УХВАЛА

м. Київ

01.02.2019Справа № 910/17630/18

Суддя Якименко М.М., розглянувши

позовну заяву Фізичної особи-підприємця Качура Сергія Анатолійовича (АДРЕСА_1)

до "AVIKS Baltik" SIA (Zalves iela 102, Riga, Latvija

про стягнення 580 356, 95 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Качура Сергія Анатолійович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до "AVIKS Baltik" SIA (Zalves iela 102, Riga, Latvija) про стягнення 18 656,74 Євро, що еквівалентно 580 356,95 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору про уповноважене дилерство від 17.03.2016 року в частині своєчасної та повної оплати поставленої відповідачу продукції, в зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі.

Дослідивши матеріали позовної заяви та додані до неї документи, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки, воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.06.2007 № 2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття "обмеження основоположних прав і свобод" від прийнятого у законотворчій практиці поняття "фіксація меж самої сутності прав і свобод" шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини).

При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року № 9-зп, не є порушенням права на судовий захист відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

В силу приписів статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Як визначено пунктом 1-1 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Статтею 27 ГПК України передбачено, що позов пред'являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцем проживання фізичної особи, яка не є підприємцем, визнається зареєстроване у встановленому законом порядку місце її проживання або перебування.

За змістом ст. 366 ГПК України підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Правовідносини, пов'язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні регулюються положеннями Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (в яких хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою), зокрема і питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, визначені Законом України «Про міжнародне приватне право».

Згідно з ст. 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

При цьому статтею 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у випадку, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону, якою визначено випадки виключної підсудності у справах з іноземним елементом.

Таким чином, переданий на розгляд спір підлягає вирішенню в господарських судах України з урахуванням вимог розділу ІХ ГПК України тільки в тому випадку якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків виключної підсудності (пункт 1 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право").

Разом з тим, згідно з п.п.6.5, 6.8 укладеного між сторонами договору про уповноважене дилерство від 17.03.2016 року, на невиконанні умов якого відповідачем наполягає позивач, сторони несуть відповідальність за невконання своїз зобов'язань за даним Догвором у відповідності до українського законодавства; всі спори та суперечки підягають вирішенню шляхом переговорів; у випадку не досягнення згоди, спори підлягають розгляду в Арбітражному суді.

Аналізуючи зміст вказаних пунктів спірного Договору, суд констатує відсутність застереження про підсудність спору щодо виконання договору про уповноважене дилерство від 17.03.2016 року Господарському суду міста Києва.

Поряд із цим суд зазначає, що сторонами у пророгаційній угоді неправильно викладено назву суду та зазначено суд, існування якого не передбачено Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Суд зазначає, що застереження про підсудність спору, за загальним правилом, має бути чіткою та давати змогу однозначно встановити волю сторін щодо органу, який буде вирішувати спори між ними.

У будь-якому випадку, суд позбавлений права тлумачити розділ 6 договору на підставі припущень, за яким не вбачається чіткої вказівки на підсудність спору саме Господарському суду міста Києва.

Відтак, сторонами неправильно викладено назву суду у пророгаційній угоді, що міститься у п. 6.8 договору про уповноважене дилерство від 17.03.2016 року, оскільки Законом України "Про судоустрій і статус суддів" не передбачено існування в системі спеціалізованих судів Арбітражного суду як на момент звернення до суду з даною позовною заявою, так і на момент укладення сторонами спірного договору 17.03.2016 року.

Відповідно до ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Судом не встановлено й інших підстав, визначених ст. ст. 76, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», які надають суду право приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом.

За таких обставин, суд приходить до висновку про непідвідомчість поданого позивачем спору Господарському суду міста Києва.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі за даною позовною заявою, оскільки даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, та належить до юрисдикції місцевого загального суду, як суду першої інстанції.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 175, ст. 232, 234, 235, 366 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Фізичної особи - підприємця Качура Сергія Анатолійовича до "AVIKS Baltik" SIA (Zalves iela 102, Riga, Latvija) про стягнення 18 656,74 Євро.

2. Позовні матеріали повернути позивачеві.

3. Згідно з ч. 2 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Дана ухвала може бути оскаржена у порядку, встановленому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя М.М.Якименко