ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/52/19

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі судового засідання Г.С. Граматик

за участю представників:

від позивача - Поліщук А.В.,

від відповідача - Жуган Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Ашрам" до Комунального підприємства „Одесміськелектротранс" про стягнення 2361072,40 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ашрам" звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Одесміськелектротранс" про стягнення 2361072,40 грн., у т.ч.:

- 157589,80 грн. за користування в період з 01.09.2015 р. по 31.12.2015 р. майном, а саме приміщенням адміністративної будівлі літ. "Ж" площею 379,6 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1;

- 280481,60 грн. за користування в період з 01.09.2015 р. по 31.12.2015 р. майном, а саме приміщенням адміністративної будівлі літ. "И" площею 690 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1;

- 678103,00 грн. за користування в період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. майном, а саме приміщенням адміністративної будівлі літ. "Ж" площею 379,6 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1;

- 1244898,00 грн. за користування в період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. майном, а саме приміщенням адміністративної будівлі літ. "И" площею 690 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що йому на праві власності належить нерухоме майно, а саме приміщення адміністративної будівлі літ. "Ж" площею 379,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та приміщення літ. "И" площею 690 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, які відповідач займав самовільно, незаконно та без будь-якого дозволу позивача, а також використовував їх для здійснення своєї комерційної діяльності. Право власності ТОВ "Ашрам" на вказані будівлі підтверджуються свідоцтвом про право власності № 1969303-1 від 23.03.2014 року на нежитлове приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (літ. "И") та свідоцтвом про право власності № 19679264 від 23.03.2014 року на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (літ. "Ж").

При цьому позивач посилається на положення ч. 1 ст. 1214 ЦК України, за якими початок відшкодування обумовлений двома критеріями: особа набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави; дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Наразі позивач зауважив, що відповідач самовільно, незаконно та без будь-якого дозволу чи договору з ТОВ "Ашрам" займав вищевказані приміщення, що судами вже було встановлено під час розгляду інших справ. Вказані обставини стосовно того, що відповідач користується вищевказаними приміщеннями без будь-яких правових підстав, встановлених законом або договором, відповідно до ч. 4 ст.75 ГПК України є встановленими та не потребують додаткового доказування. Наразі, як зазначає позивач, на думку відповідача, він займає там приміщення відповідно до своїх інвентарних карт обліку основних засобів, однак з даним аргументом відповідача вже неодноразово не погоджувалися суди різних інстанцій.

Так, згідно рішення господарського суду Одеської області від 30.03.2005 року по справі № 11/01-05-91, яке було залишено в силі постановою Одеського апеляційного господарського суду від 17.05.2005 року та постановою Вищого господарського суду України від 11.10.2005 року, позовні вимоги ВАТ "Одесаремелектротранспорт" (колишній власник даних приміщення) були задоволені та відповідача було виселено з приміщень, займаних в адміністративній будівлі площею 379,6 кв.м та в цеху по ремонту електротранспорту площею 690 кв.м по АДРЕСА_1. Отже, за ствердженнями позивача, відповідач, починаючи ще з 11.10.2005 року (моменту вступу рішення в силу), дізнався, що володіє цим майном без достатньої правової підстави.

Також позивач додає, що Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.05.2014 року по справі № 6-53386св13 підтверджено відсутність у відповідача правовстановлюючих документів щодо його прав (власності, володіння, користування) на вищевказані приміщення, проте відповідач все одно продовжував ігнорувати рішення суду та незаконно займати і використовувати приміщення в своїй господарській діяльності. Крім того, ухвалою ВССУ від 22.02.2017 р. по справі № 522/3632/14-ц було залишено в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2015 року про стягнення з відповідача 1525618,80 грн. за користування у період з 01.03.2011 року по 01.03.2014 року вищевказаними приміщеннями, а тому ВССУ розглянув вже повністю ідентичний спір: ті ж самі приміщення літ. "Ж" площею 379,6 кв.м та приміщення літ. "И" площею 690 кв.м, той самий боржник - КП "Одесміськелектротранс", та ж сама методика розрахунку відшкодування, та ж сама правова підстава - ч. 1 ст.1214 ЦК України, але змінився тільки власник ТОВ "Ашрам". Таким чином, як зазначає позивач, судом вже встановлені обставини щодо існування у відповідача обов'язку сплачувати в порядку ч. 1 ст. 1214 ЦК України відшкодування за користування тими же самими приміщеннями, а тому дані обставини є встановленими та не потребують доказуванню (ч. 4 ст. 75 ГПК України).

Поряд з цим позивач посилається на те, що положення ч. 1 ст. 1214 ЦК встановлюють такий критерій для відшкодування: всі доходи, які одержала або могла одержати від цього майна. Відтак, на думку позивача, мова йде не про фактичне отримання відповідачем заявленої до стягнення суми, а про суму, яку відповідач міг одержати, та оцінка того, що особа могла одержати, завжди є припущенням. Наразі позивач зауважує, що ВССУ по справі № 522/3632/14-ц встановив, що розрахунок можливого доходу обчислюється, виходячи з ринкової вартості оренди використання такого нерухомого майна.

Відтак, за розрахунком позивача, за користування приміщенням адміністративної будівлі літ. "Ж" площею 379,6 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, за період з 01.09.2015 р. по 31.12.2015 р. відповідач повинен сплатити 157589,80 грн., а за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. - 678103,00 грн. За користування приміщенням адміністративної будівлі літ. "И" площею 690 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, за період з 01.09.2015 р. по 31.12.2015 р. відповідач повинен сплатити 280481,60 грн., а за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. - 1244898,00 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 08.01.2019 р. позовну заяву ТОВ "Ашрам" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/52/19 за правилами загального позовного провадження, при цьому підготовче засідання призначено на 28 січня 2019 р.

28.01.2019 р. відповідачем було подано до господарського суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач вважає позов необґрунтованим та безпідставним, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень відповідач вказує, що в свідоцтві про право власності на нерухоме майно № 19679264 від 28.03.2014 р. не зазначена адмін. будівля літ. "Ж" взагалі, а у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень інд. № 19679634 від 28.03.2014 р. зазначена зовсім інша літера "Ж", адже її площа складає 693,9 кв.м, навіть з технічного паспорту № 3 № 31неж-100-470 від 22.10.2005 р., який доданий до позовної заяви, в експлікації по літерам Ж, О, П, К не зазначено площу 379,6 кв.м, на яку посилається ТОВ "Ашрам" у позові. Відтак, відповідач вважає, що ТОВ "Ашрам" заявляє свої вимоги до КП "ОМЕТ" на будівлю літ. "Ж", площею 379,6 кв.м, яка навіть не перебуває у власності позивача. Також відповідач зазначає, що до позовної заяви не надано повні копії технічних паспортів, тобто позивачем не підтверджено право власності також на літеру "И". Крім того, відповідач зауважив, що позивачем не доведені жодним доказом свої вимоги, а саме те, що за оспорюваний період з 01.09.2015 року по 31.12.2016 року приміщення перебували у власності ТОВ "Ашрам", а не у іншої особи, тобто вбачається, що позивач намагається стягнути грошові кошти з КП "ОМЕТ", не надаючи суду доказів, які його вимоги підтверджують. Водночас, як вказує відповідач, не можна вважати встановленими іншим судом законність стягнення за користування даними приміщеннями, адже відповідно до ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, оскільки стороною у іншій справі був ОСОБА_3, а не ТОВ "Ашрам". При цьому відповідач зазначає, що позивач посилається на розмір орендної плати, які встановлені звітами про оцінку майна, що додані до позовної заяви, однак відповідач звертає увагу суду, що до позовної заяви додані копії, а не оригінали звітів, а тому вони не можуть бути доказами в розумінні ст. 73 ГПК України). За ствердженнями відповідача, неаргументованим є застосування 15% орендної ставки, оскільки 15% від ринкової ставки об'єкту оренди взагалі ніде не зазначаються, посилання та аргументація, чому саме ця ставка застосовується позивачем не надано, адже в самих звітах про оцінку вказано, що метою оцінки є визначення ринкової оцінки, тобто не оренда. Єдине законодавче посилання на 15% орендної ставки можна знайти у Додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 р. № 786, однак 15% орендної ставки застосовуються Методикою для розрахунку орендної плати за державне майно, тому 15 % не можуть застосовуватися до приватного майна (так як позивач є товариством з обмеженою відповідальністю) та в звітах застосування саме цієї ставки теж не обґрунтовується. Також відповідач додає, що звіт про № 20072017_944 втратив чинність, адже в ньому зазначено, що дата оцінки 01.01.2015р., а термін дії звіту - шість місяців від дати оцінки; звіт № 17102018_078 теж втратив чинність, дата оцінки в ньому зазначена - 01.01.2016р. і теж діє шість місяців; звіт про оцінку майна № 20072017_943 теж втратив чинність, зазначена в ньому дата оцінки - 01.01.2015 р., а термін дії звіту вказаний шість місяців від дати оцінки; звіт № 17102018_079 теж діє шість місяців від дати оцінки (про що також зазначено в самому звіті), дата оцінки - 01.01.2016 р. До того ж відповідач зазначає, що ця інформація зазначена самим оцінювачем у всіх вищеперерахованих звітах, отже вони є недопустимими доказами по справі, що ще раз вказує на необґрунтованість позову.

07.02.2019 р. відповідачем була подана до суду заява про застосування строку позовної давності до заявлених ТОВ "Ашрам" вимог про стягнення з відповідача грошових коштів за період з 01.09.2015 р. по 31.12.2016 р.

28.02.2019 р. позивачем надано до господарського суду відповідь на відзив. В обґрунтування заперечень позивач вказує, що наведена відповідачем у відзиві на позов позиція була розглянута та спростована судовим рішенням по справі № 916/2153/17 між тими ж сторонами та стосовно того ж об'єкту спору, яким суд встановив обставину стосовно обов'язку відповідача сплачувати в порядку ст. 1214 ЦК України відшкодування за тими ж самими приміщеннями. При цьому стосовно строків позовної давності позивач зазначає, що спірним періодом щодо їх застосування є період з 01.09.2015 року по 26.12.2015 року. Також позивач додає, що ним не було пропущено строків позовної давності, оскільки на підставі ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України вони переривалися у зв'язку зі зверненням 01.09.2014 року ТОВ "Ашрам" до господарського суду Одеської області про стягнення з КП "Одесаміськелектротранс" частини вимоги, право на яку має позивач, а саме за період з 01.09.2014 р. по 31.08.2015 р. Відтак, позивач вважає, що строк розпочався заново з 02.09.2017 року.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 28.02.2019 р. у справі № 916/52/19 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.

12.03.2019 р. відповідачем надані до господарського суду заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач наполягає на відмові у задоволенні позовних вимог. Так, відповідач зазначає, що позивач помилково вважає, що вся позиція КП "ОМЕТ" вже була розглянута у судовій справі № 916/2153/17, оскільки за вимогами по справі № 916/2153/17 позивач посилався на інші звіти про оцінку майна, адже період стягнення був інший. Окрім того, як стверджує відповідач, Південно-західним апеляційним господарським судом не було встановлено, якою саме методикою керувався оцінювач та на якій підставі ним була визначена орендна ставка у розмірі 15%. Наразі відповідач звертає увагу суду, що в заключній частині кожного із звітів (п. 4.2. "Заява Замовника" розділу 4. Заключна частина) відсутній підпис замовника оцінки - представника ТОВ "Ашрам", яким він має підтвердити що дані, надані до звіту надані ним особисто, є достовірними, вони відповідають матеріалам Бюро технічної інвентаризації та він несе за них відповідальність та відмовився від огляду об'єкта оцінки оцінювачем. В усіх звітах у розділі "1.4. Обмеження відносно використання результатів незваженої оцінки" вказано: звіт є дійсним за умови наявності особистого підпису замовника у додатку № 1 (вихідні дані) та підписаної заяви Замовника. Також відповідач зауважує, що в матеріалах справи та навіть у доданих повторно позивачем 28.02.2019 р. копій звітів - додаток № 1 відсутній взагалі, що вказує на те, що ці копії звітів є неналежними та недостатніми доказами.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.03.2019 р. закрито підготовче провадження у справі № 916/52/19 та призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 01 квітня 2019 р.

Під час розгляду справи по суті позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі, відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

Рішенням господарського суду Одеської області від 30.03.2005 р. у справі №11/01-05-91, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 17.05.2005 р. та постановою Вищого господарського суду України від 11.10.2005 р., задоволено позов ВАТ "Одесаремелектротранспорт" та виселено КП "Одесміськелектротранс" з приміщень, займаних в адміністративній будівлі (заводоупраління) площею 379,6 кв.м та в цеху по ремонту електротранспорту площею 690 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. У вказаному рішенні вказано, що на підставі наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 28.02.1994 року № 25 та наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області від 30.12.1998 року № 1670 Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" зареєстровано нежитлові будівлі та споруди загальною площею 12151,7 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та 29.03.2004 року ВАТ "Одесаремелектротранспорт" видано реєстраційне посвідчення на домоволодіння, яке належить державним корпоративним підприємствам та організаціям.

Як встановлено судом, 22 жовтня 2005 року КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" видано технічний паспорт на нежитлове приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я ВАТ "Одесаремелектротранспорт".

В подальшому 11 вересня 2006 року між ОСОБА_3 та ВАТ "Одесаремелектротранспорт" було укладено договір купівлі-продажу № 2-неж нежилих будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

29 серпня 2013 року ТОВ "ЮКЦ "ПравоПроект" виготовлено на замовлення ОСОБА_3 та видано останньому технічний паспорт на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Також судом з'ясовано, що ОСОБА_3 вніс належне йому на праві власності спірне нерухоме майно в якості внеску до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ашрам". Так, зазначене Товариство набуло право власності на вказане нерухоме майно, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28.03.2014 року серії САК № 200740, згідно якого нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 4678,4 кв.м належать на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Ашрам". Право власності ТОВ „Ашрам" на вказане нерухоме майно зареєстровано у встановленому законом порядку, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 19679634 від 28.03.2014 року, з якого вбачається, що ТОВ „Ашрам" належать на праві приватної власності нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 4678,4 кв.м, до складу яких входить, зокрема, адміністративна будівля літ. "Ж" загальною площею 693,9 кв.м. Підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності, серія та номер: 19679264, видане 28.03.2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Приваловою Є.Є.

При цьому посилання відповідача на те, що ТОВ "Ашрам" заявляє свої вимоги до КП "ОМЕТ" на будівлю літ. "Ж" площею 379,6 кв. м., яка не є в його власності, не приймаються судом до уваги, оскільки право власності ТОВ "Ашрам" на адміністративну будівлю літ. "Ж" підтверджується вказаними вище доказами, а саме свідоцтвом про право власності від 28.03.2014 року серія САК № 200740 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 19679634 від 28.03.2014 року.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.03.2014 року серії САК № 200743 Товариству з обмеженою відповідальністю "Ашрам" належать на праві приватної власності також нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 4544,5 кв.м. Право власності ТОВ „Ашрам" на вказане нерухоме майно також зареєстровано у встановленому законом порядку, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 19693250 від 28.03.2014 року, з якого вбачається, що ТОВ „Ашрам" належать на праві приватної власності нежитлові приміщення І та ІІ поверхів розташовані у літері "И" згідно технічного паспорту № 000121 від 29.08.2013 року, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 4544,5 кв.м. Підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності, серія та номер: 19693031, видане 28.03.2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Приваловою Є.Є.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними доводи відповідача стосовно відсутності підтвердження права власності позивача на нежитлові приміщення, стосовно яких виник спір у справі, зокрема на приміщення літ. "Ж" площею 379,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та приміщення адміністративної будівлі літ. "И" площею 690 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому посилання відповідача на те, що позивачем не доведені жодним доказом ті обставини, що за оспорюваний період з 01.09.2015 року по 31.12.2016 року спірні приміщення знаходились у власності ТОВ "Ашрам", а не у іншої особи, господарським судом не приймаються до уваги, оскільки право власності на адміністративну будівлю літ. "Ж", загальною площею 693,9 кв.м, яка входить до складу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 4678,4 кв.м, та на приміщення літ. "И" загальною площею 690,0 кв.м, що входить до складу нежитлових приміщень І та ІІ поверхів, розташованих у літ. "И" за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 4544,5 кв.м, було набуто позивачем 28.03.2014 року та знаходиться у його власності й станом на теперішній час.

Водночас судом встановлено, що рішенням господарського суду Одеської області від 10.07.2018 року по справі № 916/2153/17, залишеним постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 року, задоволено позов ТОВ "Ашрам" до КП "Одесаміськелектротранс" та з останнього стягнуто на користь позивача грошові кошти у розмірі 459503,15 грн. за користування майно, а саме приміщенням адміністративної будівлі літ. "Ж", площею 379,6 кв.м, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, у період з 01.09.2014р. по 31.08.2015р.; грошові кошти у розмірі 831769,60 грн. за користування майном, а саме: приміщенням адміністративної будівлі літ. "И", площею 690 кв.м, розташованим за адресою : АДРЕСА_1, у період з 01.09.2014 р. по 31.08.2015 р. Вказаним судовим рішенням встановлено, що КП "Одесаміськелектротранс" безперервно користується адміністративної будівлі літ. "Ж" площею 379,6 кв.м та приміщенням цеху по ремонту електротранспорту літ. "И" площею 690 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

До того ж, як вбачається із матеріалів справи, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2015 року у справі №522/3632/14 ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2017 року, стягнуто з Комунального підприємства "Одесаміськелектротранс" на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 1525618,80 грн. за користування у період з 01.03.2011 року по 01.03.2014 року приміщенням адміністративної будівлі літ. "Ж" площею 379,6 кв.м та приміщенням цеху по ремонту електротранспорту літ. "И" площею 690 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Також вказаним судовим рішенням встановлено, що КП "Одесаміськелектротранс" самовільно, незаконно та без дозволу позивача займав приміщення адміністративної будівлі літ. "Ж" площею 379,6 кв.м та приміщення цеху по ремонту електротранспорту літ. "И" площею 690 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, в період з 01 березня 2011 року по 01 березня 2014 року.

Як встановлено судом та відповідачем не спростовано, останній використовував у своїй господарській діяльності спірні приміщення також у спірний період з 01.09.2015 р. по 31.12.2016 р. Наразі судом встановлено відсутність будь-яких правових підстав для використання відповідачем спірних приміщень, у т.ч. договорів про користування.

Так, використання вказаних нежитлових приміщень без будь-яких правових підстав, встановлених законом або договором, стало підставою для звернення позивача до суду із заявленим позовом про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 2361072,40 грн. в порядку ст. 1214 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо:

1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами;

2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Таким чином, кондикція - це позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У спірних правовідносинах вимоги позивача про стягнення з відповідача доходів одержаних від використання майна без достатньої правової підстави підпадають під вказане вище визначення Європейського суду з прав людини "виправдане очікування" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

При цьому, відновлення порушених прав за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які позивач міг би отримати внаслідок здавання свого майна в оренду за звичайних умов.

Навіть за умови правомірної поведінки відповідача у спірних правовідносинах обраний позивачем спосіб захисту спрямований на відновлення справедливої рівноваги між правами та обов'язками сторін спору.

Як випливає з матеріалів справи та встановлено судом, позивач є власником спірних приміщень - адміністративної будівлі літ. "Ж" загальною площею 693,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, та літ. "И" загальною площею 690,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1. У період до 01.09.2015 року та після цього відповідач продовжив використовувати у своїй діяльності вказані приміщення, що не спростовано останнім. При цьому за час користування чужим майном у Комунального підприємства "Одесміськелектротранс" були відсутні витрати, пов'язані з оплатою оренди за користування нерухомим майном, які він мав би понести у разі користування майном на законних підставах. Під час розгляду господарським судом справи № 916/2153/17 були встановлені обставини щодо існування у відповідача обов'язку сплачувати позивачу в порядку ч. 1 ст. 1214 ЦК України відшкодування за користування тими же самими приміщеннями за попередній період до 01.09.2015 р., а тому дані обставини є встановленими та не потребують доказуванню згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Так, позивачем нараховано відповідачу плату за використання спірних приміщень, а саме:

- за користування приміщенням адміністративної будівлі літ. "Ж" площею 379,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 157589,80 грн. в період з 01.09.2015 р. по 31.12.2015 р. та у розмірі 678103,00 грн. в період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р.

- за користування приміщенням адміністративної будівлі літ. "И" площею 690 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1; у розмірі 280481,60 грн. в період з 01.09.2015 р. по 31.12.2015 р. та у розмірі 1244898,00 грн. в період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р.

Стосовно доводів відповідача про необґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку плати за користування суд зазначає наступне.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року № 786 затверджена Методика розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу (далі - Методика). Відповідно до п. 26 додатку № 2 до вказаної Методики річна орендна ставка для використання нерухомого майна для розміщення транспортних підприємств з перевезенням пасажирів дорівнює 15% від ринкової вартості.

З огляду на відсутність методики розрахунку орендної плати за приватне майно та пропорції її розподілу, а також використання відповідачем протягом тривалого часу спірних нежитлових приміщень без будь-яких правовстановлюючих документів, суд вважає, що здійснення позивачем розрахунку плати за користування спірними приміщеннями із застосуванням до спірних відносин положень вказаної Методика розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу таким, що не суперечить діючому законодавству. Будь-якого контррозрахунку плати за користування відповідачем до суду не надано. Більш того, спірні приміщення до набуття на них права приватної власності перебували у комунальній власності.

Згідно наданого до матеріалів справи Звіту про оцінку майна № 20072017_944 станом на 01.01.2015 року, ринкова вартість нежитлового приміщення літ. "Ж", площею 379,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, становить за порівняльним підходом 3151796 грн., вартість оренди об'єкту оцінки складає 472769,40 грн. (15% від ринкової вартості).

Згідно наданого до матеріалів справи Звіту про оцінку майна № 17102018_078 станом на 01.01.2016 року, ринкова вартість нежитлового приміщення літ. "Ж", площею 379,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, становить за порівняльним підходом 4520687,00 грн., вартість оренди об'єкту оцінки складає 678103,00 грн. (15% від ринкової вартості).

Згідно наданого до матеріалів справи Звіту про оцінку майна № 20072017_973 станом на 01.01.2015 року, ринкова вартість нежитлового приміщення літ. "И", площею 690 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, становить за порівняльним підходом 5609632,00 грн., вартість оренди об'єкту оцінки складає 841444,80 грн. (15% від ринкової вартості).

Згідно наданого до матеріалів справи Звіту про оцінку майна № 17102018_079 станом на 01.01.2016 року, ринкова вартість нежитлового приміщення літ. "И", площею 690 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, становить за порівняльним підходом 8299322,00 грн. 00 коп., вартість оренди об'єкту оцінки складає 1244898,00 грн. (15% від ринкової вартості).

Відтак, позивач при здійсненні розрахунку можливого доходу керувався даними звітів про оцінку майна № 20072017_944, № 17102018_078, № 20072017_973 та № 17102018_079, виходячи з ринкової вартості об'єктів нерухомого майна, які використовувались без оформлення орендних правовідносин, відповідно до яких визначено, що вартість оренди об'єкту оцінки 15% від ринкової вартості.

При цьому посилання відповідача на те, що вказані звіти про оцінку майна втратили чинність, а тому вони є недопустимими доказами у справі, не приймаються судом до уваги, оскільки вони застосовувалися щодо періодів, коли вони були діючими.

За таких обставин, суд вважає обґрунтованими здійснений позивачем розрахунок плати за користування відповідачем спірними приміщеннями за період з 01.09.2015 р. по 31.12.2015 року та з 01.01.2016 року по 31.12.2016 р. в загальному розмірі 2361072,40 грн.

Між тим з огляду на заявлення відповідачем про сплив позовної давності для звернення позивачем до суду з вимогами про стягнення грошових коштів за користування майном за період з 01.09.2015 р. по 31.12.2015 року та з 01.01.2016 року, суд зазначає наступне.

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Загальна позовна давність установлюється відповідно до статті 257 ЦК України тривалістю у три роки.

Так, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Враховуючи те, що судом встановлено порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду із заявленим позовом, та з огляду на заяву відповідача про сплив позовної давності, відповідно є підстави для застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог про стягнення грошових коштів за користування майном.

Порядок обчислення позовної давності в силу вимог частини другої статті 260 ЦК України не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 6, 7 ст. 116 ГПК України останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію тільки в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв'язку.

Так, днем подання позову вважається дата поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

В свою чергу з огляду на те, що пред'явлений позивачем позов вважається поданим до господарського суду 28.12.2018 р. відповідно до поштового штемпеля підприємства зв'язку на конверті, в якому направлявся позов, суд доходить до висновку про сплив позовної давності по заявленим вимогам щодо стягнення грошових коштів за період з 01.09.2015 р. по 27.12.2015 р., які мали бути заявлені з урахуванням трирічного строку позовної давності не пізніше 27.12.2018 р.

Доводи позивача про те, що ним не було пропущено строків позовної давності, оскільки на підставі ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України вони переривалися у зв'язку зі зверненням 01.09.2014 року ТОВ "Ашрам" до господарського суду Одеської області про стягнення з КП "Одесаміськелектротранс" (справа № 916/2153/17) частини вимоги, право на яку має позивач, а саме за період з 01.09.2014 р. по 31.08.2015 р., суд вважає необґрунтованими.

Згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Так, судом встановлено, що предметом позову у справі № 916/2153/17 не охоплено спірний період використання відповідачем спірних приміщень. Тому обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність визначених в ст. 264 ЦК України підстав для переривання строку позовної давності для звернення позивача до суду з вимогами до відповідача про стягнення грошових коштів за користування майном.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Поважних причин пропущення строку позовної давності для звернення до суду із вимогами про стягнення нарахованої плати за період з 01.09.2015 р. по 27.12.2015 р. позивачем не наведено.

Таким чином, враховуючи те, що строк позовної давності по заявленим вимогам щодо стягнення з відповідача грошових коштів за користування спірним майном за період з 01.09.2015 р. по 27.12.2015 р. сплинув, відповідно вимоги позивача про стягнення грошових коштів за вказаний період з 01.09.2015 р. по 27.12.2015 р. не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, судом було здійснено перерахунок грошових коштів за користування спірним майном саме за період з 28.12.2015 року по 31.12.2016 року, що складають за користування приміщенням адміністративної будівлі літ. "Ж" площею 379,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 5083,54 грн. (472769,40 грн./12 міс./ 31 дн.х4 дн.), а за користування приміщенням адміністративної будівлі літ. "И" площею 690 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, - в розмірі 9047,79 грн. (841444,80 грн./12 міс./ 31 дн.х4 дн.).

Відтак, загальний розмір грошових коштів за користування майно, а саме приміщенням адміністративної будівлі літ. "Ж", площею 379,6 кв.м, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, за період з 28.12.2015 року по 31.12.2016 року складає 683186,54 грн. (5083,54 грн. + 678103,00 грн.); за користування приміщенням адміністративної будівлі літ. "И", площею 690 кв.м, розташованим за адресою : АДРЕСА_1, за період з 28.12.2015 року по 31.12.2016 року - 1253945,79 грн. (9047,79 грн. + 1244898,00 грн.), які підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи надані позивачем докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ашрам" хоча обґрунтовані та відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, але підлягають частковому задоволенню у зв'язку зі спливом позовної давності до частини заявлених вимог.

У зв'язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось частково на користь позивача, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 29056,99 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю „Ашрам" до Комунального підприємства „Одесміськелектротранс" про стягнення 2361072,40 грн. задовольнити частково.

2. СТЯГНУТИ з Комунального підприємства „Одесміськелектротранс" (65007, м. Одеса, вул. Водопровідна, буд. 1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Ашрам" (65007, м. Одеса, вул. Водопровідна, буд. 1-А/1; ) грошові кошти в сумі 5083/п'ять тисяч вісімдесят три/грн. 54 коп. за користування у період з 28.12.2015 р. по 31.12.2015 р. майном, а саме: приміщенням адміністративної будівлі літ. "Ж", площею 379,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

3. СТЯГНУТИ з Комунального підприємства „Одесміськелектротранс" (65007, м. Одеса, вул. Водопровідна, буд. 1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Ашрам" (65007, м. Одеса, вул. Водопровідна, буд. 1-А/1; ) грошові кошти в сумі 9047/дев'ять тисяч сорок сім/грн. 79 коп. за користування у період з 28.12.2015 р. по 31.12.2015 р. майном, а саме: приміщенням адміністративної будівлі літ. "И", площею 690 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

4. СТЯГНУТИ з Комунального підприємства „Одесміськелектротранс" (65007, м. Одеса, вул. Водопровідна, буд. 1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Ашрам" (65007, м. Одеса, вул. Водопровідна, буд. 1-А/1; ) грошові кошти в сумі 678103/шістсот сімдесят вісім тисяч сто три/грн. 00 коп. за користування у період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. майном, а саме: приміщенням адміністративної будівлі літ. "Ж", площею 379,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

5. СТЯГНУТИ з Комунального підприємства „Одесміськелектротранс" (65007, м. Одеса, вул. Водопровідна, буд. 1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Ашрам" (65007, м. Одеса, вул. Водопровідна, буд. 1-А/1; ) грошові кошти в сумі 1244898/один мільйон двісті сорок чотири тисячі вісімсот дев'яносто вісім/грн. 00 коп. за користування у період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. майном, а саме: приміщенням адміністративної будівлі літ. "И", площею 690 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

6. СТЯГНУТИ з Комунального підприємства „Одесміськелектротранс" (65007, м. Одеса, вул. Водопровідна, буд. 1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Ашрам" (65007, м. Одеса, вул. Водопровідна, буд. 1-А/1; ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 29056/двадцять дев'ять тисяч п'ятдесят шість/грн. 99 коп.

7. В задоволенні решти частини позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю „Ашрам" до Комунального підприємства „Одесміськелектротранс" відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 22 квітня 2019 р.

Суддя В.С. Петров