ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

16 квітня 2019 року

м. Черкаси справа № 925/6/19

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого - судді Довганя К.І., з секретарем судового засідання Дяченко Т.В. за участю прокурора - Синецька О.Ю. за посвідченням, представників: позивача - Дмитрук В.Л за довіреністю, відповідача - Брус С.М. адвокат за ордером, Савченко Д.І. особисто, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом першого заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до фізичної особи - підприємця Савченко Дмитра Івановича про стягнення 14789, 34 грн

ВСТАНОВИВ:

Першим заступником керівника Золотоніської місцевої прокуратури заявлено позов, в якому просить суд стягнути з відповідача - фізичної особи-підприємця Савченка Дмитра Івановича в дохід Державного бюджету України плату за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом в розмірі 14 789 грн. 34 коп., що еквівалентно 494,10 євро відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день проведення розрахунку -12.07.2017.

У позові прокурор також просить господарський суд стягнути з відповідача на користь прокуратури Черкаської області сплачений нею при поданні позову судовий збір в сумі 1762 грн.

В обґрунтування заявлених вимог прокурор посилався на те, що посадовими особами Управління Укртрансбезпеки в Одеській області 12.07.2017 на автодорозі М-05 Київ - Одеса (451 км) було здійснено габаритно-ваговий контроль автомобіля (тягач) марки МАN. модель ТGА 18.430, реєстраційний номер НОМЕР_1, з причіпом марки GENERAL TRAILERS, модель ТХ 34 С, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Транспортний засіб належав фізичній особі - підприємцю Савченку Дмитру Івановичу, жителю АДРЕСА_1, що підтверджується інформацією, наданою Регіональним сервісним центром МВС в Черкаській області від 22.12.2017.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фізична - особа підприємець Савченко Дмитро Іванович зареєстрований 27.12.2006 (вид економічної діяльності: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт). Тому фізична особа - підприємець Савченко Д.І. є перевізником у розумінні вимог ст.ст. 1, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

За результатами проведеної перевірки був складений акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № ВН 0155296 від 12.07.2017, довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 12.07.2017 та акт серії ВН №0151533 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 12.07.2017, яким зафіксоване порушення вимог ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: надання послуг із перевезення вантажу (кукурудзи, маршрут - м. Пирятин Полтавської області - М-05 Київ - Одеса (451 км)) із перевищенням вагових обмежень.

Прокурор зазначив, що нормативно допустиме осьове навантаження становить 11, 11, 22 т, а фактичне навантаження вище вказаного автомобіля - 6,58, 12,2, 6,96, 6,72, 6,76 (п.22.5 Правил дорожнього руху) і перевезення здійснювалося без оформлення дозволу, що дає право на рух автомобільними дорогами України.

На підставі вказаних документів було проведено розрахунок плати за проїзд великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування від 12.07.2017 та нараховано плату за проїзд в сумі 494,10 євро.

Прокурор вказав, що згідно листа Управління Укртрансбезпеки у Одеській області № 33/31/5266-18 від 15.01.2017 зазначені кошти відповідачем в добровільному порядку не сплачені.

Прокурор наголосив, що акт перевірки від 12.07.2017 був складений в присутності водія транспортного засобу ОСОБА_4, який від дачі пояснень, отримання копії акту та підпису в акті відмовився, про що свідчить запис інспектора органу контролю.

Відповідач у відзиві на позов заявлені вимоги не визнав мотивуючи тим, що при проведенні зважування транспортного засобу працівниками Укртрансбезпеки не враховано особливості сипучого вантажу, що перевозився, зокрема те, що в процесі його транспортування він переміщувався в межах кузова у зв'язку з потраплянням вантажного автомобіля у вибоїни, а також долання затяжних підйомів та спусків, за що відповідач не може нести відповідальність. Після проведення зважування транспортного засобу водій відповідача самотужки перерозподілив надлишок зайвого вантажу по осям і повторно заїхав на ваги, і надлишку навантаження виявлено не було, що підтверджується чеком про результати зважування № 22734, проведеного 12.07.2017 о 12:17 год.

Відповідач звернув увагу суду на те, що контролюючим органом за наслідками здійснення габаритно-вагового контролю має бути надана довідка про результати здійснення такого контролю. Проте, такої довідки на місці зважування відповідачеві надано не було.

Відповідач стверджував, що на місці зважування жодного документу працівниками Укртрансбезпеки не оформлено, відмова водія від дачі пояснень засвідчена лише підписом одного з інспекторів. У Актах відсутні підписи свідків, які б засвідчили відмову водія від підпису даних документів, що є порушенням засвідчення волевиявлення особи та вказує на те, що дані документи були складені не у присутності водія відповідача, а в іншому місці та інший час.

Відповідач вказав, що на час зважування фактична маса згідно чеку зважувальних вагів становила 39,220 тон, що не перевищує масу заявлену в позові прокурором.

У відзиві на позов відповідач посилався на абз. 4 п. 4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 № 30, яким допускається перевищення вагових параметрів над визначеними у пункті 22.5 Правил дорожнього руху на 2 відсотки (величина похибки) без оформлення відповідного дозволу та плати за проїзд. Тобто, при граничній вазі у 40 т. допустима похибка при зважуванні дорівнює 800 кг. Тому, як вважає відповідач, вище вказаний автомобіль допустиму норму - 40800 кг. не перевищував, а отже міг здійснювати рух без оформлення відповідного дозволу та внесення плати за проїзд.

Як вважає відповідач, позивач зловживає своїм правом на захист, порушуючи при цьому всі можливі строки на звернення до суду, а також Закон України «Про прокуратуру», оскільки Управління Укртрансбезпеки наділене достатніми повноваженнями для захисту інтересів Держави, що вже встановлено Ухвалою Господарського суду Черкаської області у справі № 925/927/18 від 17.12.2018.

Прокурор у відповіді на відзив заперечував проти доводів, викладених відповідачем у відзиві на позов та просив суд задовольнити заявлені вимоги повністю.

Ухвалою суду від 07.02.2019 припинено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 12 березня 2019 року.

Ухвалою суду від 12.03.2019 підготовче засідання відкладено на 10 год. 00 хв.16 квітня 2019 р.

16.04.2019 від відповідача до суду надійшло клопотання про застосування строків позовної давності та закриття провадження у справі у зв'язку з їх пропущенням посилаючись на положення ч.1 ст.250 ГК України.

Прокурор та представник позивача в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги, просили суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, проти заявленого відповідачем клопотання - заперечували.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заявлене клопотання підтримали і просили суд закрити провадження у справі вважаючи заявлені вимоги необґрунтованими та безпідставними.

Заслухавши пояснення прокурора, представників позивача та відповідача, господарський суд дійшов до висновку, що позов прокурора підлягає залишенню без розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з частиною 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Частиною 3 статі 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи значення поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який як однієї із засад правосуддя, передбачений пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України.

Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014, який набрав чинності з 15.07.2015, визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Стаття 23 Закону України "Про прокуратуру" містить, зокрема, такі норми:

1. Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

3. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов'язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об'єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

4. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

З викладених вище положень чинного законодавства України вбачається, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває права на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, передбачає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У даній справі прокурор порушення інтересів держави обґрунтував тим, що плата за проїзд автомобільним дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів відповідно до ст. 29 Бюджетного кодексу України є одним із джерел формування спеціального фонду Державного бюджету України.

Згідно ст.ст. 11, 14 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» 26,75% надходжень від плати за проїзд є джерелом формування спеціального фонду Державного бюджету України, передбачають цільове використання і спрямовуються виключно на розвиток мережі та утримання автомобільних доріг загального користування.

Доцільність пред'явлення позову прокурором в даному випадку обумовлена актуальністю питань збереження автомобільних доріг від руйнування, забезпечення безпеки перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, наповнення дохідної частини бюджету.

Нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю здійснюється Державною службою України з безпеки на транспорті, яка у своїй роботі керується Положенням про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженим поставною Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 та Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567.

Відповідно до п. 27 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 зі змінами від 25.04.2018, Державна служба України з безпеки на транспорті відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Укртрансбезпека є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства (п. 16 вказаного Положення).

За приписами п.3 постанови Кабінету Міністрів України № 592 від 26.06.2015 «Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті» постановлено утворити територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком, в якому зазначено і Управління Укртрансбезпеки у Одеській області.

Згідно Положення про Управління Укртрансбезпеки в Одеській області, затвердженого Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті № 157 від 20.02.2017, Управління Укртрансбезпеки в Одеській області не є юридичною особою, а структурним підрозділом апарату Укртрансбезпеки.

Прокурор посилався на те, що Державною службою України з безпеки на транспорті не вживаються заходи щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом з ФОП Савченка Д.І. Тому, враховуючи не здійснення вказаним органом державної влади заходів щодо самостійного стягнення з відповідача плати за проїзд в судовому порядку, виходячи з наданих органам прокуратури повноважень у сфері представництва в суді законних інтересів держави, Золотоніська місцева прокуратура звернулась до господарського суду Черкаської області із позовом.

За змістом ст. 27 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103 "Про затвердження Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті" Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Зміни до цього пункту із доповненням про повноваження Укртрансбезпеки на вжиття заходів щодо стягнення плати за проїзд внесено згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 N 320 і набрали законної сили 03.05.2018, тобто, до часу звернення прокурора з позовом до суду у даній справі (02.01.2019).

З огляду на викладене, суд вважає, що прокурором не надано доказів. які свідчать про те, що Державна служба України з безпеки на транспорті не умисно не вчиняняє дій на самостійне пред'явлення нею позову про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом згідно норм матеріального права чи ГПК України.

Отже прокурор не надав суду доказів неможливості самостійного захисту інтересів держави Державною службою України з безпеки на транспорті як юридичною особою і органом, уповноваженими здійснювати у спірних відносинах відповідні функції, а також неналежності здійснення ними такого захисту.

Саме лише посилання прокурора на нездійснення Державною службою України з безпеки на транспорті заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом не доводить наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави у спірних відносинах.

З огляду на викладене, господарський суд дійшов до висновку, що у даному випадку немає передбачених законом виключних підстав для представництва прокурором інтересів держави, а тому й немає підстав для прийняття судом рішення у такому спорі по суті, оскільки за змістом статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності.

Відсутність законних підстав для представництва прокурором інтересів держави означає про подання позову особою, яка не має процесуальної дієздатності, і є підставою для залишення такого позову без розгляду відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічний висновок щодо застосування п. 1 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №927/246/18.

На підставі викладеного, керуючись ст. 226, 233, 234 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Позов першого заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до фізичної особи - підприємця Савченко Дмитра Івановича про стягнення 14789, 34 грн. залишити без розгляду.

Ця ухвала набирає законної сили після її оголошення і протягом десяти днів може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст ухвали складено 18.04.2019

Суддя К.І. Довгань