ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 року Справа № 923/142/19

Господарський суд Херсонської області у складі судді Гридасова Ю.В. за участю секретаря судових засідань Зуденко Є.С., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ),

до: Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" (м. Каховка Херсонської області),

про стягнення 3 408 911 грн. 07 коп.,

за участю представників:

позивача - Піун С.П.;

відповідача - Гончарова Н.Я.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постановою Кабінету міністрів України від 06.03.19 № 226, яка набрала чинності 20.03.19, змінено тип товариства - позивача з публічного на приватне акціонерне товариство та перейменовано у Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") 27.02.19 звернувся до господарського суду Херсонської області з позовною заявою у якій просить стягнути з Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" 2300000грн.00коп. основного боргу, 616425грн.27коп. з урахуванням встановленого індексу інфляції, 189608грн.77коп. з урахуванням 3% річних, 302877грн.03коп. пені, відповідно до умов договору № 2449/1617- ТЕ-33 купівлі - продажу природного газу від 21.09.2016 р., та вимог ст. ст. 20,173-175,193,216-218,230,231,264-265 ГК України, ст. ст. 11-16,258, 509, 525, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 655, 692, 712 ЦК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.19, справу розподілено судді Гридасову Ю.В.

Ухвалою суду від 28.02.19 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження, з викликом сторін, призначено на 14 годину 30 хвилин 21.03.19 р.

Розгляд справи у підготовчому засіданні відкладався з 21.03.19 до 14 години 00 хвилин 04.04.19, протокольною ухвалою.

Ухвалою по справі, яка занесена до протоколу підготовчого судового засідання від 04.04.19, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні 16.04.19.

У судовому засіданні 16.04.19 проголошено вступну та резолютивну частини рішення по справі.

Позивач у позовній заяві, відповіді на відзив та письмових запереченнях посилається на наступні обставини:

на виконання умов Договору № 2449/1617- ТЕ-33 купівлі - продажу природного газу від 21.09.16, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 15 984 823,87 грн.;

оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов'язання у строк визначений Договором, чим порушив умови господарського зобов'язання, зокрема вимоги пункту 6.1 Договору;

сума простроченого та несплаченого основного боргу відповідача перед позивачем за Договором складає 2 300 000,00 грн.;

пунктом 8.2 Договору визначено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 Договору, відповідач зобов'язується сплатити позивачу пеню в розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення;

з урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання Відповідачем умов Договору складає 302 877,03 грн.;

сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, відповідно до вимог пункту 2 ст. 625 ЦК України, складає 616 425,27 грн.;

розмір нарахованих 3% річних від основного боргу, відповідно до вимог пункту 2 ст. 625 ЦК України, складає 189 608,77 грн.;

відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі;

п. 10.3 Договору № 2449/1617-ТЕ-ЗЗ від 21.09.2016 року передбачає, що строк, у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафу, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 років;

таким чином, як стверджує позивач, сторони в добровільному порядку погодили збільшену позовну давність щодо нарахування, зокрема, пені;

умови Договору, а саме п. 6.2 прямо встановлює, що Відповідач не обмежується в здійсненні розрахунків з Позивачем лише рахунками з спеціальним режимом використання, таким чином, на думку позивача, відповідач дійшов хибного висновку про те, що був позбавлений можливості розрахуватись за поставлений позивачем природний газ;

бюджетом України та фінансовим планом Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», який затверджений Кабінетом міністрів України, не передбачені фінансові можливості для кредитування споживачів природного газу;

внаслідок недоотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками, що складають 20-24% річних, єдиним джерелом часткової компенсації понесених Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» втрат є стягнення з боржників пені у розмірі передбаченої умовами договорів;

загальна сума заявлених позивачем до стягнення пені, 3% річних, інфляційних не компенсує останньому повністю втрати від сплати відсотків за комерційними кредитами;

на думку позивача, зменшення судом розміру пені спричинить позивачу додаткові втрати та дозволить відповідачу і у подальшому безкарно порушувати договірні умови.

Представник позивача під час судового розгляду справи по суті (у вступному та заключному слові) підтримав вимоги, викладені у позовній заяві та заперечував проти аргументів відповідача, викладених у відзиві та письмових запереченнях на клопотання відповідача.

Відповідач у відзиві на позовну заяву та письмових клопотаннях посилається на наступні обставини:

у відзиві на позовну заяву відповідач по справі визнає позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 2 300 000,00 грн.; трьох процентів річних у сумі 189 608,77 грн.; інфляційних втрат у сумі 616 425,27 грн.;

відповідач не визнає позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 302 877,03 грн.;

на думку відповідача, відносно заявлених позовних вимог про стягнення пені сплинув спеціальний строк позовної давності в один рік та просить суд відмовити в задоволенні позовної вимоги в частині стягнення пені в сумі 302 877,03 грн.;

в клопотанні про зменшення розміру пені Відповідач вказує, що заборгованість перед НАК «Нафтогаз України» за газ виникла в наслідок несвоєчасної оплати населенням послуг централізованого опалення, неможливості відповідача розпоряджатися коштами на банківському рахуноку зі спеціальним режимом використання, а також невідповідності встановлених НКРЕКП тарифів економічно обґрунтованим витратам на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії та послуг централізованого опалення, збитковістю підприємства - відповідача.

відповідач посилається на ст. 233 ГК України та просить суд зменшити розмір неустойки до 3%.

Представник відповідача під час судового розгляду справи по суті (у вступному та заключному слові) заперечував проти позовних вимог та аргументів позивача, викладених у відповіді на відзив, в частині стягнення пені.

Позивачем під час судового розгляду справи подані наступні заяви (по суті справи та з процесуальних питань):

27.02.19 позовна заява;

20.03.19 клопотання про відкладення розгляду справи;

29.03.19 відповідь на відзив;

09.04.19 клопотання про призначення справи до судового розгляду по суті;

16.04.19 заперечення на клопотання про зменшення розміру пені;

16.04.19 заява про зміну типу та найменування товариства - позивача.

Відповідачем під час судового розгляду справи подані наступні заяви та клопотання (по суті справи та з процесуальних питань):

04.04.19 клопотання про долучення до матреіалів справи письмових доказів;

04.04.19 клопотання про зменшення розміру пені;

16.04.19 відзив;

16.04.19 клопотання про відшкодування судових витрат.

Заслухавши вступне та заключне слово представників учасників справи, з'ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в судовому засіданні докази, якими вони обґрунтовуються, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі за текстом рішення - Позивач) та Комунальним підприємством теплових мереж «Каховтеплокомуненерго» (надалі за текстом рішення - Відповідач) 21.09.2016 укладено договір № 2449/1617- ТЕ-33 купівлі - продажу природного газу, з додатковими угодами (надалі за текстом рішення - Договір) (аркуші справи 29 - 40).

На виконання умов Договору, Позивач передав у власність Відповідача природний газ на загальну суму 15 984 823,87 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу (аркуші справи 41 - 46), що не заперечується Відповідачем.

Відповідно до пункту 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється Відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Оплату за переданий газ Відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов'язання у строк визначений Договором, чим порушив умови господарського зобов'язання, зокрема вимоги пункту 6.1 Договору.

Сума простроченого та несплаченого основного боргу Відповідача перед Позивачем за Договором складає 2 300 000,00 грн. (детальний розрахунок на аркушах справи 15 - 28).

Пунктом 8.2 Договору узгоджено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 Договору, Відповідач зобов'язується сплатити Позивачу пеню в розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу Відповідача перед Позивачем за Договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання Відповідачем умов Договору складає 302 877,03 грн. (детальний розрахунок на аркушах справи 15 - 28).

Розрахунок індексу інфляції здійснено Позивачем у відповідності до рекомендацій, наданих відповідно до Листа Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97-р. Сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів складає 616 425,27 грн. (детальний розрахунок на аркушах справи 15 - 28).

Загальний розмір нарахованих 3% річних від основного боргу складає 189 608,77 грн. (детальний розрахунок на аркушах справи 15 - 28).

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення суми пені, помилково посилається на сплив річного строку позовної давності, оскільки вказані аргументи Відповідача не відповідають вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України та умовам п. 10.3 укладеного сторонами Договору № 2449/1617-ТЕ-ЗЗ від 21.09.2016 року, відповідно до якого строк, у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафу, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 років.

У клопотанні про зменшення розміру пені Відповідач посилається на:

неможливість Відповідача розпоряджатися коштами на банківському рахуноку зі спеціальним режимом використання, що не приймається судом до уваги, оскільки, як вірно зазначає Позивач, умовами п. 6.2 Договору сторонами узгоджено, що Відповідач не обмежується в здійсненні розрахунків з Позивачем лише рахунками зі спеціальним режимом використання;

невідповідність встановлених НКРЕКП тарифів економічно обґрунтованим витратам на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії та послуг централізованого опалення, збитковість підприємства - відповідача, а також на те, що заборгованість перед НАК «Нафтогаз України» за газ виникла в наслідок несвоєчасної оплати населенням послуг централізованого опалення, та внаслідок заборгованості держави з виплати відповідачу субвенцій з різниці в тарифах зазначені аргументи приймається судом до уваги, оскільки підтверджуються фінансовою звітністю підприємства - відповідача, крім того, пунктом 1.2. Договору визначено, що природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, відповідно до бухгалтерської довідки Відповідача борг населення станом на 22.12.2017 року становив 3 166001,81 гривень, а станом на 01.03.2019 року (згідно звіту в ДСУ) становить 13 млн. 314,6 грн.

За результатами роботи підприємства «Каховтеплокомуненерго»: за 2017 рік, чистий фінансовий результат підприємства склав -1864 тисяч гривень (збиток), за 2018 рік, чистий фінансовий результат підприємства склав - 985 тисяч гривень (збиток). На підтвердження свого скрутного фінансового становища відповідач надав суду звіти про фінансові результати за 2017 та 2018 роки. За даними офіційного сайту НАК «Нафтогаз України» компанія працює з прибутком: за 2016 рік отримала 26,529 млрд. гривень чистого прибутку; за 2017 рік отримала 39,330 млрд. гривень чистого прибутку; за 9 місяців 2018 року отримала 16,731 млрд. гривень чистого прибутку.

Вказані обставини свідчать про те, що у Відповідача відсутня можливість впливати на своєчасність розрахунків з контрагентами, відповідно до умов укладеного сторонами договору, Відповідач отримував природній газ від Позивача виключно для подальшої реалізації теплової енергії населенню, а не для власних потреб.

Судом не приймаються до уваги аргументи Позивача про те, що за укладеним сторонами Договором постачався імпортований природний газ, який Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» закуповує за зовнішньоекономічними контрактами, якими встановлені чіткі строки розрахунків за поставлений газ, а також жорсткі санкції за порушення цих строків, аж до припинення постачання природного газу на територію України, що майже і сталося 01 січня 2006 року та відбулося 01 січня 2009 року та 2014 року, оскільки вказані доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а зазначений Договір укладений сторонами 21.09.2016 року.

Посилання Позивача, у запереченнях проти клопотання Відповідача про зменшеннґя розміру пені, на те, що Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є підприємством з державною формою власнсоті не відповідає положенням ч. 2 ст. 318 ЦК України, за якою: «Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом».

Посилання Позивача на те, що внаслідок недоотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ Позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками, що складають 20-24% річних, а єдиним джерелом часткової компенсації понесених Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» втрат є стягнення з боржників пені у розмірі передбаченої умовами Договорів, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Аргументи, наведені позивачем, щодо наявності підстав для задоволення позову, в частині стягнення 2300000грн.00коп. основного боргу, 616425грн.27коп. з урахуванням встановленого індексу інфляції, 189608грн.77коп. з урахуванням 3% річних, 151438грн.51коп. пені, приймаються судом, оскільки відповідають фактичним обставинам справи, умовам укладеного сторонами Договору та вимогам законодавства, в іншій частині арументи паозивача судом до уваги не приймаються.

Аргументи, наведені відповідачем, щодо відсутності підстав для задоволення позову, в частині стягнення 151438,51грн. пені, приймаються судом, оскільки відповідають фактичним обставинам справи та вимогам законодавства, в іншій частині арументи відповідача судом до уваги не приймаються.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір, який в силу вимог частини 1 статті 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов'язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Частиною 1 статті 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до вимог частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених ним Кодексом.

Відповідно до вимог статті 509 ЦК України зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 статті 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України, передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України: "неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання".

Відповідно до частини 2 статті 551 ЦК України: "якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань": «платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін».

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону: «розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня».

Відповідно до ч. 6 ст.. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до вимог частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових ! службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року (надалі - Конвенція), кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

З огляду на приписи ст. 9 Конституції України, ст. 3 ГПК України, господарські суди у процесі здійснення правосудця мають керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до приписів ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України спосіб захисту прав повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

За наведеного, положення ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України підлягають застосуванню з урахуванням положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до положень частин 1 та 3 ст. 74, 76 - 79 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З'ясувавши викладені обставини, дослідивши в судовому засіданні подані докази, оцінивши аргументи учасників справи, суд дійшов висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до господарського суду були порушені відповідачем в частині несплати 2300000грн.00коп. основного боргу, 616425грн.27коп. з урахуванням встановленого індексу інфляції, 189608грн.77коп. з урахуванням 3% річних, 151438грн.51коп. пені, тому заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню у зазначеній частині.

Не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині щодо стягнення 151438грн.51коп. пені.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

(51133,67:3408911,07х3257472,56=48862,09 розмір судових витрат, що підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача).

З метою отримання правової допомоги щодо ведення Справи, Відповідачем було укладено договір про надання адвокатських послуг від 11.03.2019 року №5 за яким за правову допомогу при розгляді Справи адвокат Гончарова Наталія Яківна отримала плату в розмірі 33000грн. На підтвердження сплати вказаної суми за Договором Відповідачем до матеріалів Справи надано: копію Договору про надання правової допомоги від 11.03.2019р. №5; копію акту здавання - приймання виконаних робіт; копію платіжного доручення, що підтверджує оплату послуг за договором про надання правової допомоги від 11.03.2019 р. № 5; копію свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю.

(33000,00:3408911,07х3257472,56=31534,00, 33000,00-31534,00=1466,00 розмір судових витрат, що підлягають відшкодуванню з позивача на користь відповідача).

З урахуванням викладених обставин та норм права, керуючись ст. ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241, 256, 257, підпунктами 17.1, 17.5. підпункту 17, пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" (адреса місцезнаходження: 74800, Херсонська область, місто Каховка, вулиця Соборності, будинок 20-А; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 05449897) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (адреса місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Б. Хмельницького, будинок 6; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 20077грн.00коп. основного боргу, 616425грн.27коп. з урахуванням встановленого індексу інфляції, 189608грн.77коп. з урахуванням 3% річних, 151438грн.51коп. пені, 48862грн.09коп. витрат по сплаті судового збору. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Стягнути з Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (адреса місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Б. Хмельницького, будинок 6; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 20077720) на користь Комунального підприємства теплових мереж "Каховтеплокомуненерго" (адреса місцезнаходження: 74800, Херсонська область, місто Каховка, вулиця Соборності, будинок 20-А; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 05449897) 1466грн.00коп. витрат на професійну правничу допомогу. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги на рішення суду подаються учасниками справи протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення, через місцевий суд, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Дата складання повного рішення 22 квітня 2019 р.

Суддя Ю.В. Гридасов