ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/7058/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О.М. - головуючий, Студенець В.І., Ткач І.В.

за участю секретаря судового засідання Низенко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Смирнової Ю.М.

від 27.09.2018

та постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Дикунської С.Я., Мальченко А.О., Жук Г.А.

від 29.01.2019

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД"

до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Компас Х"

про присудження до виконання обов'язку в натурі

за участю представників:

позивача - Петраш С.А.

відповідача - Шишка Ю.М.

третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», в якому просить суд присудити до виконання Публічному акціонерному товариству Комерційному банку «Приватбанк» обов'язку в натурі, а саме: передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» оригінали кредитного договору №4К14363И від 04.12.2015 та усіх інших документів, що підтверджують перехід ТОВ «Софа ЛТД» права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компас Х» за вищезазначеним кредитним договором (платіжні доручення, квитанції тощо та всі інші документи, які свідчать про їх виконання, на підставі договору поруки №4К14363И/П від 25.10.2016).

Позовні вимоги мотивовані тим, що між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компас Х» укладено кредитний договір від 04.12.2015 №4К14363И. З метою забезпечення виконання даного кредитного договору між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» був укладений договір поруки №4К14363И/П від 25.10.2016, шляхом використання електронного цифрового підпису згідно п. 17 договору поруки. 26.10.2016 позивач як поручитель виконав обов'язок боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Компас Х» перед кредитором - Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» за вказаним кредитним договором, а саме: погасив борг в сумі 36027124,09 грн згідно платіжного доручення №360 від 26.10.2016. У разі виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника, що відповідає ст. 556 Цивільного кодексу України. Однак відповідач відмовляється надати позивачу вище перелічені документи, чим порушує право позивача на визнання його новим кредитором.

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

25.10.2018 між ТОВ «Софа ЛТД» (позивач, поручитель за договором) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», яке в подальшому змінило своє найменування на АТ КБ «Приватбанк (відповідач, кредитор за договором) укладено Договір поруки №4К14363И/П (далі - Договір поруки), предметом якого згідно п. 1 є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «Компас Х» (боржник) своїх зобов'язань за Кредитним договором № 4К14363И від 04.12.2015 (далі - Кредитний договір), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, встановлені Кредитним договором.

За умовами п. 2 Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за Кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

Поручитель згідно п. 3 Договору поруки з умовами Кредитного договору ознайомлений.

Положеннями п. п. 5, 6 Договору поруки сторони визначили, що у випадку невиконання боржником обов'язку п. 1, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги (п. 5).

Сторони погодили (п. 10 Договору поруки), що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів на підтвердження обов'язків боржника за Кредитним договором.

Цей договір згідно п. 11 вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань.

Договір поруки укладено сторонами із застуванням електронного цифрового підпису відповідно до укладеної між позивачем та відповідачем угоди від 03.06.2016 про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що на виконання своїх зобов'язань за Договором поруки з огляду на невиконання боржником свого обов'язку перед кредитором, позивачем перераховано грошові кошти в якості оплати за Кредитним договором, на підтвердження чого до матеріалів справи додано платіжне доручення № 360 від 26.10.2016 на суму 36027124,09 грн.

Проте відповідачем документів поручителю на підтвердження права вимоги до боржника за Договором поруки не передано, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом про зобов'язання АТ КБ «Приватбанк» передати ТОВ «Софа ЛТД» оригінали документів, якими забезпечувалось виконання зобов'язань за Кредитним договором.

3. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.09.2018 у справі №910/7058/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2019, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог господарські суди виходили з того, що умовами договору поруки та приписами чинного законодавства не передбачено обов'язку кредитора передати поручителю саме оригінали документів на підтвердження права вимоги до боржника. За висновками суду, зазначене свідчить про відсутність порушеного права позивача, за захистом якого ним подано даний позов, що вказує на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" 25.02.2019 звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2019 у справі №910/7058/18, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2019 у справі №910/7058/18 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД».

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає, що судами попередніх інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а відтак вони є незаконними, необґрунтованими та підлягають скасуванню.

26.10.2016 позивачем виконано умови договору поруки, кредит повернуто, відсотки сплачено, що підтверджується платіжним дорученням №360 від 26.10.2016 на суму 36027124,09 грн, призначення платежу -виконання обов'язків по кредитному договору №4К14363И від 04.12.2015, згідно договору поруки №4К14363И/П від 25.10.2016.

Отже, позивач набув прав кредитора по відношенню до TOB «КОМПАС X» за вказаними кредитними договорами, а також за укладеними на їх забезпечення договорами застави права вимоги.

Натомість, відповідач, в порушення умов договору поруки № 4К14363И/П від 25.10.2016, не передав позивачу у встановлений договором строк документи, що підтверджують обов'язки TOB «КОМПАС X» за кредитним договорами.

Судами при прийнятті рішень у справі №910/7058/18 не було враховано положень договору поруки №4К14363И/П від 25.10.2016 щодо обов'язку банку, у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором №4К14363И від 04.12.2015 передати поручителю впродовж п'яти робочих днів з моменту виконання обов'язків оригіналів документів, що підтверджують обов'язки боржника за зазначеним кредитним договором.

Суди першої та апеляційної інстанції не надавши даним фактам належної оцінки тим самим не повно з'ясувавши обставини, які мають значення для справи та не врахувавши положення ч. 1 ст. 556, п. 1 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, чим порушили статтю 20 Господарського кодексу України і тим самим позбавили позивача процесуальних прав, передбачених ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України.

В порушення вимог статті 236 ГПК України суди першої та апеляційної інстанції, не дослідили повно та всебічно обставини справи, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог і заперечень (підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні), не встановили характер спірних правовідносин та, як наслідок, невірно застосували норми матеріального права до вирішення вказаних правовідносин, а тому висновок суду першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог є помилковим.

Зазначення судом першої інстанції про відсутність в матеріалах справи звернення позивача до відповідача з відповідною вимогою про надання документів необхідних для переходу прав кредитора, наявності вини відповідача у ненаданні таких документів, а також доказів наявності відмови відповідача від передання таких документів скаржник вважає недоречним, так як діючим законодавством України не передбачено надсилання поручителем як стороною договору пропозиції/вимоги про виконання кредитором (відповідачем) свого зобов'язання, передбаченого умовами цього ж договору.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Відповідач та третя особа відзиву на касаційну скаргу не подали.

Позиція Верховного Суду

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанцій.

Здійснивши розгляд касаційної скарги, дослідивши наведені у ній доводи, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, Касаційний господарський суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову господарські суди виходили з того, що умовами Договору поруки та приписами чинного законодавства не передбачено обов'язку кредитора передати поручителю саме оригінали документів на підтвердження права вимоги до боржника. За висновками суду, зазначене свідчить про відсутність порушеного права позивача, за захистом якого ним подано даний позов, що вказує на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Надаючи оцінку правовідносинам, які склались між сторонами у даній справі, суд першої інстанції правильно визначив, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поруки, за яким, на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

За приписами ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Зміст договору на підставі ст. 628 ЦК України становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Умовами Договору поруки (п. 8) сторони погодили, що до поручителя, який виконав обов'язки боржника за Кредитним договором переходять усі права кредитора за цим договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором в частині виконаного зобов'язання.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно зі ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як вище згадувалось, позивачем на виконання своїх обов'язків за Договором поруки через невиконання боржником своїх зобов'язань перед кредитором перераховано відповідачу кошти в сумі 36027124,09 грн (платіжне доручення №360 від 26.10.2016 з призначенням платежу «виконання зобов'язань по кредитному договору №4К14363И від 04.12.2015 згідно договору поруки №№4К14363И/П від 25.10.2016»).

За приписами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Відповідно до ст. 469 ЦК України особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Відповідачем не спростовано факту отримання коштів від позивача в сумі 36027124,09 грн та не подано доказів повернення цих коштів як помилково перерахованих за відсутності укладеного між сторонами договору поруки.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язань, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи на підтвердження права вимоги до боржника згідно ч.ч. 1, 2 ст. 556 ЦК України.

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора в цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Таким чином, безпосередньо законом закріплено право поручителя вимагати від боржника відновлення свого майнового стану, який зазнав змін в результаті виконання ним обов'язку за боржника.

Підтвердженням цього є приписи ч. 1 ст. 512 ЦК України, якою встановлено вичерпний перелік підстав заміни кредитора у зобов'язанні, серед яких й виконання обов'язку боржника поручителем.

Оскільки перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Обсяг прав кредитора, які переходять до поручителя у такому випадку, повинен відповідати обсягу задоволених ним вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Як вище згадувалось, за умов Договору поруки у випадку невиконання боржником п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги (п. 5 цього договору).

Проте, як було вірно встановлено господарськими судами, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження пред'явлення відповідачем майнових вимог до поручителя, як і наявності порушеного боржником зобов'язання станом на момент сплати позивачем грошових коштів відповідачу.

Положеннями ст. 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За умовами п.10 Договору поруки кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів з моменту виконання обов'язку належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за Кредитним договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Як правильно встановили господарські суди, позивачем не наведено правового обґрунтування, згідно якого виникає обов'язок відповідача виконати дії, про зобов'язання вчинення яких просив позивач, як і не доведено наявності будь-яких інших підстав виникнення у відповідача обов'язку передати позивачу оригінали відповідних документів.

Також матеріали справи не містять доказів в підтвердження розміру дійсної (реальної) заборгованості на момент здійснення оплати позивачем та доказів в підтвердження виконання позивачем умов кредитного договору саме в повному обсязі.

З огляду на наведене, враховуючи норми вказаного вище законодавства, а також встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, колегія суддів зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що ні положеннями частини 1 статті 556 ЦК України, ні умовами укладеного між сторонами договору №4К14363И/П не передбачено зобов'язання кредитора передати поручителю саме оригінали кредитного договору та договорів, які засвідчують обов'язок боржника виконати свої зобов'язання перед поручителем, а тому доводи касаційної скарги щодо виникнення такого обов'язку, відхиляються.

За змістом ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Позивачем не надано доказів на підтвердження факту звернення його до відповідача з вимогою надати документи на підтвердження обов'язків боржника за кредитним договором.

За приписами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа згідно ст. 16 ЦК України має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що в даному випадку позивач просив суд застосувати спосіб захисту, передбачений п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, а саме: примусове виконання обов'язку в натурі.

Такий спосіб захисту як примусове виконання обов'язку в натурі застосовується у тих випадках, коли відповідач зобов'язаний був вчинити певні дії по відношенню до позивача, але відмовився або уникає можливості виконати свій обов'язок. Тобто цей засіб захисту застосовується за наявності зобов'язальних правовідносин між позивачем та відповідачем.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про присудження до виконання обов'язку в натурі, а саме: передання позивачу оригіналів кредитного договору №4К14363И від 04.12.2015 та усіх інших документів, що підтверджують перехід права вимоги до третьої особи за зазначеним кредитним договором, платіжні доручення, квитанції тощо та всі інші документи, які свідчать про їх виконання, на підставі договору поруки №4К14363И/П від 25.10.2016.

Враховуючи наведені положення законодавства і обставини встановлені судами, та зважаючи, що позивач належними доказами не довів наявності підстав для задоволення позовних вимог з заявлених ним мотивів, Суд вважає, що господарські суди дійшли обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову про присудження до виконання обов'язку в натурі.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, колегією суддів відхиляються, оскільки останні є такими, що не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції та рішення першої інстанції прийняті з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування немає.

9. Судові витрати.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов'язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд - ,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2019 у справі №910/7058/18 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді В. Студенець

І. Ткач