ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/1340/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н.Г. - головуючого, Білоуса В.В., Пєскова В.Г.

за участю секретаря судового засідання Гаращенко Т.М.

за участю представників : ПАТ "Дельта Банк" - адвоката Таболіна О.С., Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Грицик А.С., Державної іпотечної установи - адвокатів Вичівської О.Ю., Тодосієнка В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018

у справі № 910/1340/18

за позовом Державної іпотечної установи

до Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ДЕЛЬТА БАНК" Кадирова В.В.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання зобов'язань припиненим,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 Державна іпотечна установа звернулася до Господарського суду м. Києва з позовом до ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ДЕЛЬТА БАНК" Кадирова В.В. про визнання зобов'язань припиненими щодо сплати відсоткового доходу за восьмий відсотковий період за облігаціями серій "А3", "В3", "С3" згідно Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "А3", "В3", "С3", "D3" Державної іпотечної установи у 2013, посилаючись в позовній заяві на порушенням відповідачем прав позивача на зарахування зустрічних однорідних вимог, яке передбачено ст. 601 Цивільного кодексу України та п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки банк залишив без задоволення заяву Державної іпотечної установа про зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 80 645 986,55 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2018 (суддя Мудрий С.М.) позов задоволено. Визнано припиненим зобов'язання Державної іпотечної установи перед Публічним акціонерним товариством "Дельта банк" щодо сплати відсоткового доходу за восьмий відсотковий період за облігаціями серій "A3", "B3", "C3" згідно Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" Державної іпотечної установи 2013 року. Стягнуто з ПАТ "Дельта банк" на користь Державної іпотечної установи судовий збір в сумі 1 762, 00 грн.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018 у справі № 910/1340/18 (судді: Коротун О.М., Агрикова О.В. , Чорногуз М.Г.) рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі №910/1340/18 скасувати, прийнявши нове рішення про відмову в позові.

Не погоджуючись з судовими рішеннями щодо задоволення позовних вимог про визнання зобов'язань припиненими щодо сплати відсоткового доходу за восьмий відсотковий період за облігаціями серій "А3", "В3", "С3" згідно Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "А3", "В3", "С3", "D3" Державної іпотечної установи у 2013 у зв'язку з зарахуванням зустрічних однорідних вимог, скаржник посилається на те, що таке зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить приписам Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, яке затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2.

Разом з тим, банк у своїй касаційній скарзі зазначає про те, що суди попередніх інстанцій вирішуючи даний спір неправильно застосували положення п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", внаслідок чого на думку відповідача це призвело до прийняття незаконного рішення.

До того ж, відповідач посилається на неврахування судами рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "Про затвердження Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються" №3711 від 21.08.2017, що зареєстровано Міністерством юстиції України 07.09.2017 за №1104/30972, а саме п. п. 16, 17 цього Положення, за умовами яких неможливо проведення спірного зарахування зустрічних однорідних вимог між Банком та Державною іпотечною установою, як такого, що погіршує стан позивача порівняно з тим, що був до прийняття вказаного рішення.

У своїх поясненнях третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просить задовольнити касаційну скаргу банку та скасувати оскаржувані рішення, як такі що прийняті з порушенням норм матеріального права.

У відзиві позивач просить оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного господарського суду залишити без змін, оскільки вирішуючи даний спір суди врахували всі обставини справи та правильно застосували вимоги чинного законодавства.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2019 для розгляду касаційної скарги у справі № 918/1731/13 визначено колегію суддів у складі: Ткаченко Н.Г. - головуючого (доповідача), Білоуса В.В., Пєскова В.Г. та ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.03.2019 у даній справі відкрито касаційне провадження, розгляд справи призначено на 10.04.2019 на 10:45 год.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги та доводи пояснення, відзиву на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Наведені у касаційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судових рішень у справі відповідно до вимог ст. 311 ГПК України, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм чинного законодавства.

Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, задовольняючи позов в повному обсязі виходили з наступного.

Як вбачається зі матеріалів справи та встановлено судами обох інстанцій, 27.02.2013 між ПАТ "Дельта Банк" (банк) та Державною іпотечною установою (клієнт) укладено договір банківського рахунку №26/995-070, за умовами якого банк відкриває клієнту поточний рахунок у національній валюті №0995 та отримує плату за обслуговування рахунку згідно з тарифами банку на банківські послуги.

Пунктом 1.2. цього договору передбачено, що банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять клієнту, виконувати розпорядження клієнта щодо перерахування відповідних сум з рахунка та проводити інші операції за рахунком у межах законодавства України.

Із наявних у справі матеріалів видно та як встановлено судами, 26.12.2013 Правлінням Державної іпотечної установи було прийнято рішення про закрите (приватне) розміщення облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3".

Згідно п. 4.2. Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" Державної іпотечної установи 2013 наведено параметри випуску облігацій, а саме: характеристика облігацій: серія "Z2" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; серія "A3" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; серія "B3" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; серія "C3" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; серія "D3" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; кількість облігацій: 50 000 штук відсоткових іменних облігацій, у тому числі: серія "Z2" - 10 000 штук; серія "A3" - 10 000 штук; серія "B3" - 10 000 штук; серія "C3" - 10 000 штук; серія "D3" - 10 000 штук; номінальна вартість облігацій (серій "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3"): 100 000 грн.; загальна номінальна вартість випуску облігацій: 5 000 000 000 грн., в тому числі: серія "Z2" - 1 000 000 000 грн.; серія "A3" - 1 000 000 000,00 грн; серія "B3" - 1 000 000 000 грн.; серія "C3" - 1 000 000 000 грн.; серія "D3" - 1 000 000 000 грн.

Відповідно до п. 4.8. Проспекту емісії виплата відсоткового доходу здійснюється за рахунок коштів емітента в національній валюті депозитарною установою, з якою власник облігацій уклав договір про обслуговування рахунку у цінних паперах. Виплата відсоткового доходу за облігаціями здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок власника облігацій.

Виплата відсоткового доходу за облігаціями здійснюється з періодичністю один раз на півроку.

Виплата відсоткового доходу здійснюється на підставі реєстру власників, який складає Центральний депозитарій ПАТ "НДУ" на момент завершення операційного дня, що передує даті початку відповідної виплати (даті останньої виплати).

При цьому у п. 4.8. Проспекту емісії передбачено, що для восьмого відсоткового періоду емітент встановлює такі умови виплати відсоткового доходу: для облігацій серії "А3": для восьмого відсоткового періоду датою закінчення виплати відсоткового доходу визначено 26.12.2017, розмір виплати відсоткового доходу на одну облігацію становить 4 487, 67 грн.; для облігацій серії "В3": для восьмого відсоткового періоду датою закінчення виплати відсоткового доходу визначено 26.12.2017, розмір виплати відсоткового доходу на одну облігацію становить 4 736, 99 грн.; для облігацій серії "С3": для восьмого відсоткового періоду датою закінчення виплати відсоткового доходу визначено 26.12.2017, розмір виплати відсоткового доходу на одну облігацію становить 4 736, 99 грн.

Так, ПАТ "Дельта Банк" є власником цінних паперів, емітованих позивачем, а саме іменних відсоткових облігацій підприємства серії "B3" в кількості 10 000 загальною номінальною вартістю 1 000 000 000 грн., серії "A3" в кількості 4565 загальною номінальною вартістю 456 500 000 000 грн., серії "С3" в кількості 2 700 загальною номінальною вартістю 270 000 000 грн., що підтверджується реєстром власників іменних цінних паперів вих. № 146436зв, 146435зв, 146434зв від 26.06.2017.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами, Державна іпотечна установа має зобов'язання перед ПАТ "Дельта Банк" щодо виплати відсоткового доходу з відсоткових іменних облігацій згідно Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "A3", "B3" , "C3", "D3" Державної іпотечної установи 2013 року за восьмий відсотковий період у загальному розмірі 80 645 986, 55 грн.

На підставі постанови Правління Національного банку України "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних" № 150 від 02.03.2015, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 від 02.03.2015 "Про запровадженні тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", введеного тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 (включно).

В подальшому, рішеннями виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "Про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду № 51 від 02.03.2015 "Про запровадженні тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" № 71 від 08.04.2015 строк запровадження тимчасової адміністрації продовжено до 02.09.2015, № 147 від 03.08.2015 тимчасову адміністрацію у позивача було продовжено до 01.10.2015.

Постановою № 664 від 02.10.2015 правління Національного банку України "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 181 "Про початок процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Із наявних у справі матеріалів вбачається та як встановлено судами попередніх інстанцій, Державну іпотечну установу було включено до сьомої черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Дельта Банк". Відповідно до вказаної довідки загальна акцептована сума кредиторських вимог Державної іпотечної установи становить 3 332 921 190, 01 грн., це підтверджується довідкою ПАТ "Дельта Банк" № 05-3323787 від 03.10.2016.

Заявою №8452/15/28 від 26.12.2017 Державна іпотечна установа звернулась до ПАТ "Дельта Банк" про зарахування зустрічних однорідних вимог по сплаті відсоткового доходу за восьмий період за облігаціями серій "A3", "B3", "C3" згідно з Проспекту емісії в сумі 80 645 986, 55 грн.

Листом № 280 від 15.01.2018 позивач повідомлений про те, що вимоги Державної іпотечної установи були включені до сьомої черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердженого рішенням Виконавчої дирекції ФГВФО від 11.01.2016. Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 03.06.2016 № 895 затверджено ліквідаційну масу банку, АТ "Дельта Банк" розпочав процедуру реалізації активів та задоволення вимог кредиторів у визначеній чинним законодавством черговості. Відповідно до рішення Виконавчої дирекції ФГВФО № 4 від 14.01.2016 здійснюється задоволення вимог кредиторів третьої черги і можливість позачергового задоволення вимог кредиторів за рахунок зарахування зустрічних вимог не передбачена нормами спеціального законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом даного спору є вимоги позивача до відповідача про визнання зобов'язань припиненими щодо сплати відсоткового доходу за восьмий відсотковий період за облігаціями серій "А3", "В3", "С3" згідно Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "А3", "В3", "С3", "D3" Державної іпотечної установи у 2013 у зв'язку з порушенням відповідачем прав позивача на зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно ст. 601 ЦК України та п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку.

За ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Протягом 20 днів з дня затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів Фонд сповіщає кредиторів про акцептування їх вимог шляхом розміщення повідомлення на офіційному сайті Фонду, неплатоспроможного банку, а також у приміщеннях такого банку в доступному для відвідувачів місці.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (ст. 601 ЦК України).

Статтею 602 ЦК України визначено, що не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Отже, зарахування зустрічних вимог за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, не допускається, за винятками випадків, установлених законом.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку, питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банку регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

П. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін. Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що:

- за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку;

- кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Зазначені операції у будь-якому разі заборонені за договорами, укладеними з пов'язаними з банком особами.

Відтак, п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальною нормою, що регулює умови, за яких можливе зарахування зустрічних однорідних вимог у зобов'язаннях, стороною яких є банк щодо якого запроваджено процедуру тимчасової адміністрації чи ліквідації.

З огляду на зазначене, судами попередніх інстанцій встановлено, що на момент звернення Державною а іпотечною установою до ПАТ "Дельта Банк" із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог, враховуючи лист № 8452/15/28 від 26.12.2017, позивач був кредитором банку за договором банківського рахунку №26/995-070 від 27.02.2013, та його вимоги на суму 3 332 921 190,01 грн. акцептовані та включені до реєстру, при цьому грошові кошти спрямовувались на погашення зобов'язань позивача за емітованими ним борговими цінними паперами (облігаціями серії "A3", "B3", "C3" згідно Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" Державної іпотечної установи 2013 року) та на дату початку процедури виведення Фондом Банку з ринку кошти перебували на поточному рахунку позивача, а за п. п. 5.1. - 5.3. договору банківського рахунку, передбачено договірне списання з цього рахунку.

Таким чином, суди попередніх інстанцій встановили, що позивач не є пов'язаною з банком особою в розумінні ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Порядок прийняття рішень та вчинення дій Фондом щодо виведення з ринку банку, який визнаний неплатоспроможним рішенням Національного банку України встановлено Положенням про виведення неплатоспроможного банку з ринку затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05.07.2012 № 2, Це Положення регулює відносини, що виникають у процесі виведення неплатоспроможного банку з ринку, а саме, підготовку, затвердження та реалізацію плану врегулювання, розробленого на основі найменш витратного для Фонду способу виведення неплатоспроможного банку з ринку (п. 1.2).

За п. 4.33 цього Положення визначено, що рішення про погодження проміжного ліквідаційного балансу неплатоспроможного банку, затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів приймаються виконавчою дирекцією Фонду.

Пунктом 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено можливість здійснення зарахування зустрічних вимог за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, в процедурі ліквідації останнього за наявності певних спеціальних умов, необхідних для здійснення такого зарахування.

Так, судами попередніх інстанцій правомірно зазначено, що положення п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та п. 4.33. Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, надають можливість зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії ліквідації, а внесення відповідних змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів, не ставиться в залежність від стану формування ліквідаційної маси неплатоспроможного банку, внаслідок чого посилання скаржника на помилкове застосування судом першої інстанції п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є необґрунтованим.

Крім того, абзацом 16 п. 2.3. глави 2 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку встановлено, що з дня початку процедури ліквідації банку, зокрема, забороняється здійснювати зарахування зустрічних вимог, у тому числі однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, на вимогу однієї із сторін.

Ці обмеження не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що:

за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку;

кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

За таких обставин, доводи скаржника про те, що після затвердження ліквідаційної маси неплатоспроможного банку зарахування зустрічних однорідних вимог є неможливим, оскільки це суперечить приписам Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, є безпідставними, необґрунтованими.

Із наявних у справі вбачається, що після початку процедури виведення ПАТ "Дельта Банк" з ринку, відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та заяв Державної іпотечної установи від 29.10.2015 року та 29.12.2015 року було здійснено зустрічне зарахування однорідних вимог між ПАТ "Дельта Банк" та Державною іпотечною установою на суму 161291973,10 грн., внаслідок якого припинено зобов'язання Державної іпотечної установи перед Банком щодо виплати відсоткового доходу за облігаціями серій "А3", "В3", "С3" згідно Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" Державної іпотечної установи 2013 року за третій та четвертий відсоткові періоди. Даний факт визнано Банком, про що повідомлено позивача листами № 2416 від 25.11.2015 року та №109 від 12.01.2016 року.

Посилання скаржника на п. 4.14 глави 4 розділу V Положення, за яким визначено дії Фонду або уповноваженої особи Фонду у разі виявлення майна, що не було включене до ліквідаційної маси або оприбутковане на баланс банку за результатами претензійно-позовної роботи, а саме: у разі виявлення майна, що не було включене до ліквідаційної маси або оприбутковане на баланс банку за результатами претензійно-позовної роботи, з метою забезпечення достовірності переліку майна банку, що входить до його ліквідаційної маси, Фонд або уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку (у разі делегування їй Фондом відповідних повноважень) може вносити зміни до ліквідаційної маси, але не частіше одного разу на квартал. Такі зміни затверджуються виконавчою дирекцією Фонду є необґрунтованими та такими, що не спростовують наявності підстав для припинення зобов'язань сторін шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки приписи Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та Положення "Про виведення неплатоспроможного банку з ринку" не містять заборони проведення зарахування зустрічних однорідних вимог (за умови дотримання встановлених п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону вимог) після затвердження ліквідаційної маси неплатоспроможного банку.

Відтак, враховуючи вище наведене та встановлене судами попередніх інстанцій, касаційний суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності правових підстав для задоволення позову та визнання припиненими зобов'язаннями Державної іпотечної установи перед ПАТ "Дельта Банк" щодо сплати відсоткового доходу за восьмий відсотковий період за облігаціями серій "A3", "B3", "C3" згідно Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" Державної іпотечної установи 2013 року у загальному розмірі 80 645 986,55 грн.

Щодо доводів скаржника про незастосування судами попередніх інстанцій п. 16, 17 розділу VIII "Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються", затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21.08.2017 року № 3711 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.09.2017 року за №1104/30972, слід зазначити наступне.

Згідно п. 41 ч. 1 ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом.

Таким чином, спірне зарахування може відбутися лише у випадку, якщо воно за всіма своїми умовами підпадає під положення відповідного закону.

При цьому, положення п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачають випадки, у яких можливе таке зарахування, під які потрапляє і спірне зарахування, а вимоги п. п. 16, 17 рішення, є такими, що встановлюють додаткові обмеження щодо можливості зарахування однорідних зустрічних вимог поряд із встановленими вимогами п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Отже, п. 41 ч. 1 ст. 602 Цивільного кодексу України передбачає спірне зарахування лише у випадках установлених законом.

Відтак, умови передбачені п. 16, 17 Рішення, у розумінні п. 41 ч. 1 ст. 602 ЦК України, не є законом, такими є умови п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", проте даним Законом не ставиться в залежність ані зарахування зустрічних вимог від погашення акцептованих вимог кредиторів відповідної черги, до якої відносяться зустрічні кредиторські вимоги, ані зарахування їх пропорційно до суми вимог, що належать кожному кредитору однієї черги, у разі, якщо обсяг коштів недостатній для повного погашення зобов'язань.

Таким чином, з урахуванням встановленого судами попередніх інстанцій та враховуючи наведені вище вимоги закону, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для задоволення заявлених позовних вимог та визнання припиненими зобов'язання Державної іпотечної установи перед ПАТ "Дельта банк" щодо сплати відсоткового доходу за восьмий відсотковий період за облігаціями серій "A3", "B3", "C3" згідно Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" Державної іпотечної установи 2013.

Доводи, наведені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог, які викладені в оскаржуваних судових рішеннях.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 910/12608/17.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За ст. 309 ГПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, з урахуванням вище викладеного, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що постанова Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2018 та рішення Господарського суду м. Києва від 19.07.2018 у справі № 910/4040/18 постановлені у відповідності до фактичних обставин, з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Оскільки суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається, судові витрати відповідно до ст.129 ГПК України (в редакції, чинній після 15.12.2017) покладаються на заявника касаційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 314, 315, 317 ГПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі № 910/1340/18 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя Ткаченко Н.Г.

Судді Білоус В.В.

Пєсков В.Г.