ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2019 р. Справа №907/218/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Дубник О.П.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу фермерського господарства Новий Рівень 2006 б/н від 17.09.2018

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 14.08.2018 (повний текс складено 28.08.2018, суддя Пригара Л.І.)

у справі № 907/218/18

за позовом: Берегівської місцевої прокуратури, м. Берегово Закарпатської області, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області, м. Ужгород

до відповідача-1: Державного підприємства Радгосп-завод Виноградівський (надалі ДП Радгосп-завод Виноградівський), м. Виноградів, Закарпатська область

до відповідача-2: Фермерського господарства Новий Рівень 2006 (надалі ФГ «Новий Рівень 2006»), с. Тячівка, Закарпатська область

про визнання недійсним та припинення на майбутнє договору підряду

за участю учасників справи:

від прокуратури: ОСОБА_2 прокурор

від позивача : не зявився

від відповідача-1: не зявився

від відповідача-2: не зявився

ВСТАНОВИВ:

Берегівська місцева прокуратура в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" та до ФГ "Новий Рівень 2006" про визнання недійсним та припинення на майбутнє договору підряду від 16.12.2009 про виробництво продукції рослинництва на площі 58 га щодо земельних ділянок з кадастровими номерами № :07:001:0013 та № :07:001:0012 загальною вартістю 11 960 370 грн, укладеного між ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" та ФГ "Новий Рівень 2006".

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 14.08.2018 у справі № 907/218/18 позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір підряду б/н від 16.12.2009, укладений між ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" та ФГ "Новий Рівень 2006", з припиненням зобов'язань за ним на майбутнє. Стягнуто з ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" на користь прокуратури Закарпатської області суму 881,00 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору. Стягнуто з ФГ "Новий Рівень 2006" на користь прокуратури Закарпатської області суму 881,00 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладення спірного правочину та передача відповідачу-2 в користування земельних ділянок державної форми власності відбулося з порушенням норм чинного законодавства; договір не відповідає вимогам законодавства, зокрема, ст.ст.92, 93, 96 Земельного кодексу України, суперечить інтересам держави та не спрямований на настання обумовлених ним наслідків, тому даний правочин підлягає визнанню недійсним на майбутнє згідно з ч.ч.1, 2 ст.203, ст.ст.215 ЦК України; з огляду на правову природу орендних відносин, як такого, що суперечить закону.

Не погоджуючись з даним рішенням, ФГ «Новий Рівень 2006» подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо природи спірного договору. Стверджує, що за умовами даного договору земельна ділянка по акту приймання-передачі не передавалася, а залишалася постійно в розпорядженні відповідача-1, не містить усіх істотних умов, характерних договору оренди землі. Натомість укладений між відповідачами договір відповідає положенням ст.837 ЦК України та містить усі обовязкові умови для договорів такого виду і виконувався сторонами саме за процедурою, що передбачена договором підряду. Відтак, на думку апелянта, відсутні підстави для визнання правочину недійсним. Крім того, скаржник вважає, що в даному випадку прокурор не обґрунтував чому саме він, а не Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, звернувся до суду, а також у достатній мірі не обґрунтував у чому полягає порушення інтересів держави і необхідність їх захисту.

Скаржник явку уповноваженого представника в судове засідання 16.04.2019 не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. В попередніх судових засіданнях представник доводи апеляційної скарги підтримав повністю.

Прокурор в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/1459/18 від 14.12.2018). Рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. У відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апеляційної скарги заперечив (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/434/18 від 08.11.2018). Рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач-1 відзиву на апеляційну скаргу не подав, явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши представників учасників справи, Західний апеляційний господарський суд встановив наступне.

16.12.2009 між ДП "Радгосп-завод "Виноградівський" (замовник) та ФГ "Новий Рівень 2006" (підрядник) укладено договір підряду, за умовами якого підрядник зобов'язується на власний ризик з високою якістю та за рахунок власних коштів проводити роботи по виробництву продукції рослинництва на площі 58 га. (а.с. 86-87 том ІІ).

Умовами п. 2.1 договору підряду сторони погодили, що підрядник зобов'язується, зокрема, вирощувати зернові культури на земельній ділянці площею 58 га; для вирощування зернових культур залучити власну техніку, здійснювати грошові та матеріальні вклади, пов'язані із цією діяльністю; страхування посівів, здійснювати на власний розсуд; дотримуватись правил землекористування, умов техніки безпеки та протипожежної охорони; не допускати псування та крадіжок продукції, матеріальних засобів, погіршення якості угідь; забезпечити виробництво такої кількості продукції, що покриває затрати на її виробництво та забезпечує отримання прибутку; при потребі залучити для виконання своїх зобов'язань за договором третіх осіб, беручи на себе відповідальність перед замовником за їхні дії. Підрядник також має право отримати дотацію за посів зернових культур; а у випадку надзвичайних ситуацій (паводків, вітрів та інших) отримати державну підтримку (розділ 2 Договору).

За умовами розділу 3 договору, сторони визначили, що замовник зобов'язується у термін протягом трьох днів з моменту підписання цього договору передати підряднику по акту земельні ділянки загальним розміром 58 га, що знаходяться на території Перехрестянської сільської ради за межами населеного пункту. Замовник має право здійснювати контроль за діяльністю підрядника в межах даного договору.

Після оприбуткування продукції незалежно від урожайності, замовник залишає за собою 320 кілограмів зерна із кожного гектара (п. 4.1 договору). Оплату за виконані роботи підряднику, замовник здійснює вирощеною продукцією за мінусом продукції, передбаченої у п. 4.1. Кінцевий розрахунок проводиться протягом трьох днів після оприбуткування продукції (розділ 4 договору).

Пунктами 6.1 та 6.2 договору сторони погодили, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє протягом десяти років.

За положеннями п. 7.4 договору, після закінчення строку договору підрядник має переважне право на укладання нового договору з аналогічним предметом.

Угодою від 25.01.2010 про зміну договору від 16.12.2009 сторонами внесено зміни до договору підряду від 16.12.2009, за якими «розділ I Загальні положення» викладено у наступній редакції: "За цим договором підрядник зобов'язується на власний ризик з високою якістю та за рахунок власних коштів проводити роботи по посіву, обробітку та збору врожаю сільськогосподарських культур на землях замовника площею 58 га. Підрядник зобов'язується надати послуги по посіву, обробітку та збору врожаю сільськогосподарських культур на земельній ділянці розміром 58 га; для надання послуг по посіву, обробітку та збору врожаю сільськогосподарських культур залучити власну техніку, здійснити грошові та матеріальні вклади, пов'язані із цією діяльністю". Решта умов договору підряду залишилися незмінними (а.с. 88 том ІІ).

Прокурор зазначає, що ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" було видано акт на право постійного користування землею для ведення сільського господарства (а.с. 113-117 том ІІ). Відповідно до умов статуту ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" останній здійснює володіння, користування землею і іншими природними ресурсами відповідно до мети своєї діяльності та законодавства. Підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом (а.с. 118-131 том ІІ).

В даному випадку, прокурор та позивач вважають, що договір підряду від 16.12.2009 є удаваним та містить ознаки прихованого договору оренди землі, а отже, таким, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. До оспорюваного договору підлягають застосуванню нормативно-правові акти, які регламентують вимоги для договорів оренди землі, а тому вказаний договір укладено в порушення вимог Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі". Наведене, на їх думку, свідчить, що оспорюваний договір не відповідає вимогам ч. ч. 1, 4, 5 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним правочину відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Вказує, що порушення вимог земельного законодавства щодо спірних правовідносин встановлено також за наслідками перевірки Управління контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області, які згідно акту перевірки від 28.09.2017 підтвердили наявність зазначених порушень закону, зокрема встановлено, що спірний договір не відповідає вимогам "Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціям, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012. (а.с. 132-138 том ІІ).

Звертаючись з даним позовом до господарського суду в порядку ст.23 Закону України Про прокуратуру прокуратурою було повідомлено Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області про порушення інтересів держави в частині використання фермерським господарством земельних ділянок сільськогосподарського призначення всупереч закону (а.с.74-78 том І).

На думку прокурора, наявність підстав для представництва інтересів держави органами прокуратури виражається у тому, що незаконною передачею спірної земельної ділянки в оренду, усупереч вимогам законодавства, недоотримуються органом місцевого самоврядування грошові кошти, що повинні були б надходили до бюджету у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою.

При цьому, за твердженням прокурора, ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" до цього часу не вжило заходів щодо розірвання або визнання недійсним спірного договору, з огляду на що, прокурор звертається до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області з метою захисту права постійного користування на земельну ділянку сільськогосподарського призначення.

В свою чергу ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" проти позову заперечує, при цьому стверджує, що укладені між відповідачами у даній справі договір підряду від 16.12.2009 не передбачає передачі прав користування чи управління земельними ділянками та не позбавляє ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" права користування земельною ділянкою, а тому не може вважатися прихованим договором оренди землі. Крім того, вважає, що в даному випадку положення Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та "Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціям, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном" не поширюються на земельні ділянки, надані в постійне користування ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" (а.с. 93-94 том І).

Відповідач-2 також заперечує проти позову. При цьому вважає, що звертаючись до суду із даним позовом, прокурор не обґрунтував чому саме він, а не орган державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави у земельних відносинах, у даному випадку Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, звернувся до суду, а також у достатній мірі не обґрунтував у чому полягає порушення інтересів держави і необхідність їх захисту; не навів аргументів невідповідності спірного договору вимогам законодавства. А також вважає, що в даному випадку ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" на підставі спірного договору не здійснив розпорядження земельною ділянкою, та за такого формату договору свого права користування земельною ділянкою не втратив, у будь - який час може і самостійно обробляти цю площу землі. З покликанням на приписи ст. 628 ЦК України зазначає, що оспорюваний у даній справі договір, за своєю правовою природою містить в собі елементи договору підряду та надання послуг, виконується сторонами саме як договір підряду, у зв'язку з чим не суперечить вимогам законодавства, якими врегульовано питання укладення таких договорів (а.с. 137-139 том І).

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст.ст.626, 627 ЦК України).

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Так частина 1 статті 203 названого Кодексу визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203 ЦК України).

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України).

Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як зазначалося вище, між ДП "Радгосп-завод "Виноградівський" та ФГ "Новий Рівень 2006" 16.12.2009 було укладено договір підряду (а.с. 86-88 том ІІ).

Приписами ст. 837 ЦК України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

За умовами договору від 16.12.2009 замовник зобовязується у термін протягом трьох днів з моменту підписання цього договору передати підряднику по акту земельні ділянки загальним розміром 58 га, що знаходяться на території Перехрестянської сільської ради за межами населеного пункту. Замовник має право здійснювати контроль за діяльністю підрядника в межах даного договору.

Після оприбуткування продукції незалежно від урожайності, замовник залишає за собою 320 кілограмів зерна із кожного гектара (п. 4.1 договору). Оплату за виконані роботи підряднику, замовник здійснює вирощеною продукцією за мінусом продукції, передбаченої у п. 4.1. Кінцевий розрахунок проводиться протягом трьох днів після оприбуткування продукції (розділ 4 договору).

Отже між сторонами існують фактичні відносини з передання в користування земельної ділянки, метою яких є отримання прибутку від врожаю сільськогосподарської культур, які там вирощуються.

Водночас, за змістом ст. 13 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на час укладення спірного договору) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з частинами 1, 3 статті 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; (ч.1). За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови (ч.3).

Таким чином, на відміну від договору підряду, договір оренди землі укладається не з метою виконання певної роботи за завданням другої сторони, а саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі.

При цьому правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане в користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Із вищенаведених норм слідує, що правова природа підряду полягає у спрямуванні волі і волевиявленні сторін на отримання результату від виконання робіт, при цьому роботу виконує підрядник, а оплачує замовник, а у договорі оренди землі послугу оплачує орендар, який користується земельною ділянкою.

Спірний же договір не містить жодних положень стосовно приймання замовником результатів виконаних підрядником робіт, порядку складання та підписання актів виконаних робіт та обов'язку замовника здійснити оплату. Крім того, договором не встановлено строків виконання робіт або окремих етапів робіт.

Пунктом 3.1 спірного договору визначено передачу відповідачем-1 земельних ділянок загальним розміром 58 га відповідачу-2, а положення договору підряду не можуть передбачати передачу у користування (підряднику) земельних ділянок без дотримання земельного законодавства.

У п. 7.4 договору зазначено, що після закінчення строку договору, підрядник має переважне право на укладання нового договору з аналогічним предметом, повністю узгоджується з нормативним правом орендаря на продовження договору оренди.

Таким чином, за змістом договору від 16.12.2009 між сторонами фактично склалися правовідносини з оренди землі, тому, положення спірного договору повинні відповідати законодавству, що регулює правовідносини у сфері оренди землі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що умови укладеного між відповідачами правочину свідчать про те, що останні фактично уклали договір оренди земельної ділянки.

Якщо ж сторони оформлюють договором підряду відносини оренди, то застосовуються положення про удаваний правочин.

Частиною 1 статті 235 ЦК України встановлено, що удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Колегія суддів звертає увагу на те, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов'язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Відтак, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Отже, встановивши, що за умовами договору підряду відбувалось платне користування відповідачем-2 земельною ділянкою, наданою відповідачем-1 у користування, місцевий господарський суд вірно визнав, що до спірного правочину слід застосовувати правила, передбачені для договору оренди земельної ділянки.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі" та іншими нормативно-правовими актами.

Вказаними законодавчими актами визначено істотні умови та порядок укладання договору оренди, якого, як встановлено судом, в даному випадку сторонами дотримано не було.

Так, ст. 6 Законом України "Про оренду землі" унормовано, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

У відповідності до ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Частиною 1 ст. 92 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно ст. 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

Виходячи із приписів ст. 13 Закону України "Про оренду землі" при оренді землі здійснюється обробіток ґрунту, що становить собою користування земельною ділянкою, внаслідок якого вирощується товарна сільськогосподарська продукція.

Державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки (відповідач-1) надавати третім особам земельну ділянку, тобто, розпоряджатися нею, в тому числі шляхом надання в оренду, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій.

Положеннями ч. 2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Статтею 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, земельним законодавством не передбачено право постійного користувача розпоряджатись земельною ділянкою шляхом передачі її іншим особам у платне користування.

Отже, сторонами не був дотриманий встановлений нормами земельного законодавства порядок щодо передачі в оренду спірної земельної ділянки.

За таких обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість та законність вимог прокурора щодо визнання недійсним договору підряду від 16.12.2009. При цьому суд враховує, що оскільки зобов'язання за договором оренди може бути припинено лише на майбутнє, в зв'язку з неможливістю повернення одержаного за ним, то договір від 16.12.2009 підлягає визнанню недійсним з припиненням зобов'язань за ними лише на майбутнє.

Твердження скаржника про те, що угода від 25.01.2010, якою вносилися зміни до договору підряду від 16.12.2009, підтверджує неможливість кваліфікації оспорюваного договору як договору оренди землі, оскільки містить умови про зобов'язання підрядника надати послуги по посіву, обробітку та збору врожаю сільськогосподарських культур із залученням власної техніки, грошових та матеріальних вкладів, суд не бере до уваги, з огляду на таке.

Внесення сторонами змін до спірного договору таким чином, що його умови містять обов'язок підрядника надавати послуги по посіву, обробітку та збору урожаю, за відсутності у ньому інших умов, необхідних для кваліфікації спірного договору, як договору надання послуг за положеннями ст. 901 ЦК України, не спростовують висновки суду про удаваність спірного правочину з метою приховання іншого правочину - договору оренди землі, з огляду на що такий судом визнано недійсним.

Доводи відповідачів з приводу того, що спірний договір не може вважатися договором оренди землі через відсутність істотних умов договору оренди землі та передачі земельної ділянки, не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку, неналежне оформлення відносин оренди земельної ділянки і є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування земельної ділянки.

Приписами ч. 4 ст. 53 ГПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 визначено, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. "Інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду із даним позовом прокурор вказував, що шляхом укладення спірного договору здійснюється використання земельної ділянки державної форми власності із порушенням вимог чинного законодавства, а тому звернення прокурора до суду у даному випадку спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - законності передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності.

Відповідно до ст. 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом.

Згідно із ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15, визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

В силу пп. 25-1 п. 4 вищевказаного Положення Держгеокадастр, відповідно до покладених на нього завдань, організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; використанням земельних ділянок відповідно до цільового призначення.

Повноваження центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі визначені ст. 6 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель".

Згідно п. "а" ч. 1 ст. 6 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється у частині, зокрема, додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 вищевказаного Закону державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються шляхом: проведення перевірок; розгляду звернень юридичних і фізичних осіб; участі у прийнятті в експлуатацію меліоративних систем і рекультивованих земель, захисних лісонасаджень, протиерозійних гідротехнічних споруд та інших об'єктів, які споруджуються з метою підвищення родючості ґрунтів та забезпечення охорони земель; розгляду документації із землеустрою, пов'язаної з використанням та охороною земель; проведення моніторингу ґрунтів та агрохімічної паспортизації земель сільськогосподарського призначення.

Таким чином, законодавство чітко визначає повноваження державного органу при здійсненні державного контролю за використанням та охороною земель та шляхи реалізації цього контролю, до яких, разом з тим, не відноситься право на подання позову до суду з вимогами про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки та про зобов'язання звільнити земельні ділянки.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правомірним звернення прокурора з даним позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області.

Також суд враховує, що згідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Незаконна передача у користування спірної земельної ділянки порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів.

Приписи ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст. 53 ГПК України, які вказують на можливість звернення прокурора у випадку, коли захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, або коли такий орган відсутній, а так само, на необхідність обґрунтування підстав для здійснення прокурором представництва підкреслюють позавідомчий та міжгалузевий характер діяльності прокурора, як інституту, що призначений для універсального та постійного ефективного захисту конституційно значимих цінностей та відповідно розповсюджується на ті сфери суспільних відносин, щодо яких діє спеціальний (відомчий) державний контроль.

В даному випадку, звернення прокурора спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання -передачі в користування земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що перебуває під особливою охороною держави, і дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.

Наведене повністю спростовує заперечення скаржника щодо недоведеності та відсутності підстав звернення прокурора з даним позовом до суду.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про задоволення позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

В свою чергу прокурором та позивачем належними та допустимими доказами підтверджено свої доводи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Оскільки, апеляційна скарга до задоволення не підлягає, то відповідно понесені судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 14.08.2018 у справі № 907/218/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

4. Справу повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді О.П. Дубник

ОСОБА_1