ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2019 р. Справа№ 920/200/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 09.04.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Сумської області від 16.01.2019 (повний текст складено 21.01.2019)

у справі № 920/200/16 (головуючий суддя Котельницька В.Л., судді Соп'яненко О.Ю., Спиридонова Н.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз»

про стягнення 11 156 248, 16 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» про стягнення заборгованості за договором № 03/110/13-ПР на купівлю-продаж природного газу від 31.01.2013 у сумі 11156248,16 грн., з яких 1850958,40 грн. 3% річних, 9305289,76 грн. інфляційних збитків.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору № 03/110/13-ПР на купівлю-продаж природного газу від 31.01.2013 через несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу.

Короткий зміст рішень господарських судів та мотиви їх прийняття

Рішенням Господарського суду Сумської області від 24.03.2016 у справі №920/200/16, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 31.05.2016, у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.10.2016 рішення Господарського суду Сумської області від 24.03.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 31.05.2016 у справі № 920/200/16 скасовано, справу № 920/200/16 передано на новий розгляд до Господарського суду Сумської області.

Скасовуючи та направляючи дану справу на новий розгляд до Господарського суду Сумської області, Вищий господарський суд України вказав, що несвоєчасне повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а тому не звільняє відповідача від обов'язку сплатити вартість фактично поставленого позивачем природного газу. Також, зазначив, що суди попередніх інстанцій, роблячи протилежний висновок та пов'язуючи момент настання оплати відповідачем за отриманий газ з моментом отримання ним від позивача акту приймання-передачі, не обґрунтували вказаний висновок посиланням на умови договору, які містять відповідне застереження, та не надали оцінки наявним в матеріалах справи підписаним обома сторонами актам приймання-передачі газу.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 16.01.2019 у справі № 920/200/16 позов задоволено частково.

На підставі рішення суду з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» підлягає стягненню на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» заборгованість за договором купівлі-продажу природного газу №03/110/13-ПР від 31.01.2013 у сумі 972895,95 грн. 3% річних, 7324378,80 грн. інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору у даній справі у розмірі 124459,12 грн. В іншому відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що несвоєчасне повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а тому не звільняє відповідача від обов'язку сплатити вартість фактично поставленого позивачем природного газу.

Також, суд вказав, що позивач безпідставно включав до періоду обрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань дні фактичної сплати відповідачем коштів та не взяв до уваги, що оплата природного газу здійснювалась відповідачем згідно постанов НКРЕ на виконання постанови Кабінету міністрів України від 26.03.2008 №247.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Сумської області від 16.01.2019 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних та 3% річних у розмірі 2 858 973, 41 грн. та задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також апелянт вказує, що постанова Кабінету міністрів України від 26.03.2008 № 247 не містить норм, які б обмежували відповідача в можливості здійснювати розрахунки за поставлений природний газ, а встановленим порядком (алгоритмом) передбачено конкретний механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання, цей алгоритм не впливає на домовленість сторін за договором щодо строків оплати вартості поставленого газу, не припиняє зобов'язання боржника по оплаті боргу кредитору, у тому числі шляхом реалізації свого права на стягнення боргу з споживачів природного газу.

Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що додатковою угодою №2 від 31.12.2013 сторонами замінено п. 6.1 договору.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві, поданому до суду 15.03.2019, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. Крім того, відповідач вказує, що 31.12.2013 сторони уклали додаткову угоду №2 до договору та 28.04.2014 додаткову угоду №3 до договору, в яких було викладено п. 6.1 договору в різних редакціях. Проте, відповідач наголошує, що п. 6.2. договору № 03/110/13-ПР від 31.01.2013 залишився незмінним, а саме: оплата за газ здійснюється з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання відповідача на поточний рахунок із спеціальним режимом використання позивача відповідно до вимог Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕ та зараховується як оплата за газ.

Також, відповідач стверджує, що здійснював розрахунки перед позивачем за умовами договору лише через поточний рахунок із спеціальним режимом використання в межах коштів, передбачених нормативом перерахування коштів, затверджених НКРЕ, при цьому сам відповідач самостійно не мав можливості вплинути на проведення розрахунків за спожитий природний газ населенням, оскільки всі кошти, які потрапляли на рахунок відповідача, уповноваженим банком самостійно розподіляються згідно затвердженого постановами НКРЕ алгоритму та перераховуються на рахунок позивача, що підтверджуються виписками, які є додатками до позову і містяться в матеріалах справи. Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині зазнали імперативного регулюючого впливу держави, що і було враховано судом при винесенні рішення.

Позиції учасників справи

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 09.04.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних та 3% річних у розмірі 2 858 973, 41 грн. та задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 09.04.2019 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

31.01.2013 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - продавець) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» (далі - покупець) укладено договір №03/110/13-ПР купівлі-продажу природного газу (далі - договір), до якого сторонами було укладено ряд додаткових угод №№1-15 (т. 1; а.с. 11-32).

Відповідно до пункту 1.1 договору продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ (далі - газ), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

В розділі 2 договору (з урахуванням додаткових угод) сторони узгодили обсяги природного газу, які продавець передає покупцеві, та передбачено можливість змінювати ці обсяги в установленому порядку.

Пунктами 3.3, 3.4 договору визначено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірника акту приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акту, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до пункту 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2 договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання передачі.

Згідно з пунктом 6.2 договору оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця виключно в день надходження коштів від споживачів покупця відповідно до вимог Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕ, та зараховується як оплата за газ. За наявності заборгованості покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця.

Розділом 11 договору (в редакції додаткової угоди № 5 до договору) договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2013, і діє в частині реалізації газу до 30.06.2015 (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

З матеріалів справи вбачається, що 31.12.2013 сторони уклали додаткову угоду №2 до договору №03/110/13-ПР від 31.01.2013, в якій п. 6.1 договору виклали у наступній редакції: «оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу».

Також, 28.04.2014 сторони уклали додаткову угоду № 3 до договору №03/110/13-ПР від 31.01.2013, в якій п. 6.1 договору виклали у наступній редакції: «оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати вартості газу протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць».

Звертаючись до суду з позовними вимогами позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №03/110/13-ПР на купівлю-продаж природного газу від 31.01.2013 через несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (стаття 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов'язковим до виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Так, договір, укладений між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Сумигаз», за своєю правовою природою відноситься до договорів купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина 1 статті 655 Цивільного кодексу України).

За приписами пункту 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач поставив у січні, червні, липні та серпні 2013 та лютому, березні, квітні 2014, а відповідач прийняв природний газ в об'ємі 52330,573 тис.м3 на загальну суму 208937558,46 грн., що підтверджується наданими позивачем актами приймання-передачі природного газу (т. 1; а.с. 33-39), які підписані уповноваженими представниками покупця та продавця без заперечень та скріплені печатками.

Також, доказом належного виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач свої зобов'язання за договором №03/110/13-ПР від 31.01.2013 виконав неналежним чином, поставлений газ у січні, червні, липні та серпні 2013 та лютому, березні, квітні 2014 оплатив з простроченням строку.

Заперечуючи проти позивних вимог відповідач посилався на п.п. 3.3, 3.4, 6.1 договору, вказуючи на те, що сторони визначили порядок передачі газу, а також порядок та умови проведення розрахунків, відповідно до яких обов'язком відповідача є надання підписаних та скріплених печаткою актів приймання-передачі природного газу в підтвердження фактичних обсягів отриманого газу, а обов'язок позивача полягає у поверненні відповідачеві підписаних зі своєї сторони актів або наданні письмової відмови від підписання актів. Саме підписані акти приймання-передачі природного газу відповідач вважає підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Частиною 2 статті 613 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі (частина 3 статті 538 Цивільного кодексу України).

Однак, статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як вже зазначалось, у пункті 6.1. договору (з урахуванням додаткової угоди №2 від 31.12.2013) сторони встановили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Вказаний пункт договору узгоджується з вимогами частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Тобто, пунктом 6.1 договору встановлено конкретний строк остаточного розрахунку за фактично переданий газ - до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Вказана умова договору не містить жодних застережень щодо настання обов'язку відповідача з оплати газу протягом певного терміну після повернення одного примірника оригіналу акту покупцю.

Несвоєчасне підписання продавцем актів приймання-передачі за минулий місяць, або ж неповернення позивачем відповідачу відповідного акту приймання-передачі не змінює встановлений сторонами строк оплати поставленого газу.

Суд першої інстанції вказав, що пункт 6.1 договору та його інші положення не ставлять обов'язок відповідача щомісячно сплачувати за отриманий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, в залежність від дати оформлення відповідного акту приймання-передачі природного газу та повернення його примірника відповідачем позивачу. Тобто, настання грошового зобов'язання відповідача за договором не пов'язане з моментом повернення останньому позивачем відповідного акту.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що несвоєчасне повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а тому не звільняє відповідача від обов'язку сплатити вартість фактично поставленого позивачем природного газу.

Отже, відповідач, пов'язуючи момент настання оплати за отриманий газ з моментом отримання ним від позивача акту приймання-передачі, не обґрунтував вказаний висновок посиланням на умови договору, які містять відповідне застереження, та не надав оцінки наявним в матеріалах справи підписаним обома сторонами актам приймання-передачі газу як основної підстави для проведення розрахунків.

Так, оскільки відповідач неналежно виконав свої зобов'язання, а саме допустив прострочення зобов'язання з оплати поставленого газу, позивач нарахував Публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» 1 850 958,00 грн. - 3 % річних та 9 305 289,76 грн. - інфляційних збитків.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Індекси інфляції розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Дослідивши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат у сумі 9305289,76 грн. та 3% річних у сумі 1850958,40 грн., місцевий господарський суд правильно вказав, що позивач при розрахунку 3% річних та інфляційних втрат не врахував приписи пункту 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», в якому зазначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних.

Також, як вже було вказано вище, відповідно до п. 6.2 договору №03/110/13-ПР від 31.01.2013 договору оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця виключно в день надходження коштів від споживачів покупця відповідно до вимог Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕ, та зараховується як оплата за газ. За наявності заборгованості покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця.

З огляду на вищезазначене, Господарський суд Сумської області правильно встановив, що позивач не взяв до уваги, що оплата природного газу здійснювалась відповідачем згідно постанов НКРЕ на виконання постанови Кабінету міністрів України від 26.03.2008 №247.

Перевіривши розрахунки 3% річних та збитків від зміни індексу інфляції, наведених судом першої інстанції, колегія суддів погоджується, що стягнення 3% річних у сумі - 972895,95 грн. та індексу інфляції у розмірі - 7324378,80 грн. є арифметично правильними та нараховані відповідно до чинного законодавства, а тому місцевий господарський суд правомірно частково задовольнив позовні вимоги.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, Господарський суд Сумської області правильно зазначив, що, оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду, порушено відповідачем, то позовні вимоги про стягнення 11 156 248, 16 грн. підлягають задоволенню частково.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 стаття 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Сумської області від 16.01.2019 у справі № 920/200/16 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Сумської області від 16.01.2019 у справі № 920/200/16 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Сумської області від 16.01.2019 у справі № 920/200/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 16.01.2019 у справі №920/200/16 залишити без змін.

Матеріали справи №920/200/16 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено та підписано 18.04.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б.Михальська