується одночасно з цим договором, а у разі оренди майна строк не менше ніж три роки - після державної реєстрації речового права користування (оренди).

Згідно із актом приймання-передачі від 20.12.2015 до договору оренди №202015 від 20.12.2015, позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування державне майно: а саме приміщення їдальні на 1-ому поверсі 16-ти поверхового лабораторного корпусу (літера "Р", "РІ"), загальною площею 178,34 кв.м., за адресою: 01024, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 4.

Пунктом 10.1. договору оренди сторони погодили, що договір укладений строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 20 грудня 2015 року до 30 жовтня 2018 року включно.

В обґрунтування заявленого позову, позивач посилається на те, що належним чином виконував взяті на себе зобов'язання по сплаті орендної плати та інших платежів по договору оренди нерухомого майна №202015 від 20 грудня 2015 року, що належить до майнового комплексу НАН України, в підтвердження чого позивачем надано в матеріали справи копії платіжних доручень за період з грудня 2015 року по жовтень 2018 року.

Як вбачається зі матеріалів справи, відповідач звертався до позивача із претензіями вих. №104/1-569 від 08.08.2018, вих. №104/1-605 від 20.08.2018 про сплату заборгованості за договором оренди.

В матеріалах справи міститься гарантійний лист позивача від 13.08.2018, в якому позивач гарантував погасити всю заборгованість по договору згідно претензії від 08.08.2018.

29.09.2018 позивач направив відповідачу заяву від 29.09.2018 про продовження терміну дії договору оренди нерухомого майна № 202015 від 20 грудня 2015 року, що належить до майнового комплексу НАН України, в якій повідомив Інститут фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України про свій намір продовжити дію даного договору оренди.

Позивач зазначає, що після відправлення вказаної вище заяви та протягом місяця після закінчення терміну дії договору оренди позивач продовжував користуватися орендованим майном та за період з 30 жовтня 2018 року до 30 листопада 2018 року позивач не отримував від відповідача заяв про припинення дії договору оренди.

05.12.2018 позивачем було отримано під розписку від відповідача письмове повідомлення №104/1-976 від 05.12.2018 про закінчення строку дії договору оренди, у якому було зазначено, що листом від 06.11.2018 за №104/1-856 позивач був повідомлений про наявність заперечень у відповідача продовжувати оренду майна.

Однак, позивач зазначає, що оскільки лист вих. № 104/1-856 від 06.11.2018 направлений на адресу адвоката позивача, а не на адресу місця проживання чи перебування Фізичної особи-підприємця Василевської-Ридікової Тетяни Вікторівни, відповідний лист не може розцінюватись як повідомлення орендаря про припинення дії договору.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що оскільки ФОП Василевська-Ридікова Т.В. належним чином виконувала взяті на себе зобов'язання за договором оренди нерухомого майна №202015 від 20 грудня 2015 року, що належить до майнового комплексу НАН України, а тому у відповідності до статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" після закінчення терміну договору оренди, позивач мав переважне право на укладення договору оренди на новий термін.

У зв'язку із наведеним, позивачем у редакції заяви про зміну предмету позову заявлено вимоги про визнання продовженим на строк 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців договір оренди нерухомого майна, що належить до майнового комплексу НАН України від 20 грудня 2015 року №202015, згідно якого передано в оренду приміщення їдальні на 1-му поверсі 16-типоверхового лабораторного корпусу (літера "Р", "РІ"), загальною площею 190,5 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 4 з визначенням розміру місячної орендної плати на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений договір за своєю правовою природою є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, що регулюються Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України. На відносини, пов'язані із орендою комунального майна поширюється дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна" № 2269-XII від 10.04.1992.

Приписами ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 2 ст. 291 Господарського кодексу України, договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

В пункті 10.1. договору оренди сторони погодили, що договір укладений строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 20 грудня 2015 року до 30 жовтня 2018 року включно.

Приписами статті 284 Господарського кодексу України та статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

У відповідності до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною другою статті 291 ГК України встановлено, зокрема, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічні положення містить частина друга статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Пунктом 10.6. договору оренди також, передбачено, що чинність договору оренди припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

За змістом пункту 10.4. договору, продовження терміну дії договору оренди, строк дії якого закінчується, за умови належного виконання орендарем своїх зобов'язань за цим договором, відсутності заперечення орендодавця проти продовження та при обов'язковій наявності дозволу НАН України оформлюється додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною цього договору.

Якщо орендар має бажання продовжити термін дії договору оренди, за умови і належного виконання своїх зобов'язань за цим договором, він повинен повідомити орендодавця про свій намір не пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії договору оренди. У разі відсутності такої заяви орендаря орендодавець повинен протягом останнього місяця оренди та/або першого місяця після закінчення терміну дії договору оренди поінформувати орендаря у письмовій формі по припинення договору оренди.

Частиною 1 ст. 777 ЦК України передбачене переважне право наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права.

Статтею 764 Цивільного кодексу України визначено, якщо наймач, який продовжує користуватись майном після закінчення строку договору найму, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Норми статті 764 ЦК України передбачають таку правову конструкцію, як поновлення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

За змістом частини 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

При цьому, норми Закону не містять вказівки про необхідність саме отримання такого повідомлення орендарем у строк до трьох місяців, а також про зобов'язання власника перевіряти вчасність надходження кореспонденції до адресата, а зазначається лише про обов'язок власника письмово попередити орендаря.

Отже, для застосування ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та визнання за орендарем переважного права на укладення договору оренди на новий строк необхідно встановити такі юридичні факти: закінчення терміну договору оренди; орендар належно виконує свої обов'язки за договором; власник майна не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору не повідомив орендаря про намір використовувати майно для власних потреб.

Судом встановлено, що 29.09.2018 позивач направив відповідачу заяву від 29.09.2018 про продовження терміну дії договору оренди нерухомого майна № 202015 від 20 грудня 2015 року, що належить до майнового комплексу НАН України, в якій повідомив Інститут фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України про свій намір продовжити дію даного договору оренди.

В той же час, суд зазначає, що виходячи зі змісту п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 777 ЦК України та ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" поняття переважного права орендаря означає надання йому переваги орендодавцем у разі наявності пропозицій інших господарюючих суб'єктів, що містять умови, рівні з умовами особи, яка наділена переважним правом.

При цьому для набуття переважного права на укладення договору на новий термін недостатнім є належне виконання орендарем своїх обов'язків за попереднім договором оренди, оскільки іншими передумовами для реалізації такого права законодавство чітко визначає необхідність досягнення сторонами домовленості щодо умов нового договору та рівність умов (пропозицій) особи, яка наділена переважним правом, з умовами (пропозиціями) іншого претендента на оренду (вказана пропозиція наведена у постанові Верхового Суду від 29 травня 2018 року по справі №923/854/17).

Суд зазначає, що в силу наведених норм переважне право наймача полягає у наданні йому переваги при укладенні договору оренди на новий строк перед іншими особами, а не у виключності права наймача на переукладення договору оренди.

Отже, позивач має переважне право на укладення договору оренди комунального майна на новий строк за інших рівних умов, тобто, при проведенні конкурсу на укладення такого договору (у випадку його проведення), і за винятком випадку, коли орендодавець не має наміру використовувати орендоване майно для власних потреб.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт існування пропозицій інших претендентів на укладення договору оренди спірного комунального майна, що виключає можливість реалізації позивачем свого переважного права згідно положень ст. 777 ЦК України та ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

В той же час, відповідно до частини другої статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зі змісту статей 759, 763, 764 Цивільного кодексу України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. При цьому, такі заперечення можуть бути висловлені ним як до закінчення терміну дій договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення цього строку.

При цьому, законодавчо не встановлений початок перебігу строку для надіслання заяви однією із сторін про припинення або зміну умов договору. Отже, в даному випадку має значення лише те, чи збіг встановлений місячний термін для заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору оренди після закінчення терміну дії такого договору, оскільки саме із його закінченням пов'язане продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Частина друга статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення договору оренди має називатися виключно заявою. Відповідна заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов'язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди.

Отже, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

В підтвердження наявності заперечень щодо продовження строку дії договору відповідач посилається на листи вих. №104/1-647 від 04.09.2018 та №104/1-764 від 05.10.2019, якими Інститут фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України повідомив позивача про відсутність бажання продовжувати орендні відносини за договором оренди нерухомого майна № 202015 від 20 грудня 2015 року.

Відповідно до Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009, розрахунковий документ - (касовий чек, розрахункова квитанція тощо) видається відправникові з додержанням вимог Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" і підтверджує факт надання послуги відділенням зв'язку.

Згідно з п.п. 59, 61 Правил надання послуг поштового зв'язку, внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення. У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв'язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази направлення листів вих. №104/1-647 від 04.09.2018 та №104/1-764 від 05.10.2019 судом встановлено, що в описі вкладення у цінний лист відповідне поштове відправлення з штрихкодовим індикатором відправлення: 170, 963, направлено на адресу Фізичної особи-підприємця Василевської-Ридікової Тетяни Вікторівни: АДРЕСА_1.

Втім, з наявних у матеріалах справи поштових конвертів, якими здійснювалось направлення поштового відправлення з штрихкодовим індикатором: 170, 963, вбачається, що направлення листів вих. №104/1-647 від 04.09.2018 та №104/1-764 від 05.10.2019 здійснювалось на адресу: АДРЕСА_2.

З урахуванням наведеного, направлення листів вих. №104/1-647 від 04.09.2018 та №104/1-764 від 05.10.2019 за адресою АДРЕСА_2, не може бути прийняте судом як належний доказ повідомлення позивача зазначеними листами про наявність заперечень щодо продовження строку дії договору.

Не приймається судом і направлення відповідачем повідомлення вих. №104/1-856 від 06.11.2018 про закінчення строку дії договору та звільнення орендованого приміщення, оскільки таке направлення здійснене відповідачем не на адресу місця проживання чи перебування Фізичної особи-підприємця Василевської-Ридікової Тетяни Вікторівни, а на адресу адвоката Прилепи Р.А. Доказів того, що позивач повідомляв про необхідність направлення поштової кореспонденції на адресу адвоката матеріали справи не містять.

В матеріалах справи наявне повідомлення вих. №104/1-823 від 26.10.2018 в якому Інститут фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України повідомив позивача про те, що строк дії договору оренди нерухомого майна № 202015 від 20 грудня 2015 року закінчується 30.10.2018 та відповідач не має наміру надавати вказане приміщення в оренду позивачу. Також, відповідач повідомив про необхідність звільнення 1 листопада 2018 року позивачем орендованого приміщення та передання його по акту приймання -передачі.

Направлення повідомлення вих. №104/1-823 від 26.10.2018 на адресу Фізичної особи-підприємця Василевської-Ридікової Тетяни Вікторівни: АДРЕСА_1 підтверджується описом вкладення у цінний лист від 20.11.2018 з штрихкодовим індикатором: 266.

Згідно із відомостями з офіційного сайту Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" відстеження поштового відправлення з штрихкодовим індикатором: 266, вказане відправлення вручене адресату 23.11.2018.

Суд зазначає, що відстеження поштового відправлення є офіційним відображенням руху поштового відправлення за даними штрихкодового ідентифікатора, який присвоюється у поштовому відділенні під час оформлення рекомендованого відправлення і є унікальним.

З урахуванням встановлених обставин, оскільки відповідачем повідомлення вих. №104/1-823 від 26.10.2018 про закінчення строку дії договору направлено позивачу з дотримання приписів ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та відповідне заперечення отримано позивачем, суд прийшов до висновку, що договір оренди нерухомого майна № 202015 від 20 грудня 2015 року, що належить до майнового комплексу НАН України припинив чинність, у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Окрім того, відповідно до положень ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавець відмовляє в укладенні договору оренди в разі, якщо орган, уповноважений управляти майном, не дає згоди на укладення договору.

В пункті 10.4. договору сторони погодили, що продовження терміну дії договору оренди здійснюється при обов'язковій наявності дозволу НАН України.

З урахуванням наведеного, однією з необхідних умов для продовження договору оренди державного майна, є згода органу уповноваженого управляти майном, у даному випадку Національної академії наук України.

За таких обставин, відсутність дозволу Національної академії наук України також, спростовує доводи позивача про продовження строку дії договору.

Посилання позивача на те, що отримання дозволу НАН України є необхідним лише у випадку первісного укладення договору оренди є безпідставним, оскільки як зазначено судом вище, необхідність такого дозволу передбачено умовами договору оренди нерухомого майна № 202015 від 20 грудня 2015 року та відповідає приписам Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

З огляду на встановлені вище обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними належними доказами та такими, що не підлягають задоволенню.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Василевської-Ридікової Тетяни Вікторівни.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Щодо витрат відповідача на правовому допомогу у сумі 14164,00 грн., то суд зазначає наступне.

За приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи (у даному випадку - витрати на професійну правничу допомогу), у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат та пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

У відповідності до ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, згідно із приписами ч. 5 ст. 126 ГПК України, суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, між Інститутом фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України (клієнт) та Адвокатським об'єднанням "Експерт Лігл Сервіс" в особі керуючого партнера Мороза С.Ю. (адвокатське об'єднання) укладено договір №17 про надання правової допомоги від 01.02.2019, за умовами якого клієнт доручає, а адвокатське об'єднання бере на себе зобов'язання надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі і на умовах, передбачених даним договором.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат відповідачем було надано акт №2 надання послуг від 15.03.2019, в якому визначено обсяг наданої правової допомоги по справі № 910/17569/18 та її вартість відповідно до договору про надання правової допомоги № 17 від 01.02.2019, платіжне доручення № 252 від 28.03.2019 на суму 17404,00 грн.

Відповідачем у клопотанні про стягнення судових витрат заявлено про стягнення 14164,00 грн. витрат на правову допомогу, що складаються з: 3240,00 грн. - представництво інтересів Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України у судовому засіданні 05.02.2019; 5763,00 грн. - представництво інтересів Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України з питань підготовки відзиву на позов; 1921,00 грн. - представництво інтересів Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України з питань підготовки клопотання про залучення третьої особи; 3240,00 грн. - представництво інтересів Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України у судовому засіданні 19.03.2019.

З огляду на викладене вище, суд прийшов до висновку, що відповідачем належними та достатніми доказами доведено, що понесені ним витрати та професійну допомогу в розмірі 14404,00 грн. пов'язані з розглядом даної справи № 910/17569/18.

При цьому, суд зазначає, що у разі наявності заперечень позивача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов'язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов'язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Дослідивши матеріали справи, суд, розподіляючи витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи договір на надання правової допомоги, акт надання послуг, докази сплати витрат на правову допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, оскільки такий розмір має бути доведений, документально обґрунтований та окрім іншого, відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Проаналізувавши акт надання послуг, наведений у клопотанні розрахунок, суд прийшов до висновку, що час витрачений на надання послуг з підготовки відзиву на позов та клопотання про залучення третьої особи є завищеним.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на заперечення позивача, складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає за необхідне зменшити заявлену суму за надання правничої допомоги відповідачу у справі №910/17569/18 до 7082,00 грн.

З урахуванням наведеного, з позивача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 7082,00 грн.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Василевської-Ридікової Тетяни Вікторівни (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України (01024, м. Київ, вул. АКАДЕМІКА БОГОМОЛЬЦЯ, будинок 4; ідентифікаційний код 05417093) витрати на правничу допомогу у розмірі 7082,00 грн. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 22.04.2019.

Суддя О.В. Гулевець