РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2019Справа № 910/17426/18
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ваховській К.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6)

до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, б. 85)

про стягнення заборгованості у розмірі 2 012 963,47 грн

Представники сторін:

від позивача: Бернацька О.В.,

від відповідача: Макіян Г.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" про стягнення заборгованості у розмірі 2 012 963,47 грн., з яких: 116 035,28 грн - пеня, 101 741,46 грн - 3% річних, 1 795 186,73 грн - інфляційні.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань з оплати товару за Договором № 44/1-103-ТЕ-15 купівлі-продажу природного газу від 20.12.2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2018 відкрито провадження у справі №910/17426/18, підготовче засідання призначено на 28.01.2019.

28.01.2019 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому просив залучити до справи співвідповідача - Державне підприємство «Калуська теплоелектроцентраль - нова», відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В підготовче засідання 28.01.2019 з'явилися представники сторін.

Представник відповідача заявив клопотання про продовження строку для подання відзиву.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено продовжити відповідачу строк для подання відзиву.

Представник відповідача підтримав клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачем Державне підприємство «Калуська теплоелектроцентраль - нова».

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ГПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

З наведеної норми вбачається, що залучення до участі у справі співвідповідача можливе за умови відповідного клопотання позивача, однак, в підготовчому засіданні представник позивача проти залучення співвідповідача до участі у справі заперечив, оскільки позовні вимоги пред'явлені лише до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго".

З огляду на викладене, а також відсутність інших обставин, які б свідчили про обґрунтованість клопотання відповідача, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено відмовити відповідачу у залученні співвідповідача до участі у справі.

Також представник відповідача заявив усне клопотання про залучення Державного підприємства «Калуська теплоелектроцентраль - нова» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Відповідно до ст. 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов'язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Заслухавши пояснення представників сторін, з огляду на предмет та підстави позовних вимог, Суд дійшов висновку, що рішення у даній справі не може вплинути на права та обов'язки Державного підприємства «Калуська теплоелектроцентраль - нова», у зв'язку з чим ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про залучення третьої особи.

В підготовчому засіданні 28.01.2019 Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, оголосив перерву до 28.02.2019.

18.02.2019 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, заява про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державного підприємства «Калуська теплоелектроцентраль - нова», письмові пояснення.

В підготовче засідання 28.02.2019 з'явилися представники сторін.

Представник відповідача підтримав заяву про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державного підприємства «Калуська теплоелектроцентраль - нова».

Суд зазначає, що в підготовчому засіданні 28.01.2019 Судом вже було розглянуто аналогічне клопотання, у задоволенні якого відмовлено з підстав того, що дане рішення не вплине на права та обов'язки вказаної особи.

Оскільки питання залучення Державного підприємства «Калуська теплоелектроцентраль - нова» як третьої особи вже вирішувалося судом, а нових додаткових обґрунтованих обставин для її залучення відповідачем не вказано, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про залучення третьої особи.

Ухвалою суду від 18.02.2019, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено продовжити підготовче провадження на 30 днів та відкласти підготовче засідання на 27.03.2019.

15.03.2019 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

25.03.2019 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

В підготовче засідання 27.03.2019 з'явилися представники сторін.

У підготовчому засіданні Судом вчинено всі дії, визначені частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Зважаючи на викладене, за результатами підготовчого засідання 27.03.2019 Судом постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого засідання та призначення справу до судового розгляду по суті.

Частиною 6 статті 183 Господарського процесуального кодексу України передбачено, якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Учасники справи у підготовчому засіданні надали згоду на розгляд справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

В судовому засіданні 27.03.2019 Судом розпочато розгляд справи по суті.

В судовому засіданні 27.03.2019 Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, оголосив перерву до 15.04.2019.

15.04.2019 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшов детальний опис та розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і очікує понести у зв'язку із розглядом справи.

В судовому засіданні 15.04.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги,

Представник відповідача заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 15.04.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

20.12.2012 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Продавець) та Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу природного газу № 44/1-103-ТЕ-15 (далі також - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1, п. 2.1) Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2013 році (з 01.01.13. по 31.12.13.) природний газ обсягом 8 134,759 тис. куб.м, ввезений на митну територію України позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (далі - газ).

Газ, що продається за Договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності. (п. 1.2 Договору).

Згідно з п. 3.3 Договору, приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу Покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу Покупця.

За приписам 3.4 Договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, Покупець зобов'язується надати Продавцеві підписані та скріплені печатками Покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути Покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між Сторонами.

Відповідно до п. 5.1, п. 5.2 Договору, ціна (граничний рівень ціни) на газ для теплопостачальних підприємств та послуги з його транспортування установлюються НКРЕ України. Ціна за 1000 куб. м газу становить 1 091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. Всього 1 309,20 грн. з ПДВ.

Сторонами в п. 6.1, п. 6.2 Договору погоджено, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Строк дії Договору сторонами погоджено розділом 11 Договору, яким встановлено, що Договір набуває чинності з дати підписання та скріплення печатками, діє в частині реалізації газу до 31.12.2013, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2014 у справі № 910/15028/14, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 05.11.2014 та Вищого господарського суду України від 25.12.2014, позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на користь позивача 13 185 378,74 грн. основного боргу, 150 874,75 грн. інфляційних втрат, 320 985,86 грн. 3 % річних та 640 590,44 грн. пені. В частині вимог про стягнення 240 221,41 грн. пені судом відмовлено.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач не своєчасно виконав зобов'язання щодо погашення заборгованості за Договором, стягнутої рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2014, у зв'язку з чим має сплатити 116 035,28 грн пені, 101 741,46 грн 3% річних, 1 795 186,73 грн інфляційних, нарахованих за період прострочення боржника.

В обґрунтування заперечень проти задоволення позовних вимог відповідач зазначає про відсутність заборгованості у нього перед позивачем станом на 30.07.2015, посилаючись при цьому на погашення ним заборгованості 28.10.2014 на підставі укладених між сторонами договорів про організацію взаєморозрахунків, а також погашення заборгованості 30.07.2015 у виконавчому провадженні з виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2014 у справі № 910/15028/14. Також позивач зазначає, що він не є належним відповідачем за даним позовом, оскільки таким є Державне підприємство «Калуська теплоелектроцентраль - нова» як правонаступник прав та обов'язків Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго". Окрім того, відповідач зазначає що, в підписаному сторонами Акті звіряння розрахунків від 26.11.2015 відсутнє посилання на Договір купівлі-продажу природного газу № 44/1-103-ТЕ-15 від 20.12.2012, що свідчить про відсутність у відповідача будь-якої заборгованості перед позивачем. Також відповідач вказує на звернення позивача до суду із пропуском позовної давності в частині стягнення пені, тому просить застосувати позовну давність, передбачену п.п. 9.3 п. 9 Договору. Окрім того, у випадку задоволення позову відповідач просить зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд зазначає таке.

Внаслідок укладення Договору купівлі-продажу природного газу № 44/1-103-ТЕ-15 від 20.12.2012 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2014 у справі № 910/15028/14, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 05.11.2014 та Вищого господарського суду України від 25.12.2014, позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на користь позивача 13 185 378,74 грн. основного боргу, 150 874,75 грн. інфляційних втрат, 320 985,86 грн. 3 % річних та 640 590,44 грн. пені. В частині вимог про стягнення 240 221,41 грн. пені судом відмовлено.

Предметом позову у справі № 910/15028/14 було стягнення заборгованості за природний газ, який поставлений на підставі Договору купівлі-продажу природного газу № 44/21-103-ТЕ-15 від 20.12.2012 січня, вересня 2013 року та січня 2014 року.

Як вказано в ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов'язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2014 у справі № 910/15028/14, яке набрало законної сили у встановленому порядку, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

Відтак, не потребує доказуванню при розгляді цієї справи встановлений у вказаному судовому рішенні факт прострочення виконання грошового зобов'язання за Договором купівлі-продажу природного газу № 44/1-103-ТЕ-15 від 20.12.2012.

При цьому, за твердженнями позивача, не запереченими і не спростованими відповідачем, нарахування стягнутих у рішенні Господарського суду міста Києва від 18.09.2014 у справі № 910/15028/14 3% річних та пені здійснено по 04.04.2014, а інфляційних - по лютий 2014 року.

Судом встановлено, що 01.10.2014 між Територіальним органом Казначейства в Івано-Франківській області (сторона перша), Департаментом фінансів Івано-Франківської ОДА (сторона друга), Фінансовим управлінням Калуської місткої ради (сторона третя), Комунальним підприємством «Водотеплосервіс» Калуської міської ради (сторона четверта), Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (сторона п'ята) та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (сторона остання) укладено Договір № 527/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України «Про державний бюджет України»), за умовами п. 8 якого сторона п'ята перераховує на рахунок сторони останньої кошти у сумі 5 443 773,47 грн, у тому числі податок на додану вартість 907 295,58 грн, для погашення заборгованості за спожитий природний газ за договором від 20.12.2012 № 44/21-103-ТЕ-15 за 2013 рік.

На виконання умов вказаного договору відповідач перерахував позивачу 5 443 773,47 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 4 від 28.10.2014.

Також, 01.10.2014 між Територіальним органом Казначейства в Івано-Франківській області (сторона перша), Департаментом фінансів Івано-Франківської ОДА (сторона друга), Фінансовим управлінням Калуської місткої ради (сторона третя), Комунальним підприємством «Водотеплосервіс» Калуської міської ради (сторона четверта), Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (сторона п'ята) та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (сторона остання) укладено Договір № 528/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України «Про державний бюджет України»), за умовами п. 8 якого сторона п'ята перераховує на рахунок сторони останньої кошти у сумі 5 300 077,57 грн, у тому числі податок на додану вартість 883 346,26 грн, для погашення заборгованості за спожитий природний газ за договором від 20.12.2012 № 44/21-103-ТЕ-15 за 2013 рік.

На виконання умов вказаного договору відповідач перерахував позивачу 5 300 077,57 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 3 від 28.10.2014.

Окрім того, на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 у справі № 910/15028/14 у виконавчому провадженні відповідачем було перераховано на рахунок Міністерства юстиції України у Держаній казначейській службі 3 959 764,63 грн, з яких 3 627 058,75 грн - основний борг, 362 708,88 грн - виконавчий збір, що підтверджується платіжним дорученням № 493/10-1 від 30.07.2015. При цьому, Суд зазначає, що ці кошти надійшли від Державної казначейської служби на рахунок позивача лише 25.08.2015, що підтверджується банківською випискою по рахунку останнього, тому саме ця дата вважається датою погашення заборгованості у розмірі 3 627 058,75 грн.

Отже, з наведеного вбачається, що відповідачем погашалася заборгованість за Договором у загальному розмірі 14 370 909,79 грн. 28.10.2014 та 25.08.2015.

Статтею 534 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

При зверненні до суду позивач просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних за зобов'язаннями листопада та грудня 2013 року, розраховані з 05.04.2014 по 24.08.2015, у розмірі 101 741,46 грн та інфляційні за зобов'язаннями за зобов'язаннями листопада та грудня 2013 року, розраховані з 01.03.2014 по 31.08.2015, у розмірі 1 795 186,73 грн, з урахуванням здійснених відповідачем оплат та порядку їх зарахування позивачем.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України сум.

Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 914/1033/17, від 20.08.2018 у справі № 904/508/17, від 16.11.2018 у справі № 918/117/18.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013).

Перевіривши розрахунок 3% річних як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки відповідачем оплати за Договором за загальний період прострочки з 05.04.2014 по 24.08.2015 у розмірі 101 741,46 грн Суд дійшов висновку, що ця частина позовних вимог є обґрунтованою та підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд не може виходити самостійно за межі заявлених позовних вимог.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013)

Перевіривши розрахунок інфляційних як збільшення суми основного боргу за період прострочки виконання боржником його грошового зобов'язання з 01.03.2014 по 31.08.2015 у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України Суд дійшов висновку, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню на суму 1 737 889,34 грн у зв'язку з невірним визначенням відповідачем дати закінчення періоду прострочення, яка припадає на 24.08.2018, а не на 31.08.2018.

Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь пеню за зобов'язаннями листопада 2013, розраховану з 05.04.2014 по 13.06.2014, та за зобов'язаннями грудня 2013 року, розраховану з 05.04.2014 по 13.07.2014, у загальному розмірі 116 035,28 грн.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013)

Відповідно до п. 7.2 Договору, у разі невиконання Покупцем п. 6.1 Договору він зобов'язаний сплатити Продавцю крім суми заборгованості пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Як встановлено Судом, нарахування пені у справі Господарського суду міста Києва № 910/15028/14 було здійснено позивачем по 04.04.2014.

Суд, перевіривши розрахунок пені, доходить висновку, що позивачем вірно здійснено розрахунок пені відповідно до приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, за якими нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тому розмір пені 116 035,28 грн є обґрунтованою.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог про стягнення пені, поданої 18.02.2019, Суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. (ст. 257 Цивільного кодексу України)

Статтею 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Частиною 2 вказаної норми Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Судом встановлено, що у пункті 9.3 Договору сторони погодили збільшений строк позовної давності, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором, у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань та встановлення його тривалістю у 5 років.

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 перебіг строку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Як встановлено Судом, позивачем до стягнення заявлена пеня за прострочення зобов'язання листопада 2013, розрахована з 05.04.2014 по 13.06.2014, та за прострочення зобов'язаннями грудня 2013 року, розрахована з 05.04.2014 по 13.07.2014.

Відтак, враховуючи п. 9.3 Договору та заявлений позивачем період, строк позовної давності розпочинає свій перебіг з 05.04.2019 та спливає 13.06.2019 і 13.07.2019 відповідно.

Оскільки позивач звернувся до суду з указаним позовом в 21.12.2018 (відбиток штемпеля поштового зв'язку на конверті), Суд дійшов висновку, що позивачем не пропущений встановлений у Договорі строк позовної давності для звернення до суду з указаними позовними вимогами про стягнення пені.

Разом з цим, з огляду на заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру неустойки та ступінь виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором, Суд дійшов висновку про зменшення заявленого до стягнення розміру пені, зважаючи на таке.

Частинами 1 та 2 ст. 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов'язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 10.10.2018 у справі №923/1100/17, від 13.06.2018 у справі №904/9781/17.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість відповідача за отриманий у листопаді-грудні 2013 року товар була остаточно погашена останнім у серпні 2018 року, тобто до звернення позивача до суду з позовом у розглядуваній справі, розмір нарахованої позивачем пені є суттєвим, в той час як період прострочення є незначним, а також враховуючи те, що відповідач відноситься до державного сектору економіки, Суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені, нарахованої відповідно до умов Договору, на 30%, і, як наслідок, задоволення позовних вимог про стягнення пені на суму 81 224,70 грн,

Поряд з наведеним Судом розглянуті та відхилені як необґрунтовані твердження відповідача у відзиві на позов про те, що Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" є неналежним відповідачем у справі, оскільки природний газ за спірним договором було придбано виключно для потреб Виробничої філії Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" "Калуська теплоелектроцентраль", яка пізніше була виділена в окрему юридичну особу - Державне підприємство "Калуська теплоелектроцентраль-нова", і яка є правонаступником прав та обов'язків Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго", пов'язаних із діяльністю його відокремленого підрозділу Виробничої філії Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" "Калуська теплоелектроцентраль" у 2014 році, а тому на думку відповідача, саме Державне підприємство "Калуська теплоелектроцентраль-нова" повинно відповідати за зобов'язаннями, які виникли з договору купівлі-продажу природного газу №003/14-ПР від 26.11.2013.

Так, Державне підприємство "Калуська теплоелектроцентраль-нова" не є стороною укладеного між сторонами правочину, відповідач, відповідно до умов цього договору є кінцевим споживачем, а виконання ним своїх зобов'язань з оплати поставленого позивачем товару не ставиться у залежність від виконання будь-яких зобов'язань з боку третіх осіб.

Також як вбачається з матеріалів справи, п. 7 Наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №449 від 13.07.2016 установлено, що згідно з розподільчим балансом Державне підприємство "Калуська теплоелектроцентраль-нова" є правонаступником прав та обов'язків Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго", пов'язаних з діяльністю його відокремленого підрозділу Виробничої філії Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" "Калуська теплоелектроцентраль", однак із самого розподільчого балансу (остаточного) виділу відокремленого підрозділу Виробничої філії Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" "Калуська теплоелектроцентраль" на 31.12.2016 від 20.02.2017 не вбачається передача третій особі від відповідача будь-яких зобов'язань за Договором купівлі-продажу природного газу № 44/1-103-ТЕ-15 від 20.12.2012.

Окрім того, Суд вважає необґрунтованими також посилання відповідача на відсутність у нього будь-якої заборгованості перед позивачем, що підтверджується на Актом звіряння розрахунків від 26.11.2015, де не значиться Договір купівлі-продажу природного газу № 44/1-103-ТЕ-15 від 20.12.2012.

Так, Суд зазначає, що відсутність у Акті звіряння розрахунків від 26.11.2015 посилання на Договір купівлі-продажу природного газу № 44/1-103-ТЕ-15 від 20.12.2012 жодним чином не спростовує наявності заборгованості, яка виникла саме за прострочення виконання осиного зобов'язання, та не обмежує кредитора у можливості здійснення відповідних нарахувань без їх відображення у акті.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, щодо поданого 15.04.2019 позивачем в матеріали справи попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести, а саме витрати на професійну правничу допомогу, то Суд зазначає, що в поданому до суду клопотанні відповідач не просить покласти вказані витрати на позивача, внаслідок чого означені витрати покладаються на сторону, яка їх понесла (або понесе у майбутньому). Окрім того, Суд звертає увагу, що позивачем не було подано до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу разом з позовом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (04080, м.Київ, вул.Кирилівська, будинок 85, ідентифікаційний код 19480600) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницкого, будинок 6, ідентифікаційний код 20077720) 3% річних у розмірі 101 741 (сто одна тисяча сімсот сорок одна) грн. 46 коп., інфляційні втрати в розмірі 1 737 889 (один мільйон сімсот тридцять сім тисяч вісімсот вісімдесят дев'ять) грн. 34 коп., пеню у розмірі 81 224 (вісімдесят одна тисяча двісті двадцять чотири) грн. 70 коп. та судовий збір у розмірі 29 334 (двадцять дев'ять тисяч триста тридцять чотири) грн. 99 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 22.04.2019

Суддя Т.Ю.Трофименко