РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.04.2019Справа № 910/14900/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України»

до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

про стягнення 62 324,14 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Надра України» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про стягнення фінансових санкцій за час прострочення виконання рішення суду, а саме 3% річних від простроченої суми у розмірі 10 348,92 грн. та інфляційних втрат у сумі 51 975,22 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав рішення Господарського суду м. Києва від 03.03.2015, а тому на підставі норм чинного законодавства, позивач, як стягувач, має право вимагати стягнення 3% річних та інфляційних втрат за час такого невиконання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2018 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/14900/18. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв'язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

25.11.2018 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому відповідачем заявлено клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, клопотання про залучення третьої особи та клопотання про витребування доказів.

Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві на позовну заяву, зазначає про помилковість визначення позивачем дати фактичного виконання судового рішення та незаконність здійснених позивачем нарахувань 3% і інфляційних втрат в силу прямої заборони законом таких нарахувань.

17.12.2018 представником позивача подано відповідь на відзив.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 15.01.2019 № 05-23/103 призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/14900/18, за результатами якого справу передано для розгляду судді Грєховій О.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2019 справа № 910/14900/18 прийнята до свого провадження суддею Грєховою О.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2019 у задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено, залучено до участі у справі Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, зобов'язано позивача протягом 2-х днів з дня отримання даної ухвали направити на адресу третьої особи копію позовної заяви з додатками, докази направлення надати суду, витребувано у Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження № 47125573 та встановлено учасникам справи строки для подання письмових пояснень та відповідей на пояснення.

15.02.2019 від Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшли матеріали виконавчого провадження № 47125573.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

19 грудня 2013 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Надра України» (далі - виконавець, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» (далі - замовник, відповідач) укладено Договір про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування № 7/3016-Р-125М/13 (далі - Договір) за умовами якого виконавець зобов'язався виконати для замовника, а замовник - прийняти й оплатити роботи з проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування з метою видобування корисних копалин на Малодівицькому родовищі відповідно до умов даного Договору. Обсяг робіт, етапи (підетапи) та строки їх виконання наведені в Календарному плані (додаток № 1), який є невід'ємною частиною Договору та складається виконавцем щорічно (п.1.2).

Позивач зазначає, що на виконання умов договору ним було виконано роботи з проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування з метою видобування корисних копалин на Малодівицькому родовищі, проте відповідач зобов'язань з оплати вартості виконаних позивачем робіт належним чином не виконав, в зв'язку з чим, рішенням Господарського суду міста Києва від 03.03.2015 у справі № 910/1270/15-г позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» задоволені частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» 151 483,83 грн., з яких: заборгованість з оплати вартості виконаних позивачем робіт за Договором № 7/3016-Р-125М/13 від 19.12.2013 у розмірі 137 282,71 грн., інфляційні втрати у розмірі 4 118,48 грн., 3% річних у розмірі 688,29 грн., пеня в розмірі 6 424,08 грн. та судовий збір в розмірі 2 970,27 грн.

07.04.2015 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Байрамовим Т.Р. було відкрито виконавче провадження № 47125573 по виконанню наказу Господарського суду міста Києва № 910/1270/15-г від 03.03.2015.

Позивач зазначає, що грошові кошти в розмірі 151 483,83 грн., стягнуті відділом державної виконавчої служби в межах виконавчого провадження № 47125573 з примусового виконання рішення господарського суду, було зараховано на рахунок позивача 23.03.2018.

05.04.2018, у зв'язку із фактичним виконанням рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2015 у справі № 910/1270/15-г, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Байрамовим Т.Р. винесено постанову ВП №47125573 про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, як зазначає позивач, оскільки рішення Господарського суду міста Києва № 910/1270/15-г від 03.03.2015 було фактично виконано лише 23.03.2018, позивачем заявлено вимоги про стягнення інфляційних витрат у розмірі 51 975,22 грн. за період з 05.11.2015 по 22.03.2018 та 3% річних у розмірі 10 348,92 грн. за період з 05.11.2015 по 22.03.2018.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.03.2015 у справі № 910/1270/15-г позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» задоволені частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» 151 483,83 грн., з яких: заборгованість з оплати вартості виконаних позивачем робіт за договором № 7/3016-Р-125М/13 від 19.12.2013 у розмірі 137 282,71 грн., інфляційні втрати у розмірі 4 118,48 грн., 3% річних у розмірі 688,29 грн., пеня в розмірі 6 424,08 грн. та судовий збір в розмірі 2 970,27 грн.

Відповідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» п. 72 «В. Оцінка Суду»).

Отже, наявність грошового зобов'язання відповідача, яке виникло за Договором, по сплаті позивачу вартості виконаних робіт з проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування з метою видобування корисних копалин на Малодівицькому родовищі у розмірі 137 282,71 грн. підтверджується рішенням Господарського суду м. Києва від 03.03.2015 за участі тих самих сторін, яке набрало законної сили, а тому відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягає повторному доказуванню.

Як слідує з наявних в матеріалах справи документів, 07.04.2015 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Байрамовим Т.Р. було відкрито виконавче провадження № 47125573 по виконанню наказу Господарського суду міста Києва № 910/1270/15-г від 03.03.2015.

З доданої до матеріалів справи банківської виписки по особовому рахунку позивача вбачається, що грошові кошти в розмірі 151 483,83 грн., стягнуті відділом державної виконавчої служби в межах виконавчого провадження № 47125573 з примусового виконання рішення господарського суду, було зараховано на рахунок позивача 23.03.2018.

Водночас, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № 47125573, розпорядження від 15.03.2018, платіжне доручення № 4326 так і в поданих позивачем на підтвердження виконання судового рішення у справі № 910/1270/15-г документах, виписці з особового рахунку позивача від 23.03.2018, вказані інші реквізити (номер та дата) виконавчого документа.

Разом з тим, оскільки вказані документи містяться і інші данні, а саме суму стягнення - 151 483,83 грн. та номер виконавчого провадження - № 47125573, суд вважає зазначення реквізитів іншої господарської справи у документах виконавчого провадження та у банківських документах, технічною опискою та приймає вказані документи як належні докази на підтвердження виконання судового рішення від 03.03.2015 у справі № 910/1270/15-г в межах виконавчого провадження № 47125573.

05.04.2018, у зв'язку із фактичним виконанням рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2015 у справі № 910/1270/15-г, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Байрамовим Т.Р. винесено постанову ВП №47125573 про закінчення виконавчого провадження.

Разом з тим, в абз.1 п. 9 оглядового листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов'язання" №01-06/767/2013 від 29.04.2013 зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.

При цьому, чинне законодавство не пов'язує припинення грошового зобов'язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 13/210/10 від 04.07.2011 та № 6/433-42/183 від 12.09.2011).

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 12.09.2011 у справі № 3-73гс11, від 24.10.2011 у справі № 3-89гс11, від 14.11.2011 у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 у справі № 3-142гс11.

Матеріалами справи підтверджується і відповідачем не спростовано, що грошові кошти в розмірі 151 483,83 грн. на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2015 у справі № 910/1270/15-г отримані позивачем в примусовому порядку 23.03.2018, а отже мало місце прострочення його виконання, у зв'язку з чим позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Проте, як вбачається з наданого розрахунку, нарахування 3% річних та інфляційних втрат позивачем здійснюються не лише на суму заборгованості за Договором № 7/3016-Р-125М/13 від 19.12.2013 в розмірі 137 282,71 грн., а й на стягнуті за рішенням суду від 03.03.2015 у справі № 910/1270/15-г інфляційні втрати, 3% річних та судовий збір.

Разом з тим, обов'язок сплатити суму інфляційних втрат та 3% річних за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин ст.625 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, зарахування грошових коштів на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2015 у справі № 910/1270/15-г на рахунок позивача відбулось лише 23.03.2018.

За змістом п. 30.1. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в України" переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Тобто моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі йому готівки. (Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/19094/17).

Таким чином, твердження Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» щодо неправильного визначення періоду нарахування інфляційних втрат та 3% річних та порушення положень ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в України", оскільки перерахування Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» грошових коштів на рахунок органу державної виконавчої служби є належним виконанням судового рішення не приймається до уваги, так як визначальним в такому випадку є факт перерахування грошових коштів на рахунок кредитора, а Законом України "Про виконавче провадження" передбачено саме порядок виплати стягнутих грошових сум.

Відтак, здійснивши власний розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу за Договором № 7/3016-Р-125М/13 від 19.12.2013 в розмірі 137 282,71 грн., суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача 9 794,09 грн. - 3% річних та 49 188,69 грн. - інфляційних втрат.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення суми.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (04053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5; ідентифікаційний код: 00135390) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» (03151, м. Київ, пр. Повітрофлотський, буд. 54: ідентифікаційний код: 31169745) інфляційні втрати у розмірі 49 188 (сорок дев'ять тисяч сто вісімдесят вісім) грн. 69 коп., 3% річних в розмірі 9 794 (дев'ять тисяч сімсот дев'яносто чотири) грн. 09 коп., та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1667 (одна тисяч шістсот шістдесят сім) грн. 56 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 256 та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено: 18.04.2019.

Суддя О.А. Грєхова