ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2019 року м.Дніпро Справа № 908/6130/15

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Березкіної О.В., Антоніка С.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 18.02.2019, постановлену суддею Федоровою О.В., за результатами розгляду заяви Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" про видачу судового наказу у справі №908/6130/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго", м. Запоріжжя

до Запорізького державного підприємства "Радіоприлад", м. Запоріжжя

про зобов`язання виконати вимоги ст.26 Закону України "Про електроенергетику", п.7.9 та п.п.3 п.10.2 Правил користування електричною енергією

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області 31.01.2019 надійшла заява Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" №33-33/456 від 31.01.2019 про видачу наказу суду по справі №908/6130/15, відповідно до якої заявник просить суд, враховуючи положення ст. 42, п.п. 17.15 п. 17, п.п. 19.1 п. 19 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України видати наказ про примусове виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 29.03.2016 в частині зобов'язання ЗДП "Радіоприлад" надати безперешкодний доступ представників ПАТ "Запоріжжяобленерго" до електроустановок ЗДП "Радіоприлад".

Заява мотивована наявністю постанови Донецького апеляційного господарського суду від 29.03.2016 у цій справі, якою зобов`язано ЗДП "Радіоприлад" надати безперешкодний доступ представників ПАТ "Запоріжжяобленерго" до електроустановок ЗДП "Радіоприлад", в свою чергу, на виконання цієї постанови Господарським судом Запорізької області були видані лише два накази про примусове виконання рішення суду в частині стягнення судових витрат (судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги).

В подальшому заявником подані письмові пояснення в яких останній зазначив, що постанова не виконується та відповідач не надає доступу до власних електроустановок.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 18.02.2019 у справі №908/6130/15 (суддя Федорова О.В.) відмовлено Публічному акціонерному товариству "Запоріжжяобленерго" у задоволенні заяви про видачу наказу суду по справі №908/6130/15 про примусове виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 29.03.2016 в частині зобов'язання ЗДП "Радіоприлад" надати безперешкодний доступ представників ПАТ "Запоріжжяобленерго" до електроустановок ЗДП "Радіоприлад".

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Публічне акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго", в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду, фактичним обставинам справи, просить ухвалу суду від 18.02.2019 скасувати, прийняти нове рішення у справі, яким заяву Позивача про видачу наказу в частині зобов'язання ЗДП "Радіоприлад" надати безперешкодний доступ представників ПАТ "Запоріжжяобленерго" до електроустановок ЗДП "Радіоприлад" задовольнити.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно застосовано до спірних відносин ст.75 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом з 28.12.2015 по 11.06.2016), яка відповідає статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" у нинішній редакції, і в той же час, не застосовано норми права, які підлягали застосуванню, а саме ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" у чинній редакції, яка відповідає ст.18 цього ж Закону у редакції до 05.10.2017.

Відповідно до норм ст.326 ГПК України, яка кореспондується зі ст.115 ГПК України (в ред. до 15.12.2017) судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим на всій території України, статтями 327 ГПК України, яка кореспондується зі ст.116 ГПК України (в ред. до 15.12.2017) виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчим документами та мають відповідати вимогам до виконавчого документам, встановленим законом; такі вимоги встановлені ст.4 нині діючого Закону України "Про виконавче провадження", яка відповідає ст.18 цього Закону у попередній редакції. Постанова Донецького апеляційного господарського суду таким вимогам не відповідає, а тому не має статусу виконавчого документу.

Скаржник зауважує, що застосувавши до спірних відносин статтю 75 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом з 28.12.2015 по 11.06.2016), яка відповідає статті 63 нині чинної редакції Закону України "Про виконавче провадження", суд першої інстанції не звернув уваги на те, що дана норма не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки передбачає порядок виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення; отже, застосування цієї норми можливо виключно після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом та невиконання боржником рішення у строк, встановлений виконавцем у постанові про відкриття протягом 10 робочих днів.

Висновки суду про те, що Позивач не надав доказів звернення до виконавчого органу щодо примусового виконання рішення суду (постанови) є безпідставними, оскільки вказана постанова не відповідає вимогам, встановленим для виконавчого документу, в розумінні вищезазначених норм Закону України "Про виконавче провадження".

Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що резолютивна частина постанови Донецького апеляційного господарського суду не містить вказівки щодо обов'язку суду першої інстанції видати наказ на примусове виконання постанови в частині зобов'язання відповідача вчинити певні дії, оскільки постановою суду апеляційної інстанції зобов`язано відповідача вчинити певні дії та здійснено стягнення судових витрат, міститься вказівка про видачу відповідного наказу, таким чином, судом апеляційної інстанції було зобов'язано Господарський суд Запорізької області видати наказ про примусове виконання судового рішення як в частині стягнення судового збору, так і в частині зобов'язання ЗДП "Радіоприлад" надати безперешкодний доступ представників ПАТ "Запоріжжяобленерго" до електроустановок ЗДП "Радіоприлад".

У відзиві на апеляційну скаргу Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, зазначає про відповідність оскаржуваного судового рішення (ухвали) вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи, вказує, що вимога про видачу наказу про примусове виконання рішення в частині надання безперешкодного доступу саме представникам ПАТ "Запоріжжяобленерго", є безпідставною, оскільки постановою Донецького апеляційного господарського суду, серед іншого, зобов'язано ЗДП "Радіоприлад" надати безперешкодний доступ представників Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" до електроустановок Запорізького державного підприємства "Радіоприлад", при цьому в матеріалах справи відсутні докази на підставі яких позивач просить видати наказ саме представникам Публічного акціонерного товариства, а не Відкритого акціонерного товариства.

Також відповідач вважає безпідставним посилання апелянта на те, що постанова Донецького апеляційного суду не відповідає вимогам встановленим для виконавчих документів, а тому не має статусу виконавчого документу. Так, відповідно до п.2 ч.1 ст. З Закону України (у діючій редакції) підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом. Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом з 28.12.2015 по 11.06.2016) примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою виконавчі документи, зокрема, ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом. Зазначає, що ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом з 28.12.2015 по 11.06.2016), яка відповідає ст.63 Закону в нинішній редакції, визначений порядок виконання рішення за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії. Позивач, в свою чергу, не надав суду доказів звернення до виконавчої служби з постановою суду апеляційної інстанції та/або відмови державної виконавчої служби у відкритті виконавчого провадження на підставі цієї постанови.

Стосовно надання доступ до електроустановок зазначає, що такий доступ надається безперешкодно, на підтвердження чого надано акти зняття показів лічильника за 2016 рік; вказані акти складаються за участю представників ЗДП "Радіоприлад" та представників ВАТ "Запоріжжяобленерго" на території підприємства при фактичному доступі до електроустановок. Крім того, протягом 2017-2018 років представниками ПАТ "Запоріжжяобленерго" неодноразово проводилися роботи по відновленню розрахункового обліку. Таким чином, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 29.03.2016 вважає виконаною.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.03.2019 (головуючий суддя Іванов О.Г.) апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" залишено без руху з підстав неподання скаржником доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі (1921 грн). Апелянту наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ст. 258 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 25.03.2019 (колегія суддів: головуючий суддя Іванов О.Г. (доповідач), судді - Дармін М.О., Березкіна О.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача; з урахуванням норм ст..271 ГПК України справу вирішено розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

15.04.2019 року розпорядженням керівника апарату суду, відповідно до пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №908/6130/15 у зв'язку з відрядженням судді - члена колегії суддів Дарміна М.О.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2019, справу №908/6130/15 передано колегії суддів у складі: Іванов О.Г. (головуючий, доповідач), Антонік С.Г., Березкіна О.В.

Ухвалою суду від 16.04.2019 справу № 908/6130/15 прийнято до провадження вищевказаною колегією суддів та вирішено розглядати апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 28.01.2016 у справі №908/6130/15 у задоволенні позовних вимог Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго", м. Запоріжжя до Запорізького державного підприємства "Радіоприлад", м.Запоріжжя про зобов'язання відповідача виконати вимоги ст. 26 Закону України "Про електроенергетику", п. 7.9 та п.п. 3 п. 10.2 Правил користування електричною енергією, а саме: повністю припинити споживання електричної енергії та надати доступ для проведення пломбування електроустановок підприємства у відключеному стані відмовлено у повному обсязі.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 29.03.2016 апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" задоволено частково.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 28.01.2016 у справі №908/6130/15 скасовано частково.

Прийнято нове рішення, яким позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" до Запорізького державного підприємства "Радіоприлад" про зобов'язання Запорізького державного підприємства "Радіоприлад" повністю припинити електроспоживання (споживання електричної енергії) та зобов'язання Запорізького державного підприємства "Радіоприлад" надати доступ представникам Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" до електроустановок Запорізького державного підприємства "Радіоприлад" для проведення пломбування у відключеному стані задоволено частково.

Зобов'язано Запорізьке державне підприємство "Радіоприлад" надати безперешкодний доступ представників Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" до електроустановок Запорізького державного підприємства "Радіоприлад".

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Запорізького державного підприємства "Радіоприлад" на користь Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 609,00 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 669,90 грн.

Зобов'язано Господарський суд Запорізької області видати відповідний наказ.

При цьому судом апеляційної інстанції у постанові встановлено, що предметом позовних вимог позивача в даній справі є зобов`язання відповідача повністю припинити електроспоживання (споживання електричної енергії) та зобов`язання забезпечити безперешкодний доступ представників позивача до електроустановок відповідача для вжиття заходів по обмеженню обсягів споживання електричної енергії, в тому числі, до повного припинення постачання електричної енергії відповідачу та пломбування пристроїв його підключення.

В свою чергу, вимога про повне припинення електроспоживання визнана такою, що не підлягає задоволенню, оскільки п. 7.9. та п.п. 3 п. 10.2. Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31.07.1996р. № 28, містять обмеження власного електроспоживання до рівня екологічної броні або повного його припинення у разі відсутності такої; тобто, мається на увазі, повне припинення власного електроспоживання споживача, втім, згідно наявних у справі доказів, через електроустановки відповідача здійснюється постачання електричної енергії на ряд соціально важливих об"єктів міста Запоріжжя.

Щодо позовних вимог в частині надання доступу для проведення пломбування електроустановок підприємства у відключеному стані, колегія суддів дійшла висновку, що факт недопущення відповідачем відповідальних представників позивача до власних електроустановок відповідача для здійснення обмеження електропостачання шляхом опломбування комутаційних апаратів у відключеному стані підтверджений матеріалами справи, у зв"язку з чим позовні вимоги у цій частині задовольнив.

27.04.2016 на виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 29.03.2016 у цій справі Господарським судом Запорізької області були видані два накази: про стягнення з відповідача на користь позивача 669,90 грн судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.107, т.2) та про стягнення з відповідача на користь позивача 609 грн судового збору за подання позовної заяви (а.с.108, т.2).

Постановою Вищого господарського суду України від 05.07.2016 у цій справі касаційну скаргу відповідача залишено без задоволення, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 29.03.2016 залишено без змін (а.с.138-143, т.2).

Як вже зазначалось вище, 31.01.2019 до місцевого господарського суду надійшла заява Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" №33-33/456 від 31.01.2019 про видачу наказу суду по справі №908/6130/15, відповідно до якої заявник просив суд, враховуючи положення ст. 42, п.п. 17.15 п. 17, п.п. 19.1 п. 19 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України видати наказ про примусове виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 29.03.2016 в частині зобов'язання ЗДП "Радіоприлад" надати безперешкодний доступ представників ПАТ "Запоріжжяобленерго" до електроустановок ЗДП "Радіоприлад".

Господарським судом Запорізької області ухвалою суду від 18.02.2019 відмовлено у задоволенні заяви позивача. Вказаний процесуальний документ і є предметом апеляційного оскарження.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до ст.17 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом з 28.12.2015 по 11.06.2016) примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, до яких відносяться, зокрема ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом. Суд вказав, що позивач (стягувач) мав право звернутися до державної виконавчої служби з рішенням суду (постановою), в якому колегією судів Донецького апеляційного господарського суду зобов'язано відповідача - Запорізьке державне підприємство "Радіоприлад" надати безперешкодний доступ представників Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" до електроустановок Запорізького державного підприємства "Радіоприлад" без отримання окремого наказу суду, оскільки така позовна вимога підпадає під визначення категорії захисту порушених прав - "зобов'язання боржника особисто вчинити певні дії". А, оскільки доказів відповідного звернення та/або відмови державного виконавця у відкритті виконавчого провадження за постановою суду апеляційної інстанції позивач не надав, таким чином, вимога, викладена у заяві є безпідставною. Також суд зазначив, що резолютивна частина постанови Донецького апеляційного господарського суду не містить вказівки щодо обов'язку суду першої інстанції видати наказ на примусове виконання постанови в частині зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов'язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Аналогічну за змістом редакцію містила ст.124 Конституції України (в редакції до 02.06.2016, на момент винесення постанови від 29.03.2016), відповідно до якої судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Ця норма конкретизована в ст.115 ГПК України (в редакції до 15.12.2017), згідно з якою рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

На даний момент вказаному відповідає ст.326 ГПК України (в редакції з 15.12.2017), за якою судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судового рішення є другим етапом судового провадження, що є формою реалізації захисту порушеного права через виконання судового рішення, внаслідок чого виконавче провадження не може бути відокремленим від судового процесу.

За приписами частин 1, 3 ст.327 чинного Господарського процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

На момент винесення постанови Донецького апеляційного господарського суду від 29.03.2016 чинними були статті Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017) аналогічного змісту, зокрема, ст.116, ст.117, за якими виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Після набрання судовим рішенням законної сили наказ видається за заявою стягувачу чи прокурору, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, або надсилається стягувачу рекомендованим чи цінним листом. Накази про стягнення судового збору надсилаються до державних податкових інспекцій (ч.1 ст.116); наказ має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження" (ч.1 ст.117).

Слід зазначити, що наказ видається на виконання не тільки рішення, але й ухвали (при розподілі судових витрат) чи постанови господарського суду, а в деяких категорій спорів, наприклад, про визнання недійсними актів ненормативного характеру, визнання угод недійсними, про визнання недійсними установчих документів, накази не видаються взагалі.

Згідно зі ст..1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV (що діяв до 02.06.2016, та був чинним на момент прийняття постанови від 29.03.2016) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно зі ст.17 цього Закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи:

1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті;

2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

3) судові накази;

4) виконавчі написи нотаріусів;

5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу;

8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу;

9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини";

10) рішення (постанови) суб'єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу;

11) рішення Національного банку України про застосування до банку, філії іноземного банку заходу впливу у вигляді накладення штрафу.

Згідно з частинами 1, 3 ст.18 вищевказаного Закону у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо;

4) резолютивна частина рішення;

5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням;

6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Виконавчий документ повинен бути підписаний уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплений печаткою. Скріплення виконавчого документа гербовою печаткою є обов'язковим у разі, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, за законом зобов'язаний мати печатку із зображенням Державного Герба України.

При цьому за приписами ч.1 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження (в редакції до 02.06.2016) державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі, зокрема, невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.06.2013 № 5-рп/2013 у справі за конституційним зверненням акціонерної компанії "Харківобленерго" щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 17, пункту 8 частини першої статті 26, частини першої статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" (справа № 1-7/2013) встановлено, що примусове виконання рішень судів України відбувається на основі виконавчих документів, які є підставою для відкриття державним виконавцем виконавчого провадження і проведення виконавчих дій. Такими документами є виконавчі листи, що видаються судами; накази господарських судів; ухвали, постанови судів у випадках, передбачених законом; інші документи, визначені у частині другій статті 17 Закону.

Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом (частина перша статті 116 Кодексу).

Системний аналіз статей 84, 116, 117, 119, 120 Кодексу дає можливість дійти висновку, що наказ відтворює резолютивну частину прийнятого господарським судом рішення і залишається незмінним до повного виконання чи втрати ним юридичної сили у випадках, встановлених Кодексом.

Винятки стосовно загального порядку примусового виконання рішень господарського суду закріплено у відповідних статтях Кодексу та Закону.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 17 Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Конституційний Суд України виходить з того, що до ухвал, визначених у пункті 2 частини другої статті 17 Закону, належать, зокрема, ухвали про вжиття запобіжних заходів та забезпечення позову у господарських справах (статті 43 6, 67 Кодексу), які виконуються органами державної виконавчої служби або іншими органами виконання судових рішень згідно з вимогами статей 2, 3, 5, 17 Закону без видачі наказу суду, оскільки мають самостійний процесуальний характер і не є актами вирішення спору по суті. Такі ухвали приймаються судом у зв'язку з необхідністю забезпечення розгляду судових справ та виконання рішення суду в майбутньому. Оскарження ухвал про вжиття запобіжних заходів та забезпечення позову не зупиняє їх виконання (частина друга статті 43 7, частина третя статті 67 Кодексу).

Аналіз положень статей 116, 121 Кодексу і статті 36 Закону дає підстави вважати, що ухвала господарського суду про розстрочку виконання рішення спрямована на забезпечення повного виконання рішення суду і відповідного судового наказу та є допоміжним процесуальним актом (документом) реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення. Така ухвала має похідний характер від рішення суду, яким справу вирішено по суті, і є обов'язковою для державної виконавчої служби при виконанні відповідного судового наказу у межах відкритого виконавчого провадження.

Таким чином, врахувавши стадійність господарського процесу, процедуру виконання рішення господарського суду на підставі наказу, юридичну природу ухвали господарського суду про розстрочку виконання судового рішення, Конституційний Суд України дійшов висновку, що така ухвала не є підставою для відкриття нового виконавчого провадження, а підлягає виконанню у раніше відкритому на підставі судового наказу виконавчому провадженні як процесуальний акт (документ), яким лише розстрочується виконання судового рішення.

Як встановлено судом першої інстанції, наказ на виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 29.03.2016 у цій справі стосовно зобов`язання Запорізького державного підприємства "Радіоприлад" надати безперешкодний доступ представників Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" до електроустановок Запорізького державного підприємства "Радіоприлад", не видавався.

При цьому колегія суддів зазначає, що сама постанова суду від 29.03.2016 не є виконавчим документом в силу вимог ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" (в ред. до 02.06.2016), оскільки не містить необхідних реквізитів, таких як повне найменування стягувача та боржника, їх місцезнаходження, ідентифікаційні коди, не містить строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, підписів уповноважених осіб, що видали виконавчий документ та не засвідчена гербовою печаткою органу, який його видав (Донецького апеляційного господарського суду).

В свою чергу, постанова суду апеляційної інстанції від 29.03.2016 є актом вирішення спору по суті, містить остаточні висновки стосовно вимог позивача до відповідача та вказівку на видачу наказу, який, як вірно зазначив суд першої інстанції, мав право видавати виключно місцевий господарський суд після вирішення ним спорів у першій інстанції, а у разі скасування або зміни рішення місцевого господарського суду за результатами його перегляду в апеляційному або касаційному порядку апеляційна чи касаційна інстанція в резолютивній частині своєї постанови має зобов'язати господарський суд першої інстанції видати відповідний наказ.

Таким чином, посилання суду першої інстанції та відповідача на те, що постанова Донецького апеляційного господарського суду від 29.03.2016 є виконавчим документом, а позивач безпідставно не звернувся з нею до органу державної виконавчої служби, є такими, що не ґрунтуються на нормах закону.

Також не відповідають дійсності висновки суду першої інстанції стосовно відсутності в постанові від 29.03.2016 вказівки на видачу наказу.

Колегія суддів констатує, що судом першої інстанції на примусове виконання дій зобов`язального характеру, попри наявну вказівку у постанові суду апеляційної інстанції, безпідставно не видано виконавчий документ, яким є наказ.

До того ж є передчасним посилання суду на ст.75 Закону України "Про виконавче провадження" (в ред. до 02.06.2016), яка нині відповідає ст.63 Закону України "Про виконавче провадження", якою регламентовані загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, оскільки цією нормою передбачені дії державного виконавця по перевірці виконання рішення, після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, який в даному випадку судом не видавався, а постанова суду апеляційної інстанції від 29.03.2016 таким документом не є.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про виконання постанови суду апеляційної інстанції від 29.03.2016, надання доступу працівникам позивача до електроустановок відповідача, що підтверджується актами за 2016, спростовані актами позивача, якими зафіксовано не допуск працівників позивача у 2017-2018 роках до зазначених електроустановок (а.с.121-195, т.4), тобто фактично на виконання постанови від 29.03.2016 в частині дій зобов`язального характеру наказ не видано та вказана постанова в цій частині до теперішнього часу не виконана.

Посилання відповідача на неодноразове проведення позивачем робіт по відновленню розрахункового обліку у 2017-2018 роках не свідчить про допуск до електроустановок, який спростований актами про не допуск у цей же період.

Доводи відповідача стосовно безпідставності вимог позивача про видачу наказу саме відносно ПАТ "Запоріжжяобленерго", а не ВАТ "Запоріжжяобленерго", яке зазначено у постанові Донецького апеляційного господарського суду від 29.03.2016, не приймаються колегією суддів, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 52 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до ч. 1 ст.108 ЦК України, перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми.

Стаття 83 ЦК України визначає, що юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом.

У ст. 152 ЦК України зазначено, що акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями. Найменування акціонерного товариства має містити його найменування і зазначення того, що товариство є акціонерним. Акціонерні товариства за типом поділяються на публічні товариства та приватні товариства. Особливості правового статусу публічних та приватних акціонерних товариств встановлюються законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про акціонерні товариства" повне найменування акціонерного товариства українською мовою повинне містити його організаційно-правову форму (акціонерне товариство). Тип акціонерного товариства не є обов'язковою складовою найменування акціонерного товариства.

У абз. 3 ч. 2 ст. 5 Закону України "Про акціонерні товариства" зазначено, що зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

З аналізу зазначених положень слідує, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, зокрема, перетворення, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма такої особи.

Отже, зміна типу акціонерного товариства з публічного на приватне не є його реорганізацією.

Водночас, зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів в порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань". У разі коли така зміна сталася у процесі вирішення спору господарським судом, про неї обов'язково зазначається в описовій частині рішення (при цьому у мотивувальній частині, за необхідності, також зазначається нове найменування учасника судового процесу - наприклад, у разі задоволення позову до нього) або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

У даному випадку саме заміна особи у відносинах, щодо яких виник спір, не відбулася, і є підстави просто змінити найменування позивача.

При цьому, чинний Господарський процесуальний кодекс України не регламентує порядок саме зміни назви сторони, тим більше після закінчення розгляду справи по суті.

Поряд з цим, відповідно до абз.2 ч.5 ст.15 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім'я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.

Тобто, при наявності виконавчого документу та відкритті за ним виконавчого провадження позивач би не був позбавлений права подати до виконавчої служби відповідну заяву про зміну власної назви.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 19.11.2018 у справі №42/109 (стосовно зміни назви боржника).

В свою чергу, з огляду на те, що спір по суті вже розглянутий, а зміна найменування позивача мала місце після прийняття постанови суду апеляційної інстанції від 29.03.2016, наказ на примусове виконання постанови суду в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії виданий судом не був, відповідно, виконавче провадження у спірних відносинах стосовно зобов`язання відповідача надати доступ позивачу до електроустановок ЗДП "Радіоприлад" ще не відкрите, а судом першої інстанції не оформлена процесуально зміна найменування позивача, попри те, що останній у скарзі на дії органу державної виконавчої служби, поданої до суду 14.09.2017 (а.с.5-7, т.3) зазначав про таку зміну назви та надавав Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, втім, в подальшому місцевий господарський суд самостійно зазначав правильну назву позивача, колегія суддів вважає можливим для процесуальної визначеності та вірного оформлення виконавчого документу самостійно змінити найменування позивача з Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" (00130926) на Публічне акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго" (), що в процесуальному сенсі не є заміною сторони у зобов`язанні.

З урахуванням встановлених обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а відповідно до п.п. 1, 4 ч.1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України ухвала Господарського суду Запорізької області як прийнята з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права - скасуванню. Заява Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" про видачу наказу в частині зобов`язання Запорізького державного підприємства "Радіоприлад" надати безперешкодний доступ представників Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" до електроустановок Запорізького державного підприємства "Радіоприлад" підлягає задоволенню.

З урахуванням задоволення апеляційної скарги, колегією суддів апеляційної інстанції здійснений розподіл витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України.

Оскільки відповідно до ст.287 ГПК України оскарженню в касаційному порядку підлягають ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 13, 14, 21, 25, 26, 28, 30 частини першої статті 255 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку, а ухвала про відмову у видачі наказу, передбачена п.1 ч.1 ст.255 ГПК України, не відноситься до цього переліку, то постанова не підлягає касаційному оскарженню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 271, 275, 277, 281, 282, 283 ГПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Змінити найменування позивача з Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" () на Публічне акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго" ().

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго", м. Запоріжжя на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 18.02.2019 року у справі № 908/6130/15 - задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 18.02.2019 року у справі №908/6130/15 - скасувати.

Заяву Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго", м. Запоріжжя про видачу наказу в частині зобов`язання Запорізького державного підприємства "Радіоприлад" надати безперешкодний доступ представників Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" до електроустановок Запорізького державного підприємства "Радіоприлад" - задовольнити.

Зобов`язати Господарський суд Запорізької області видати відповідний наказ на виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 29.03.2016 у цій справі (в частині дій зобов`язального характеру), з урахуванням необхідних реквізитів та зміненої назви позивача.

Стягнути з Запорізького державного підприємства "Радіоприлад", м. Запоріжжя на користь Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго", м. Запоріжжя сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 1921,00 гривень.

Видачу відповідного наказу, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повне рішення складено та підписано 22.04.2019.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя О.В. Березкіна

Суддя С.Г. Антонік