ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2019 р. Справа №909/702/18

Місто Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бонк Т.Б.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_1

секретар судового засідання Борщ І.О.

за участю представників:

від позивача - не з'явився

від відповідача - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» №14/4-20 від 10.01.2019

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 14.12.2018 (головуючий суддя Малєєва О.В.) повний текст складено 26.12.2018

у справі № 909/702/18

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача Державного підприємства «Рожнятівтеплокомуненерго», смт. Рожнятів Івано-Франківської області

про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу від 31.12.2014 №1453/15-БО-15 у розмірі 950 481, 74 грн, з яких 205 991, 92 грн - основний борг, 418 388, 55 грн - пеня, 38 945, 11 грн - 3% річних, 287 156, 16 грн - інфляційні втрати,

ВСТАНОВИВ:

короткий зміст вимог позову та рішення суду першої інстанції:

Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» подано позов до Державного підприємства «Рожнятівтеплокомуненерго» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу від 31.12.2014 №1453/15-БО-15 у розмірі 950 481,74 грн, з яких 205 991,92 грн - основний борг, 418 388,55 грн - пеня, 38 945,11 грн - 3% річних, 287 156,16 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу в частині своєчасної оплати коштів за поставлений природній газ, внаслідок чого у відповідача існує заборгованість за даним договором у розмірі 205 991,92 грн. Враховуючи порушення визначених в договорі строків оплати, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 418 388,55 грн, 3% річних - 38 945,11 грн, інфляційні втрати - 287 156,16 грн. Правова підстава позову - ст. 173-175, 193, 216, 231, 232 ГК України, ст. 509, 526, 530, 549, 611, 612, 625, 655, 692 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 14.12.2018 (суддя Малєєва О.В., повний текст складено - 26.12.2018) у справі № 909/702/18 позов задоволено частково. Вирішено стягнути з Державного підприємства «Рожнятівтеплокомуненерго» в користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» заборгованість за договором купівлі-продажу природного газу від 31.12.2014 №1453/15-БО-15 у розмірі 319 144,79 грн, з яких 205 991,92 грн - основний борг, 41 355,61 грн - пеня, 13 096,19 грн - 3% річних, 58 701,07 грн - інфляційні втрати, а також 2 393,59 грн сплаченого судового збору. Також вирішено повернути Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з Державного бюджету України 2 393,59 грн судового збору, сплаченого згідно з платіжним дорученням від 27.07.2018 № 6006668. В задоволенні решти частини позову - відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на заборгованість з оплати спожитого природного газу в січні-квітні 2015 року в сумі 631336,95 грн в силу приписів Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», оскільки на момент набрання чинності даним Законом заборгованість за отриманий природний газ у січні-квітні 2015 відповідачем була погашена.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з вказаним рішенням суду не погодилось частково, звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині відмови у стягненні 377 032,94 грн пені, 25 848,92 грн 3% річних та 228 455,09 грн інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи це тим, що застосування судом першої інстанції Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (далі Закон) до спірних правовідносин є неправомірним, оскільки даним Законом передбачено чітке коло осіб. що мають право на списання заборгованості та нарахувань, передбачений також і певний порядок списання заборгованості, однак в даному випадку, відповідач не був внесений в реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, оскільки матеріали справи не містять належні докази включення останнього до реєстру.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, мотивуючи це тим, що позивач нарахував пеню, 3% річних та інфляційних втрат на основну заборгованість за спожитий у січні-квітні 2015 року, яка була повністю погашена до набрання чинності Закону, а тому з урахуванням ч.3 ст. 7 Закону, суд правомірно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Разом з тим, відповідач заперечує твердження апелянта, що відповідача не було внесено в реєстр підприємств, щодо яких має бути застосовано дане положення Закону, оскільки дана норма права містить виключно одну обовязкову умову для її застосування погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

У судове засідання не зявилися представники сторін, хоча учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Згідно ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи встановлені строки розгляду справи, те, що явка представників сторін не визнавалася судом обовязковою у даній справі, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності представників сторін на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам та запереченням сторін, які містяться в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення з огляду на таке.

Згідно встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що:

31.12.2014 Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Продавець за договором, позивач у справі) та Державним підприємством «Рожнятівтеплокомуненерго» (покупець за договором, відповідач у справі) укладено договір купівлі-продажу природного газу від 31.12.2014 №1453/15-БО-15 (далі-договір).

Відповідно до умов даного договору, Продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природній газ на умовах цього договору (п. 1.1).

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями (п. 1.2).

Пунктом 2.1 договору визначено, що Продавець передає покупцеві з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 540 тис. куб. м.

Приймання - передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання - передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця (п. 3.3).

Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п. 3.4).

Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу (п. 5.5).

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється відповідачем до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1).

У разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього договору він зобовязується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 7.2).

Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п. 10.10).

Також між сторонами у справі було укладено додаткові угоди до вищезазначеного договору, які є його невідємними частинами: від 24.02.2015 №1, від 11.03.2015 №2, від 07.04.2015 №3, від 29.07.2015 №4, від 30.07.2015 №5, від 15.10.2015 №6, від 22.10.2015 №7, від 02.11.2015 №8, від 25.11.2015 №9.

У додатковій угоді №9 визначено, що ціна за 1000 куб. м газу з 01.12.2015 становить 8 751,10 грн з ПДВ.

На виконання умов договору позивач передав відповідачу природний газ згідно з актами приймання-передачі: від 31.01.2015 на суму 481 128,01 грн; від 28.02.2015 на суму 456 068, 90 грн; від 31.03.2018 на суму 590 301, 30 грн; від 30.04.2015 на суму 218 136,66 грн; від 31.10.2015 на суму 159 138, 07 грн; від 30.11.2015 на суму 226 156, 41 грн; від 31.12.2015 на суму 245 196, 96 грн.

Судовою колегією встановлено, що зазначений вище договір та додаткові угоди до нього укладені між сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписані повноважними представниками обох сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам ст. 181 ГК України, ст.ст. 207, 208 ЦК України, є правомірним правочином в силу ст. 204 ЦК України, оскільки суду не доведено зворотного.

Разом з тим, акти складені на підставі договору від 31.12.2014 №1453/15-БО-15, підписані представниками двох сторін та скріплені їх печатками також без будь-яких зауважень чи заперечень.

З наявних у матеріалах справи банківських виписок по особових рахунках позивача вбачається, що відповідач оплачував заборгованість за договором несвоєчасно, а саме: остаточно розрахувався за газ, спожитий в січні 2015 року - 05.06.2015; остаточно розрахувався за газ, спожитий в лютому 2015 року - 13.11.2015; остаточно розрахувався за газ, спожитий в березні 2015 року - 18.05.2016; остаточно розрахувався за газ, спожитий в квітні 2015 року - 18.05.2016; остаточно розрахувався за газ, спожитий в жовтні 2015 року - 16.11.2017 (на вказану заборгованість інфляційні втрати, 3% річних, пеня не нараховувалися позивачем); остаточно розрахувався за газ, спожитий в листопаді 2015 року - 16.11.2017 (на вказану заборгованість інфляційні втрати, 3% річних, пеня не нараховувалися позивачем).

Відповідач частково погасив заборгованість за газ, який спожитий в грудні 2015 року - 16.11.2017 сплатив 39 066,57 грн; 19.12.2017 - 138,47 грн.

Слід зазначити, що дані обставини відповідачем не заперечуються.

Предмет позову - вимоги про стягнення 950 481, 74 грн, з яких 205 991, 92 грн - основний борг, 418 388, 55 грн - пеня, 38 945, 11 грн - 3% річних, 287 156, 16 грн - інфляційні втрати.

Разом з тим, встановлено, що заборгованість відповідача позивачем розраховано по кожному періоду окремо, а саме: за зобов'язаннями січня 2015 року нараховано - 65 835,54 грн пені, 3 499, 39 грн 3% річних, 119 312,79 грн інфляційних; за зобов'язаннями лютого 2015 року нараховано - 100 566, 01 грн пені, 5 717 грн 3% річних, 74 913,22 грн інфляційних; за зобов'язаннями березня 2015 року нараховано - 169 683, 32 грн пені, 12 129, 43 грн 3% річних, 23 189,81 грн інфляційних; за зобов'язаннями квітня 2015 року нараховано - 40 948, 06 грн пені, 4 503, 10 грн 3% річних, 11 039,27 грн інфляційних; за зобов'язаннями грудня 2015 року нараховано - 41 355, 61 грн пені, 13 096, 19 грн 3% річних, 58 701,07 грн інфляційних.

Судовою колегією встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу від 31.12.2014 №1453/15-БО-15.

За своєю правовою природою даний договір є договором поставки.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 265 ГК України). Вказане положення кореспондується з приписами ст. 712 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

На підставі господарського договору між суб'єктами господарювання виникають господарські зобов'язання, в силу яких один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ст.173, 174 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 525, 526, 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином виконав свої договірні зобовязання, передавши відповідачу у власність природний газ, однак останній оплатив його із порушення визначених в укладеному між сторонами договорі строків.

Згідно з доказами, які є в матеріалах справи, у відповідача є заборгованість за газ, поставлений за договором у грудні 2015 році, у розмірі 205 991,92 грн. Вказана заборгованість визнана відповідачем.

Відповідно до ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених ГК України та іншими законами України.

Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання (ст. 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 2 ст. 232 ГК України).

Умовами укладеного між сторонами договору передбачена можливість стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 7.2 договору).

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як уже було зазначено вище, заборгованість відповідача позивачем розраховано по кожному періоду окремо, а саме: за зобов'язаннями січня 2015 року нараховано - 65 835,54 грн пені, 3 499, 39 грн 3% річних, 119 312,79 грн інфляційних; за зобов'язаннями лютого 2015 року нараховано - 100 566, 01 грн пені, 5 717 грн 3% річних, 74 913,22 грн інфляційних; за зобов'язаннями березня 2015 року нараховано - 169 683, 32 грн пені, 12 129, 43 грн 3% річних, 23 189,81 грн інфляційних; за зобов'язаннями квітня 2015 року нараховано - 40 948, 06 грн пені, 4 503, 10 грн 3% річних, 11 039,27 грн інфляційних.

На суму основного боргу за грудень 2015 року позивач нарахував пеню у розмірі 41 355,61 грн, 3% річних у розмірі 13 096,19 грн, інфляційні втрати у розмірі 58 701,07 грн.

Однак, судова колегія зазначає, що 30.11.2016 набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних і теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону є, зокрема, кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Статтею 2 Закону передбачено, що його дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України №93 від 21.02.2017 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Згідно з пунктом 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Закон України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань зі сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Частиною третьою статті 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина третя статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» є нормою прямої дії; цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

Водночас застосування положень частини третьої статті 7 Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, виконання цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 904/2960/18.

За приписами ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судова колегія зазначає, що відповідач погасив заборгованість за природний газ отриманий в період січня-квітня 2015 року остаточно до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», тому місцевий господарський суд правомірно застосував до спірних правовідносин приписи частини третьої статті 7 вказаного Закону та, як наслідок, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо основного боргу за грудень 2015 року, на яку позивач нарахував пеню у розмірі 41 355,61 грн, 3% річних у розмірі 13 096,19 грн, інфляційні втрати у розмірі 58 701,07 грн, то судова колегія вважає вимоги про стягнення зазначених сум правомірними, правомірність стягнення таких підтверджується матеріалами справи.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Івано-Франківської області від 14.12.2018 у справі № 909/702/18 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, та були спростовані судами в ході розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем наведені обґрунтовані доводи на підтвердження встановлених обставин справи, такі підтверджені в ході розгляду справи матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ст.74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Пунктами 1, 2 ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судові витрати за результатами розгляду апеляційної скарги.

Апеляційний суд вважає, що сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись статтями 119, 226, 234, 277, 278, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» №14/4-20 від 10.01.2019 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 14.12.2018 у справі № 909/702/18 залишити без змін.

3. Судовий збір за подання апеляційної скарги - покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів відповідно до ст.ст. 286 - 289 ГПК України.

Суддя - доповідач: Т.Б. Бонк

Судді С.М. Бойко

ОСОБА_1

Повний текст постановискладено - 24.04.19р.