ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2019 р. Справа№ 911/1958/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Іоннікової І.А.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу: згідно протоколу судового засідання від 17 квітня 2019 року
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ТОВ "Будсолюшнз"
на рішенняГосподарського суду Київської області
від24.01.2019
суддяБабкіна В.М.
повний текст складено06.02.2019
за позовомТОВ "Будсолюшнз"
доТОВ "Теплий дім України"
простягнення 1530099,57 грн. заборгованості за договором № 22 від 15.12.2017

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будсолюшнз" (надалі - ТОВ "Будсолюшнз"/позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Теплий дім України" (надалі - ТОВ "Теплий дім України"/відповідач) про стягнення 1 301 900,00 грн. сплачених грошових коштів за непоставлений товар, 196 191,71 грн. неустойки, 12 595,52 грн. інфляційних втрат, 19 412,34 грн. 3% річних, 22 951,50 грн. судового збору.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, передбачених договором поставки № 22 від 15.12.2017 щодо здійснення поставки та монтаж металевих дверей, які були замовлені та оплачені позивачем згідно з умовами вказаного договору.

Рішенням Господарського суду Київської області від 24.01.2019 у справі №911/1958/18 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 190 347,19 грн. неустойки, 2 855,21 грн. судового збору; у іншій частині в позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач в порушення покладеного на нього обов'язку своє зобов'язання щодо поставки товарів не виконав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ТОВ "Будсолюшнз" (надалі - скаржник) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2019 у справі № 911/1958/18 в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ТОВ "Теплий дім України" на користь ТОВ "Будсолюшнз" основну суму заборгованості у розмірі 1 301 900,00 грн., 3% річних у розмірі 19 412,34 грн., інфляційні втрати у розмірі 12 595,52 грн., а також судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

За твердженнями заявника апеляційної скарги судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин приписи ст. 693 ЦК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 відкрито апеляційне провадження у справі № 911/1958/18; розгляд апеляційної скарги призначено на 03.04.2019.

10.04.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ТОВ "Теплий дім України" надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про необґрунтованість та безпідставність доводів, викладених у апеляційній скарзі та просить відмовити у її задоволенні, а оскаржуваний судовий акт залишити без змін.

На підставі ст.ст. 216, 270 ГПК України ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 відкладено розгляд апеляційної скарги ТОВ "Будсолюшнз" у справі № 911/1958/18 до 23.04.2019.

У судовому засіданні адвокат скаржника вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив апеляційну скаргу задовольнити. Рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2019 у справі № 911/1958/18 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ТОВ "Теплий дім України" на користь ТОВ "Будсолюшнз" основну суму заборгованості у розмірі 1 301 900,00 грн., 3% річних у розмірі 19 412,34 грн., інфляційні втрати у розмірі 12 595,52 грн., а також судові витрати.

Адвокат відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечував, з підстав викладених у відзиві на неї та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт без змін як такий, що був ухвалений з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті місцевим господарським судом оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що 15.12.2017 між ТОВ "Будсолюшнз" (надалі - замовник) та ТОВ "Теплий дім України" (надалі - постачальник) було укладено договір поставки № 22 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується виготовити, здійснити супровід виготовлення та контроль за виготовленням квартирних металевих дверей (товар), які виготовляються за завданням замовника, а кількісні та якісні характеристики цього товару зазначаються в додатках до цього договору (Специфікація № 1), які підписуються обома сторонами та є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктами 1.2, 1.3 договору передбачено, що постачальник зобов'язується доставити (поставити, передати у власність замовника) товар, який використовуватиметься замовником на будівництві, а замовник зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього плату згідно умов цього договору та додатків до нього. Також постачальник зобов'язується провести монтажні роботи по встановленню товару на об'єкті (встановленому замовником місці доставки) в термін, обговорений сторонами додатково.

Відповідно до пункту 1.4 договору загальна сума договору складає 1 824 000,00 грн.

Згідно з п. 3.1 договору ціна за одиницю товару є динамічна та узгоджується у рахунку на оплату, який виставляється постачальником після отримання замовлення від замовника і вказується у видатковій накладній, яка супроводжує поставку конкретної партії товару і є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 3.2 договору замовник зобов'язаний здійснити попередню оплату товару у розмірі 70% протягом трьох календарних днів з моменту виставлення рахунку, 30% в день поставки товару на об'єкт замовника, 100% від вартості монтажу після монтажу та підписання актів.

Згідно з п. 3.3 договору оплата за товар здійснюється в національній валюті (у гривнях) шляхом банківського переведення коштів на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до п. 4.1 договору поставка відбувається протягом 31 банківського дня з наступного дня після оплати в асортименті і кількості вказаних у рахунку, згідно п. 3.2 цього договору. Замовлення для більш швидкої поставки може бути направлено засобами зв'язку (електронна пошта, яка вказана в єдиному реєстрі, тощо). Строки поставки кожної партії узгоджуються додатково.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що на кожну поставку товару виписується видаткова накладна, в якій вказується найменування, кількість і вартість товару.

Згідно з п. 4.4 договору замовник зобов'язаний підписати видаткову накладну не пізніше дня поставки йому товару, в разі затримки із підписання видаткової накладної замовником кількість і вартість поставленого товару може підтверджуватися іншими документами (в першу чергу, це підписаними замовником та повернутими (представленими) постачальнику як в оригіналі, так і в вигляді факсимільної копії довіреності на отримання товару із зазначенням асортименту і кількості товару, товаро-супровідні документи, податкові накладні тощо).

Відповідно до п.п. 4.6, 4.7 договору датою поставки (відвантаження) товару вважається дата, вказана у видатковій накладній. Товар вважається прийнятим за кількістю і якістю в момент підписання видаткової накладної замовником.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством. Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до п. 7.3 договору за порушення строків поставки товару постачальник сплачує штраф у розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення поставки.

На виконання умов договору, постачальником було виставлено замовнику рахунки на оплату № 627 від 15.12.2017 на суму 378 000,00 грн., № 4 від 17.01.2018 на суму 501 600,00 грн., № 5 від 17.01.2018 на суму 410 400,00 грн., № 6 від 17.01.2018 на суму 501 600,00 грн.

ТОВ "Будсолюшнз", як замовник, здійснило перерахування грошових коштів на рахунок ТОВ "Теплий дім України", як постачальника, що підтверджується платіжними дорученнями № 1041 від 20.12.2017 на суму 265 000,00 грн., № 1167 від 22.01.2018 на суму 122 700,00 грн., № 1151 від 17.01.2018 на суму 324 000,00 грн., № 1270 від 05.02.2018 на суму 265 000,00 грн., № 1208 від 29.01.2018 на суму 324 600,00 грн.

Факт перерахування позивачем відповідачеві коштів у вказаних сумах сторонами у справі не заперечувався.

У подальшому, ТОВ "Теплий дім України" було надіслано ТОВ "Будсолюшнз" гарантійний лист, відповідно до якого постачальник гарантував відвантаження дверей, які були оплачені згідно рахунків № 4 та № 6 від 17.01.2018, до 08.03.2018 та гарантійний лист, відповідно до якого постачальник повідомляв замовника про те, що до 30.03.2018 буде розпочато відвантаження дверей.

У зв'язку з тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання з поставки товару за договором та не повернув позивачу сплачені кошти, ТОВ "Будсолюшнз" звернулося з даним позовом до суду.

Місцевий господарський суд позов задовольнив частково, визнавши вимоги позивача частково нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку ( ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ст. 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Стаття 663 ЦК України визначає, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ст. 664 ЦК України визначено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 689 ЦК України покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Отже, чинне законодавство України, зокрема, ст. 664 ЦК України, передбачає обов'язок продавця протягом строку, встановленого договором для здійснення поставки, повідомити покупця про готовність товару до відвантаження та обов'язок покупця прийняти даний товар.

Згідно з ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як встановлено судом першої інстанції, враховуючи умови договору, зокрема, п. 4.1, постачальник повинен був поставити замовнику товар протягом 31 банківських днів з наступного дня після оплати в асортименті і кількості, вказаному у рахунку.

Однак, постачальник свої зобов'язання за договором не виконав, товар, передбачений умовами договору не поставив. Належних та допустимих доказів виконання умов договору відповідачем не надано.

Судом першої інстанції також встановлено, що позивач, у порушення ч. 2 ст. 693 ЦК України не звертався до відповідача з претензією (вимогою) щодо повернення суми попередньої оплати.

З урахуванням викладеного, оскільки укладений сторонами договір є чинним, доказів його розірвання чи визнання його недійсним матеріали справи не містять, з вимогою про поставку оплаченого товару чи повернення попередньої оплати позивач до відповідача не звертався, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 301 900,00 грн. попередньої оплати є передчасним, а правовідносини, які склались між сторонами, є такими, що тривають у часі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 906/1176/17, з огляду на що, суд апеляційної інстанції відхиляє аргументи відповідача про неправильне застосування судом першої інстанції приписів статті 693 ЦК України.

Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат виходив з того, що такі вимоги є похідними від вимоги про стягнення попередньої оплати, у задоволенні якої судом відмовлено, тому і такі вимоги (стягнення 3% річних та інфляційних втрат) не підлягають задоволенню.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання.

Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

Стягнення з відповідача суми попередньої оплати не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченої попередньої оплати за непоставлений товар.

До того ж ч. 3 ст. 693 ЦК України як спеціальною нормою передбачено можливість нарахування на суму попередньої оплати процентів.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, однак, з інших підстав, а саме, неможливістю нараховувати інфляційні втрати та 3% річних, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, на суму попередньої оплати товару.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 916/75/18.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні. Господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Київської області від 24.01.19 у справі № 911/1958/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ "Будсолюшнз"-без задоволення.

Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складений та підписаний - 24.04.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

І.А. Іоннікова