ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2019 р. Справа№ 911/2126/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Кравчука Г.А.

розглянувши в порядку письмового провадження

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю

"Науково-практичний центр нейрореабілітації "Нодус"

на рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2018

у справі №911/2126/18 (суддя Ейвазова А.Р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково- практичний центр нейрореабілітації "Нодус"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бровари Реклама"

про стягнення 39 192,22 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково - практичний центр нейрореабілітації "Нодус" (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бровари Реклама" (далі за текстом - відповідач) збитків, завданих відповідачем внаслідок неякісного виконання послуг з брендування спеціалізованого авто швидкої медичної допомоги для інвалідів-колясочників, у загальному розмірі 39 192,22 грн., з яких: 28 992,22 грн. - вартість робіт з відновлення автомобіля, 10 200,00 грн. - здійснена оплата послуг.

Відповідач відзив на позов не надав, свою позицію у спорі не визначив.

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.12.2018 у справі №911/2126/18 відмовлено у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено узгодження сторонами вимог щодо послуг, які мали надаватися відповідачем, порушення таких вимог та факту заподіяння збитків у заявленому позивачем розмірі. Також суд зазначив про відсутність доказів істотного порушення відповідачем зобов'язань та відмову від договору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2018 у справі №911/2126/18 та ухвалити нове про задоволення позову.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом неповно з'ясовано обставини справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що оскільки справа розглядалася судом у спрощеному провадженні без виклику сторін, позивач не міг знати про те, які обставини є предметом доказування, до того ж позивача не повідомляли про питання, які виникли під час розгляду даної справи. Позивач вважає, що судом не надано належної оцінки тій обставині, що договір між сторонами був укладений у спрощений спосіб шляхом складання відповідного рахунку та Акту надання послуг. Також позивач вказував про те, що у звіті про вартість матеріального збитку, доданого ним до позовної заяви, допущено помилку, оскільки вказано про завдання збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди замість завданих внаслідок неякісного брендування, на підтвердження чого до апеляційної скарги надано службову записку особи, яка складала названий звіт.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надійшов, що відповідно до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2018 у справі №911/2126/18 та вирішено здійснювати її розгляд у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення - зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з обставинами, викладеними у позовній заяві, в липні 2018 року позивач звернувся до відповідача з метою брендування спеціалізованого авто швидкої допомоги.

16.07.2018 відповідач виставив позивачу до сплати рахунок №130 від 16.07.2018 за послуги "брендування авто" на суму 10 200,00 грн. з ПДВ. Підставою для виставлення даного рахунку вказано: договір №14/05/15 від 14.05.2015.

Позивач оплатив рахунок згідно з платіжним дорученням №1273 від 16.07.2018 на суму 10 200,00 грн., вказавши у графі «призначення платежу»: передплата за брендування авто згідно рахунку №130 від 16.07.2018 у т.ч. ПДВ 20% - 1 700,00 грн.

17.07.2018 відповідач передав позивачу автомобіль разом з підписаним відповідачем актом надання послуг №149 від 17.07.2018.

За твердженням позивача, він відмовився від підписання вказаного Акту та попросив відповідача зняти брендування, з огляду на незадовільну якість виконаних робіт та те, що брендування завдало шкоди автомобілю. Однак, після зняття брендування з автомобіля останній був повернутий позивачу в ще гіршому стані, у зв'язку з чим позивач звернувся до відповідача з листом вих.№126 від 24.07.2018, в якому просив негайно усунути усі виявлені недоліки, якісно виконати усі взяті на себе зобов'язання та передати автомобіль у найкоротші строки.

Оскільки звернення позивача було залишене відповідачем без реагування, позивач звернувся до суб'єкта оціночної діяльності - Фізичної особи - підприємця Палківського Олега Олексійовича з приводу визначення вартості матеріального збитку, завданого автомобілю позивача.

Згідно зі звітом №372-ф/18 від 31.07.2018 вартість матеріального збитку склала 28 992,22 грн.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків у загальній сумі 39 192,22 грн., які складаються з 28 992,22 грн. вартості робіт з відновлення автомобіля та 10 200,00 грн. здійсненої позивачем оплати послуг з брендування.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що відносини, які виникли внаслідок замовлення брендування авто, є відносинами з надання послуг.

В ст. ст. 901, 906 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором; виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

З наведеного слідує, що для покладення на виконавця послуг відповідальності у вигляді відшкодування збитків необхідно встановити наступні елементи: порушення зобов'язань за договором у вигляді невиконання або неналежного виконання зобов'язання з надання послуг; наявність збитків; збитки заподіяні саме порушенням зобов'язань за договором; наявність вини виконавця у спричиненні збитків. При цьому, за змістом ч.1 цієї норми, вина виконавця презумується у разі, якщо послуги надаються за плату при здійснені підприємницької діяльності.

За змістом ст. ст. 13, 14 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

В силу вимог ст. ст. 525, 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання підлягає виконанню належним чином відповідно до визначених умов та у встановлений строк. Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, є порушенням зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. ст. 901, 905 ЦК України обсяг та вимоги до виконання зобов'язання з надання послуги виконавцем визначаються завданням іншої сторони, узгодженим із виконавцем як іншою стороною договору. Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

В рахунку №130 від 16.07.2018 та в Акті надання послуг №149 від 17.07.2018 підставою їх складання вказано договір №14/05/15 від 14.05.2015. Однак у письмовому вигляді названий договір до матеріалів справи не надавався. В апеляційній скарзі позивач наголошував на тому, що між сторонами було укладено договір у спрощений спосіб, шляхом складення вказаних рахунку та Акту.

Водночас, незалежно від форми укладення договору (у письмовій формі чи шляхом обміну документами), позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що між сторонами було узгоджено вимоги, яким мали відповідати надані послуги з брендування транспортного засобу, їх вартість та строк виконання, порядок здачі-приймання результатів таких послуг, тощо. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, який саме автомобіль та в якому стані був переданий відповідачу для брендування та повернутий позивачу, оскільки в рахунку №130 від 16.07.2018 та в Акті надання послуг №149 від 17.07.2018 не має вказівки на модель, державний номер чи будь-які інші ідентифікуючи ознаки автомобіля.

Позивачем додано до позову звіт №372-ф/18 від 31.07.2018 про визначення вартості матеріального збитку, згідно з яким експертом визначався збиток, заподіяний внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

До апеляційної скарги позивачем додано службову записку суб'єкта оціночної діяльності, який складав вищевказаний звіт, про те, що у звіті допущено помилку, оскільки вказано про завдання збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди замість збитків, завданих внаслідок неякісного брендування, у зв'язку з чим позивач просив суд врахувати виправлений варіант звіту про визначення вартості завданих збитків.

Проте, навіть якщо врахувати виправлений варіант звіту, при проведенні дослідження вихідні дані надавались позивачем (загальні положення) без участі представника відповідача, звіт не містить як додатку чи посилань на певні документи, які б визначали стан автомобіля до надання послуг та після цього, з якого виходив спеціаліст, визначаючи розмір збитків. Окрім того, як уже зазначалося вище, позивачем не надано доказів, які б надали можливість ідентифікувати транспортний засіб, який передавався відповідачу для надання послуг з брендування, у зв'язку з чим неможливо встановити, що автомобіль, переданий відповідачу, і автомобіль, щодо якого складався звіт є одним і тим самим.

В матеріалах справи наявний лист позивача вих.№126 від 24.07.2018, в якому зазначено про те, що позивачем неодноразово піднімалося питання про якість виконуваних відповідачем робіт та питання щодо строків, які порушені відповідачем.

Натомість у матеріалах справи відсутні докази надіслання вказаного листа та докази інших звернень позивача, про якій йдеться у цьому листі, що свідчить про відсутність належного підтвердження направлення відповідачу вимоги про виконання спірних зобов'язань. Також, як зазначалося вище, позивачем не надано доказів на підтвердження погодження сторонами вимог щодо послуг з брендування автомобіля (що входить до цих послуг, який саме автомобіль буде передано, обсяг і вартість послуг, строк їх виконання, порядок здачі-приймання результатів послуг, тощо).

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено факт заподіяння збитків саме тому автомобілю, який передавався відповідачу для брендування, у зв'язку з чим правові підстави для задоволення вимоги про стягнення з відповідача збитків відсутні.

Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 200,00 грн. здійсненої оплати за послуги з брендування, колегія суддів зазначає, що виходячи зі змісту ч.4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Натомість позивачем здійснено оплату у розмірі 10 200,00 грн. за надання послуг, факт надання їх без дотримання завдання замовника або з порушенням загальним умов, які пред'являються до якості відповідних послуг не доведений, як не доведено істотного порушення зобов'язання відповідачем та відмову позивача від договору у зв'язку таким порушенням.

Таким чином, підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 200,00 грн. відсутні.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що оскільки справа розглядалася судом у спрощеному провадженні без виклику сторін, позивач не міг знати про те, які обставини є предметом доказування і позивача не повідомляли про питання, які виникли під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим ним не надавалися додаткові докази.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.2 ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Окрім того, нормами ч.ч.3, 4 ст. 74 ГПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Таким чином, закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів, що дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі, зокрема, шляхом подання доказів. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони).

Відносно посилання позивача на неможливість надати необхідні суду докази, з огляду на те, що справа розглядалася без виклику сторін, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.5 ст. 252 ГПК України розгляд справи у порядку прощеного позовного провадження здійснюється у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у разі наявності з цього приводу клопотання сторони. Натомість позивач не скористався наданим йому процесуальним правом і не звернувся до суду із відповідним клопотанням.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду. При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі рішення суду відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає і судові витрати, пов'язані з її поданням покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 11, 74, 129, 240, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-практичний центр нейрореабілітації "Нодус" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2018 у справі №911/2126/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/2126/18 повернути Господарському суду Київської області.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук