ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/445/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федоровій Т.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод", м. Кременчук
до Акціонерного товарисва "Українська залізниця" в особі Філії "Панютинський вагоноремонтний завод" акціонерного товариства "Українська залізниця", м.Лозова
про стягнення коштів 4 217 373,76 грн.
за участю представників:

позивача: ОСОБА_2, адвокат;

відповідача: ОСОБА_3, адвокат.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Кременчуцький сталеливарний завод" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Панютинський вагоноремонтний завод" акціонерного товариства "Українська залізниця" в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 3 876 000,00грн. - основної заборгованості, 145 131,70 грн. - інфляційних втрат, 28 034,16грн. - 3% річних, 168207,60 грн. - пені. До стягнення також заявлені судові витрати зі сплати судового збору за подання даного позову до суду у розмірі 63710,60 грн та витрати на адвоката у розмірі 30 000,00 грн.

В обґрунтування позову вказує на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки від 16.10.2018 №ПВРЗ(ВМТП-18.676)ю в частини повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару. В якості правових підстав посилається на норми статей 610, 625, 712 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.02.2019 відкрито провадження у справі № 922/445/19, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 18.03.2019 о 11:00.

12.03.2019 через загальний відділ діловодства господарського суду Харківської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №6228) в якому просить суд зменшити розмір штрафних санкцій та закрити провадження у справі в частині стягнення суми основної заборгованості у розмірі 3876000,00 грн у зв'язку із її повною оплатою. Не погоджується з заявленими позивачем до стягнення витратами на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн., оскільки вважає їх недоведеними та такими, що не відповідають критерію розумності та реальності.

18.03.2019 позивачем через канцелярію суду надано заяву (вх. № 6658), в якій зазначено, що після звернення позивача з даним позовом до суду, відповідачем сплачена в повному обсязі сума основної заборгованості в розмірі 3 876 000,00 грн. З посиланням на ч.3 ст.130 ГПК України просить стягнути з відповідача понесені судови витрати, а саме судовий збір у розмірі 63 710,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу згідно прохальної частини позову.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 18.03.2019 на підставі ч.5 п.5 ст.183 ГПК України у підготовчому засіданні було оголошено перерву до 12:00 год. 02.04.2019.

21.03.2019 через загальний відділ діловодства господарського суду Харківської області від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 7072) з додатковими документами, які досліджено та приєднано до матеріалів справи.

02.04.2019 через загальний відділ діловодства господарського суду Харківської області від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи (вх. № 8098), а саме ОСОБА_2 №1а приймання-передачі наданих послуг до Угоди про надання правової допомоги б/н від 26.03.2019. Вказаний документ після дослідження його судом був прийєднаний до матеріалів справи.

02.04.2019 відповідач до суду надав заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (вх.№8131), в яких крім посилань на недоведеність вартості наданих адвокатом послуг не погоджується також із розрахунком штрафних санкцій. Так, відповідач вказує, що у відповідності до п.4.2 Договору відповідач мав оплатити позивачу кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару.З врахуванням того, що акти прийому-передачі товару та видаткові накладні були підписані сторонами 19.10.2018 початком прострочення платежу,на думку відповідача, слід вважати саме 05.11.2018, а не 02.11.2018 як визначено позивачем.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 02.04.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/445/19 до судового розгляду по суті на 17.04.2019.

17.04.2019 позивач через канцелярію господарського суду Харківської області надав заяву про збільшення витрат на професійну правничу допомогу (вх.№9550), згідно якої просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 35 000,00 грн.

17.04.2019 у судовому засіданні було оголошено перерву до 14 год. 40 хв. 17.04.2019.

Після перерви у судовому засіданні 27.08.2018 представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення учасників справи, господарським судом встановлено наступне.

На підставі протоколу №1334 від 04.10.2018р. засідання тендерного комітету на закупівлю (№2854281): код ДК 021:2015-34630000-2 між Публічним акціонерним товариством "Кременчуцький сталеливарний завод" (надалі-позивач, постачальник) та Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Панютинський вагоноремонтний завод" був укладений договір №ПВР3 (ВМТП-18.676)ю від 16.10.2018.

Відповідно до п.1.1 договору, позивач зобов'язується поставити і передати в зумовлені строки у власність Відповідачу певну продукцію, а саме: Балка надресорна креслення №7055.00.010 СБ (укомплектована деталлю Балка надресорна креслення 7020.00.001-02) у кількості 34 шт.; Рама бокова креслення № 7055.00.020-0СБ (укомплектована деталлю Рама бокова креслення 7020.00.002-0) у кількості 68 шт., а відповідач зобов'язується прийняти цей Товар та своєчасно здійснити його оплату відповідно до умов Договору.

Підпунктом 5.1.1 п.5.1 Договору визначено, що Товар постачається на умовах FCA (згідно з Інкотермс-2010) - (ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод", м.Кременчук, вул. Івана Приходька, 141) Товар повинен бути підготовлений Постачальником до вивозу не пізніше 10 (десяти) календарних днів від дня направлення письмового повідомлення.

Пунктом 5.1.4. договору передбачено, що датою поставки Товару вважається день підписання Відповідачем або його уповноваженим представником видаткової накладної при поставці автотранспортом або дата штаму залізничної станції на залізничній накладній про приймання до перевезення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання умов п.5.4 п.5.1 договору було поставлено відповідачу товар на загальну суму 3 876 000,00 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: №КС3-0001003 від 19.10.2018 року, №КС3-0001002 від 19.10.2018 року та №КС3-0001001 від 19.10.2018. На підтвердження факту поставки товару сторонами були підписані ОСОБА_2 виконаних робіт №4, №5, №6 від 19.10.2018.

Проте відповідачем свої зобов'язання щодо оплати поставленого позивачем товару у розмірі 3 876 000,00 грн. виконані так і не були, на дату звернення (15.02.2019) позивача з позовом до суду, кошти за товар не отримано, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до господарського суду Харківської області.

З метою дотримання вимог п.9.1. договору позивачем 29.12.2018 на адресу відповідача було направлено Претензію №40-21/204, в якій зазначено про необхідність відповідачу протягом семи днів з моменту її отримання здійснити оплату товару за договором №ПРВЗ (ВМТП-18.676)ю від 16.10.2018 у розмірі 3876000,00 грн та сплатити штрафні санкції, які були нараховані останньому за прострочення договірних зобов'язань. Дана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За вимогами ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач належним чином виконав прийняті на себе зобов'язання та поставив на адресу відповідача товар в строки та об'ємі визначені умовами договору №ПВРЗ (ВМТП-18.676)ю від 16.10.2018. Однак, відповідач за поставлений товар не розрахувався, чим порушив істотні умови Договору.

Сума основного боргу по вищезазначеному Договору, на час звернення (15.02.2019) позивача з даним позовом до господарського суду, складала 3876000,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, після звернення позивача з даним позовом до суду, відповідачем у добровільному порядку була сплачена сума основної заборгованості за договором №ПВРЗ (ВМТП-18.676)ю від 16.10.2018, в розмірі 3876000,00 грн., що підтверджується наданою відповідачем до суду копією платіжного доручення №1607294 від 18.02.2019 (т.1 а.с.177).

За таких обставин, у господарського суду наявні підстави для закриття провадження у справі в частині стягнення 3876000,00 грн. заборгованості, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України (відсутній предмет спору), оскільки сума боргу сплачена відповідачем після подання позовної заяви до господарського суду.

Щодо стягнення з відповідача 168207,60 грн. пені, суд зазначає наступне.

Пунктом 7.3 договору встановлена відповідальність за порушення господарського зобовязання. Так за несвоєчасну оплату покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від неоплаченої вартості товару.

Пунктом 4.2 договору сторони встановили, що Покупець оплачує Постачальнику кожну прийняту партію Товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки Товару Покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання Постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, акту прийому-передачі Товару, документами якості на поставлений товар та податкової накладної.

Матеріали справи свідчать про те, що акт прийому-передачі товару та видаткові накладні були підписані сторонами 19.10.2018.

Відповідно ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, зважаючи на факт поставки товару відповідачу 19.10.2018, з урахуванням того, що 20.10.2018 та 21.10.2018 є вихідними днями, відповідач у відповідності до п.4.2. договору (протягом 10 банківських днів) мав здійснити оплату не пізніше 01.11.2018.А отже, в даному випадку, твердження відповідача про те, що початком періоду прострочення платежу слід вважати 05.11.2018 є хибним та таким, що не відповідає умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 611 ЦК одним з наслідків порушення зобов'язань є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 168207,60 грн., за період прострочення з 02.11.2018 по 29.01.2019 на предмет відповідності вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 253-255, 549 ЦК України, ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені є обґрунтованими, правомірними та правильно розрахованими, а тому підлягають задоволенню повністю.

Розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій заявленого ним у відзиві на позовну заяву, проти задоволення якого позивач заперечував в повному обсязі, суд зазначає наступне.

В обґрунтування вказаного клопотання відповідач наголошує, що 18.02.2019 у повному обсязі розрахувався з позивачем за поставлений товар, а вчасне неотримання позивачем за договором №ПВРЗ (ВМТП-18.676)ю від 16.10.2018 коштів у розмірі 3876000,00 грн. ніяким чином не могло вплинуло на його фінансові показники у 2018 році та завдати йому збитків.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України також передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Таким чином, кожен суб'єкт господарювання здійснює свою господарську діяльність на власний ризик.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч. 2 ст. 226 ГК України сторона, яка порушила своє зобов'язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону.

В матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до позивача з приводу неможливості своєчасного виконання своїх договірних зобов'язань та з пропозицією врегулювання такої ситуації. Відповідно до ст. 627 ЦК України та статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Підписуючи договір №ПВРЗ (ВМТП-18.676)ю від 16.10.2018, який містить умови щодо стягнення пені за порушення зобов'язань та беручи на себе зобов'язання за договором, відповідач, діючи вільно і на власний розсуд, мав усвідомлювати наслідки порушення зобов'язань за договором. Однак, відповідач, як суб'єкт господарювання, свідомо порушив вимоги ст. 193, 226 ГК України в частині вжиття усіх заходів, необхідних для належного виконання своїх зобов'язань за договором.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідачем не доведено виключних обставин для зменшення розміру штрафних санкцій, а тому суд вважає клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

З огляду на прострочення виконання зобов'язання відповідачу нараховані передбачені ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних у розмірі 28034,16 грн. та інфляційні втрати у розмірі 145 131,70 грн.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд вважає, що наданий розрахунок позивача є арифметично вірним, відповідає положенням статті 625 ЦК України, а відтак позовні вимоги про стягнення 28034,16 грн. 3 % річних та 145 131,70 грн. інфляційних втрат підлягають до задоволення.

Також, суд зазначає, що позивач просив покласти на відповідача 35000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Частинами 2, 3 статті 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивач надав суду: Угоду до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018; довіреність №40-21/6 від 14.01.2019; розрахунок витрат адвоката; платіжне доручення №34279 від 14.03.2019 на суму 16300,00 грн; платіжне доручення №33807 від 05.03.2019 на суму 3200,00 грн.; ОСОБА_2 приймання-передачі наданих послуг від 26.03.2019 до Угоди про надання правової допомоги від 25.01.2019; Додаткову угоду від 16.04.2019 до угоди від 25.01.2019.

Судом встановлено, що п.2 Угоди до договору про надання правової допомоги адвокатом сторони погодили попередню варість професійної правничої допомоги на рівні 30 000,00 грн, яка у подальшому була збільшена сторонами у Додатковій угоді до цієї угоди від 16.04.2019 до 35 0000,00 грн.

Втім, фактичні витрати позивача на послуги адвоката мають своє підтвердження тільки у розмірі 19 500,00 грн, оскільки їх сплата вбачається з платіжних доручень №34279 від 14.03.2019 на суму 16300,00 грн, №33807 від 05.03.2019 на суму 3200,00 грн. ОСОБА_1 лише угода з адвокатом та акт приймання-передачі наданих послуг не можуть бути достатніми доказами понесених позивачем витрат на послуги адвоката у зв'язку із їх недоведеністю.

Таким чином, суд приходить до висновку, що фактично понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу складають 19 500,00 грн.

Відповідно до ч.3 ст.130 ГПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після предявлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

З огляду на те, що вимоги позивача про стягнення основного боргу у розмірі 3876 00,00 грн. були задоволені відповідачем після пред'явлення позову, про що також позивачем було зазначено у заяві (про стягнення витрат) від 18.03.2019 за вх.№6658, витрати зі сплати судового збору у розмірі 63260,60 грн. (ціна позову 4217 373,46 х1,5%=63260,60 грн) покладаються на відповідача у відповідності до ч.3 ст.130 ГПК України.

Враховуючи викладене та керуючись ст.6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст. 11, 526, 549, 611, 612, 623-629, 712 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193 Господарського кодексу України; ст. 73, 74, 86, 129, 130, 183, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Панютинський вагоноремонтний завод» акціонерного товариства «Українська залізниця» (, адреса: 64660, Харківська обл., м. Лозова, смт. Панютине, вул. Заводська, 5) на користь Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» (, адреса: 39621, Полтавська область, м.Кременчук, вул. Івана Приходька, 141) 168207 грн. 60 коп. пені, 145131 грн. 70 коп. втрат від інфляції, 28034 грн. 16 коп. 3% процентів річних, 19500 грн. 00 коп. витрат на професійну правову допомогу та 63260 грн. 60 коп. витрат по сплаті судового збору.

Провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 3876000 грн. 00 коп. основної заборгованості закрити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення буде опубліковано в мережі Інтернет за адресою: www.court.gov.ua.

Повне рішення складено "25" квітня 2019 р.

Суддя ОСОБА_1