ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2019 р. Справа№ 911/3840/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Суліма В.В.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Паламарчук А.Ю., дов. № 429/9/22-19 від 14.01.19; Заінчковський Д.А., довіреність № 444/9/22-19 від 14.01.19; Багно І.С., дов. № 443/9/22-19 від 14.01.19

від відповідача-1: Якимчук О.П., дов. № 682/9/10-0210 від 03.04.18

від відповідача-2: Воєводін Р.І., дов. № 2626/26-15-10-01-17 від 15.11.18

від третьої особи: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства юстиції України

на рішення господарського суду Київської області від 06.06.2018 р. (повний текст складено 08.06.2018 р.)

у справі № 911/3840/17 (головуючий суддя Ейвазова А.Р., судді Саванчук С.О., Ярема В.А.)

за позовом Міністерства юстиції України

до 1. Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

2. Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - компанії "East/West Alliance Limited"

про стягнення 5 330 350,09 євро,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року Міністерство юстиції України звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - Білоцерківська ОДПІ), Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - ГУ ДФС у м. Києві) про солідарне стягнення 5 330 350,09 євро, з яких: 5 008 000,00 євро збитки завдані Державному бюджету України внаслідок виконання рішення № 19336/04 від 23.01.2014 р. Європейського суду з прав людини "East/West Alliance Limited" проти України" (далі - рішення ЄСПЛ) та 322 350,09 євро пені за несвоєчасне виконання рішення ЄСПЛ.

Рішенням господарського суду Київської області від 06.06.2018 р. у справі № 911/3840/17 відмовлено у задоволенні позову.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) справи за заявою № 19336/04 "East/West Alliance Limited" проти України" встановлені численні порушення, що виразились у діях, зокрема, але не виключно, посадових та службових осіб органів досудового розслідування, а також діях та бездіяльності органів державної влади. Разом з цим, вимоги про відшкодування збитків у вигляді виплаченого відшкодування за рішенням ЄСПЛ, заявлені лише до податкових органів, а тому посилання позивача на положення частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України, є помилковими, оскільки заявлені вимоги про відшкодування до податкових органів, які здійснювали досудове слідство та посадові особи яких, діючи від імені відповідних органів, допустили дії та бездіяльність призвівши до порушення прав третьої особи, регулюються нормами частин 3, 4 ст. 1191 Цивільного кодексу України, які передбачають звернення саме до винної посадової або службової особи, а не до відповідного органу. Судом зазначено, що у випадку звернення держави до державного органу, який здійснює функції держави, і виконання таких функцій забезпечується фінансуванням з державного бюджету, посадовою або службовою особою якої вчинено дії або допущено бездіяльність, проводилось досудове слідство, які призвели до заподіяння шкоди, що відшкодувала держава, має місце збіг осіб - кредитора та боржника, якими є держава в особі різних державних органів, через яких держава набуває прав та реалізовує відповідні цивільні права та обов'язки, а отже залучені до участі у справі в якості відповідачів юридичні особи - Білоцерківська ОДПІ та ГУ ДФС у м. Києві не є особами, які мають відповідати за заявленим позовом, оскільки відшкодування збитків заподіяних державі за рахунок таких осіб, не призводить до відшкодування збитків Державному бюджету України. При цьому, питання про залучення до участі у справі інших осіб в якості відповідачів, зокрема, компанії "Укрімпекс-2000", Черкаської міської державної адміністрації, комунального підприємства "Аеропорт "Черкаси", Білоцерківського РУ ГУ МВС України у Київській області та інших, дії або бездіяльність яких сприяли заподіянню шкоди, під час розгляду спору не вирішувалось.

Не погодившись з вказаним рішенням, Міністерство юстиції України звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення господарського суду Київської області від 06.06.2018 р. у справі № 911/3840/17 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказував на те, що приписи частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України та частини 5 статті 9 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" не обмежують коло осіб, до яких може бути пред'явлено позов про відшкодування шкоди в порядку регресу та право на зворотну вимогу не передбачає будь-якого поділу на види осіб юридичних чи фізичних, до яких може бути звернена регресна вимога, тому орган представництва не позбавлений права звернутись з позовом до будь-якої особи приватного права, якщо збитки завдані Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини, яким констатовано протиправність дій або бездіяльність відповідних осіб, які сприяли порушенню прав, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколів до неї, у зв'язку з чим позивач посилався на норми частини 1,2 статті 543, частину 1 статті 1190 Цивільного кодексу України та вказував на можливість реалізації солідарної відповідальності відповідачів за вимогами даного позову.

Окрім цього, скаржник стверджував, що зі змісту рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" вбачається порушення Конвенції саме державних органів, зокрема, податкових, а отже було визнано винними державні податкові органи, а не їх структурні підрозділи, посадових чи службових осіб, які в розумінні положень Конвенції можуть нести відповідальність. Апелянт звертав увагу, що податкова міліція не є окремим органом державної влади, а лише структурним підрозділом органів Державної фіскальної служби, який не є юридичною особою та не може бути відповідачем у суді. Також ЄСПЛ встановлено та матеріалами справи підтверджується, що саме відповідачами вчинялись протиправні дії, які призвели до позбавлення майна заявника, а не окремими посадовими особами податкової поліції чи відповідачів.

На думку позивача, суд першої інстанції дійшов хибного висновку стосовно права держави на звернення з регресною вимогою про відшкодування збитків завданих рішенням ЄСПЛ до винної посадової чи службової особи лише після реалізації положень ч. 3 та 4 статті 1191 Цивільного кодексу України, якими передбачено встановлення вироком суду у діях таких осіб складу кримінального правопорушення, оскільки позовні вимоги ґрунтувались на нормах частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України, яка передбачає право особи, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою на зворотню вимогу (регрес) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Апелянт вказував, що саме в порядку господарського і адміністративного судочинства були розглянуті справи, рішеннями яких визнано порушення відповідачами законодавства, а саме майнових прав третьої особи на майно, яке зобов'язано було повернути законному власнику - компанії "East/West Alliance Limited" (заявник у справі ЄСПЛ; третя особа у даній справі), і такі обставини досліджувались та встановлені у рішенні ЄСПЛ, тож в даних спірних правовідносинах є повний склад умов, які надають права позивача звернутися до відповідачів з регресної вимогою про відшкодування збитків в результаті виконання рішення ЄСПЛ.

За твердженням позивача, визнання ЄСПЛ порушень державою України Конвенції є прямим наслідком порушення відповідачами права власності заявника на належне йому майно, тобто рішенням ЄСПЛ було встановлено протиправні дії України в особі державних органів, причинно-наслідковий зв'язок, вину та визначено розмір відшкодування, який сплачено Міністерством юстиції України з Державного бюджету України.

Апелянт не погоджувався із висновком суду першої інстанції щодо поєднання у спірних відносинах в одній особі боржника і стягувача, вказував, що податкові органи є окремими, самостійними юридичними особами публічного права, які мають цивільну правоздатність і дієздатність, а тому здатні самостійно нести цивільно-правову відповідальність щодо відшкодування збитків завданих виконання рішенням ЄСПЛ. При цьому, чинним законодавством не встановлено обмежень щодо стягнення коштів у дохід держави із державних органів.

На думку позивача, судом помилково не було надано допуск до участі у справі експерту з питань права - ОСОБА_7 для надання пояснень щодо зробленого та долученого до матеріалів справи висновку застосування аналогії права та/або закону від 27.02.2018 р. та позбавлено позивача права здійснити належну підготовку до судових дебатів шляхом викладення їх у письмовій формі, у зв'язку з чим необґрунтовано відмовлено у клопотанні про відкладення розгляду справи, порушено принцип змагальності сторін, неповно та всебічно розглянуто даний спір.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2018 р., у складі колегії суддів: Скрипка І.М. (головуючий), Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю., відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 08.08.2018 р.

26.07.2018 р. до Київського апеляційного господарського суду від третьої особи-1 надійшов відзив, в якому представник підтримав доводи апеляційної скарги.

30.07.2018 р. до Київського апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2018 р. оголошено перерву до 05.09.2018 р.

22.08.2018 р. до Київського апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2018 р., у складі колегії суддів: Скрипка І.М. (головуючий), Гончаров С.А., Михальська Ю.Б., прийнято апеляційну скаргу у визначено складі суддів та розгляд справи призначено на 17.10.2018 р.

У зв'язку з ліквідацією Київського апеляційного господарського суду відповідно до акту прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 р. справу № 911/3840/17 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2018 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А., прийнято до розгляду апеляційну скаргу та призначено розгляд справи на 22.01.2019 р.

03.12.2018 р. до Північного апеляційного господарського суду від третьої особи надійшов відзив, в якому представник підтримав доводи апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Сулім В.В., Дідиченко М.А., оголошено перерву до 26.02.2019 р.

25.02.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2019 р. оголошено перерву до 19.03.2019 р.

15.03.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення.

19.03.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшли додаткові пояснення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2019 р. оголошено перерву до 02.04.2019 р.

02.04.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2019 р. оголошено перерву до 23.04.2019 р.

17.04.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від третьої особи надійшли додаткові пояснення.

22.04.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення.

В судовому засіданні 23.04.2019 р. представники позивача просили скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представники відповідачів просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представника третьої особи обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представників третьої особи.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Європейським судом з прав людини 23.01.2014 р. (остаточне 02.06.2014 р.) прийнято рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" за заявою № 19336/04 (а.с. 21-65 том 1), яким вирішено одноголосно долучити заперечення Уряду щодо вичерпання національних засобів юридичного захисту стосовно скарги підприємства-заявника ("East/West Alliance Limited") за статтею 1 Першого протоколу до суті його скарги за статтею 13 Конвенції та відхилено це заперечення після розгляду цієї скарги по суті; оголошено одноголосно заяву прийнятною та постановлено: одноголосно, що було порушення статті 1 Першого протоколу; одноголосно, що немає необхідності розглядати скаргу за пунктом 1 статті 6 Конвенції; одноголосно, що було порушення статті 13 Конвенції; шістьма голосами проти одного, що упродовж трьох місяців від дня, коли це рішення набуде статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має виплатити підприємству-заявнику 5 000 000,00 євро відшкодування матеріальної і моральної шкоди плюс будь-який податок, що може нараховуватись підприємству-заявнику; одноголосно, що упродовж трьох місяців від дня, коли це рішення набуде статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має виплатити підприємству-заявнику 8 000,00 євро компенсації судових та інших витрат, плюс будь-який податок, що може нараховуватись підприємству-заявнику; одноголосно, що зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на цю суму нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти; відхилено одноголосно решту вимог підприємства-заявника щодо справедливої сатисфакції.

Постановою відділу примусового виконання рішення Державної виконавчої служби України від 24.06.2017 р. відкрито виконавче провадження № 43806297 з виконання рішення ЄСПЛ № 19336/04 від 23.01.2014 р. (а.с. 110 том 1).

На виконання вказаного рішення ЄСПЛ з Державного бюджету України на рахунок компанії "East/West Alliance Limited" всього сплачено 5 330 350,09 євро, що підтверджується платіжним дорученнями в іноземній валюті: № 30 від 19.12.2014 р. у розмірі 8 000,00 євро (виконано 24.12.2014 р.), № 30 від 09.09.2015 р. у розмірі 40 000,00 євро (виконано 10.09.2015 р.), № 31 від 11.09.2015 р. у розмірі 40 000,00 євро (виконано 14.09.2015 р.), № 32 від 14.09.2015 р. у розмірі 10 000,00 євро (виконано 15.09.2015 р.), № 35 від 02.10.2015 р. у розмірі 70 000,00 євро (виконано 02.10.2015 р.), № 14 від 15.08.2016 р. у розмірі 4 840 000,00 євро (виконано 30.08.2016 р.), № 17 від 16.09.2016 р. у розмірі 322 350,09 євро пені за несвоєчасне виконання рішення ЄСПЛ (виконано 26.09.2016 р.) (а.с. 111-117 том 1).

27.09.2016 р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у зв'язку з фактичним виконанням рішення ЄСПЛ № 19336/04 від 23.01.2014 р. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 43806297 (а.с. 118 том 1).

Звертаючись до суду з даним позовом, Міністерство юстиції України зазначило, що у зв'язку із виплатою Україною з державного бюджету відшкодування заявнику (компанії "East/West Alliance Limited") за наведеним рішенням ЄСПЛ, наявні підстави для пред'явлення зворотної вимоги (регресу), як це передбачено приписами статті 9 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною 1 статті 1191 Цивільного кодексу України. Також посилаючись на приписи статтей 541, 543, 1166 Цивільного кодексу України, позивач зазначав, що саме в діях/бездіяльності відповідачів наявні всі елементи складу цивільного правопорушення, які встановлені рішенням ЄСПЛ № 19336/04 від 23.01.2014 р., а тому наявні підстави для солідарного стягнення збитків у розмірі понесених державним бюджетом України коштів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що під час розгляду справи за заявою № 19336/04 "East/West Alliance Limited" проти України" ЄСПЛ встановлені численні порушення, що виразились у діях, зокрема, але не виключно, посадових та службових осіб органів досудового розслідування, а також діях та бездіяльності органів державної влади. Разом з цим, вимоги про відшкодування збитків у вигляді виплаченого відшкодування за рішенням ЄСПЛ, заявлені лише до податкових органів, а тому посилання позивача на положення частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України, є помилковими, оскільки заявлені вимоги про відшкодування до податкових органів, які здійснювали досудове слідство та посадові особи яких, діючи від імені відповідних органів, допустили дії та бездіяльність призвівши до порушення прав третьої особи, регулюються нормами частин 3, 4 ст. 1191 Цивільного кодексу України, які передбачають звернення саме до винної посадової або службової особи, а не до відповідного органу. Судом зазначено, що у випадку звернення держави до державного органу, який здійснює функції держави, і виконання таких функцій забезпечується фінансуванням з державного бюджету, посадовою або службовою особою якої вчинено дії або допущено бездіяльність, проводилось досудове слідство, які призвели до заподіяння шкоди, що відшкодувала держава, має місце збіг осіб - кредитора та боржника, якими є держава в особі різних державних органів, через яких держава набуває прав та реалізовує відповідні цивільні права та обов'язки, а отже залучені до участі у справі в якості відповідачів юридичні особи - Білоцерківська ОДПІ та ГУ ДФС у м. Києві не є особами, які мають відповідати за заявленим позовом, оскільки відшкодування збитків заподіяних державі за рахунок таких осіб, не призводить до відшкодування збитків Державному бюджету України. При цьому, при розгляді справи судом першої інстанції питання про залучення до участі у справі інших осіб в якості відповідачів, зокрема, компанії "Укрімпекс-2000", Черкаської міської державної адміністрації, комунального підприємства "Аеропорт "Черкаси", Білоцерківського РУ ГУ МВС України у Київській області та інших, дії або бездіяльність яких сприяли заподіянню шкоди, під час розгляду спору не вирішувалось.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Приписами статті 1 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що орган представництва - це орган, який відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 784 від 31.05.2006 р. Про заходи щодо реалізації Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на Міністерство юстиції України покладено функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень.

В силу ч. 1 ст. 2 та ст. 3 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення ЄСПЛ не лише є джерелом права, але й є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Фінансування рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Частинами 1, 2, 3 статті 8 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до рішення. Протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за рішенням орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті "б" частини першої статті 7 цього Закону (оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується органом представництва).

Згідно ч. 4 ст. 8 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині третій цієї статті документів здійснює списання на вказаний стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України; порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом України "Про виконавче провадження".

Нормами частини 5 ст. 9 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що позивачем у справах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування, виступає орган представництва, який зобов'язаний протягом шести місяців з моменту, визначеного в частині четвертій статті 8 цього Закону, звернутися до суду з відповідним позовом. Загальний строк позовної давності для звернення з такими позовами визначається відповідно до Цивільного кодексу України.

Тобто даною статтею встановлено обов'язок органу представництва (Міністерства юстиції України) звернутися до суду з позовом про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування стягувачу у межах загального строку позовної давності, тривалість якого у відповідності до статті 257 Цивільного кодексу України становить три роки, з моменту повної виплати відшкодування.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, колегія суддів погоджується з тим, що віднесення зазначеними приписами законодавства практики ЄСПЛ до джерел права в Україні зумовлює те, що факти і обставини, які встановленні рішеннями ЄСПЛ не можуть бути поставлені під сумнів і не потребують додаткового або повторного доказування.

Приписами статті 14 Закону України "Про міжнародні договори України" визначено, що міжнародні договори набирають чинності для України після надання нею згоди на обов'язковість міжнародного договору відповідно до цього Закону в порядку та в строки, передбачені договором, або в інший узгоджений сторонами спосіб.

Статтею 15 Закону України "Про міжнародні договори України" встановлено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. Україною ратифіковано 17.07.1997 р. Відповідно до положень Конвенції Україна взяла на себе обов'язок гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені Конвенцією.

Водночас, особа може звернутися до Європейського суду, якщо вона вважає себе особисто і безпосередньо жертвою порушення Державою одного або кількох прав, гарантованих Конвенцією та протоколами до неї. Відтак, сторонами у справах, які розглядаються Європейським судом, є заявник та відповідач - Держава, а рішення виносяться Європейським судом проти держави-відповідача, а не проти конкретних державних органів, підприємств, установ та організацій, їх посадових осіб.

Таким чином, держава Україна в особі Уряду України, який у Європейському суді представляє Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, у кожній конкретній справі відповідає перед заявниками у Європейському суді за дії (бездіяльність) того чи іншого державного органу, підприємства, установи, організації, їх посадових осіб.

Відповідно до статті 41 Конвенції, якщо Європейський суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної держави передбачає лише часткове відшкодування, Європейський суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.

Рішення, в якому констатується порушення Конвенції, має своїм наслідком для держави-відповідача юридичне зобов'язання покласти край цьому порушенню і усунути його наслідки таким чином, щоб, наскільки це можливо, відновити становище, яке існувало до порушення (рішення щодо справедливої сатисфакції у справах "Брумареску проти Румунії", заява № 28342/95, п. 19, ECHR 2001-I, та "Іатрідіс проти Греції", заява № 31107/96, п. 32, ECHR 2000-XI).

Разом з тим, за змістом статті 16 Цивільного кодексу України, норми якої кореспондуються зі ст. 20 Господарського кодексу України, передбачено, що захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків.

За приписами частин 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У відповідності до частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України, визначено загальне правило, відповідно до якого особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Регресне зобов'язання - це зворотна вимога про повернення грошей або майна, виконане однією особою за іншу або з вини останньої третій особі.

Відшкодування збитків, як випливає із змісту ч. 1 ст. 1192 Цивільного кодексу України, є способом відшкодування шкоди. Так, відповідно до вказаної норми, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Отже, звертаючись до суду з позовом про відшкодування збитків, позивач повинен довести обставини, які вказують на наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення.

В силу приписів статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідач, в свою чергу, доводить відсутність своєї вини.

Колегія суддів зазначає, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність наступного юридичного складу: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. При цьому, необхідно встановити, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Держава є учасником цивільних відносин, яка набуває та здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 2, 170 Цивільного кодексу України).

Як вже зазначалось, звертаючись до суду з даним позовом, Міністерство юстиції України, вказувало про наявність вини відповідачів у спричиненні державі збитків, посилаючись на приписи статей 541, 543, ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, і вважаючи, що останні є солідарними боржниками наряду з особами, вину яких встановлено у рішенні ЄСПЛ "East/West Alliance Limited" проти України"

За приписами статті 541 Цивільного кодексу України визначено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Частиною 1 статті 1190 Цивільного кодексу України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Таким чином, обов'язковими умовами виникнення солідарного обов'язку відшкодування шкоди є неподільність шкоди та наявність спільних дій або бездіяльності осіб, які спричинили цю шкоду потерпілому.

Досліджуючи питання виникнення у відповідачів обов'язку відшкодувати збитки, які заявлені до стягнення, колегією суддів встановлені наступні обставини, за яких відбулось порушення прав компанії "East/West Alliance Limited", а саме позбавлення її власного майна (шести літаків Н-28 та восьми літаків Л-410), що стало причиною присудження відшкодування за рішенням ЄСПЛ.

Так, матеріалами справи підтверджується та рішенням ЄСПЛ "East/West Alliance Limited" проти України", зокрема, встановлено наступне.

Щодо літаків Н-28:

30.07.1999 р. між ЗАТ "Багатопрофільна авіакомпанія "Сухой" та третьою особою укладено договір № 0030/99 купівлі-продажу повітряних суден, у якій у подальшому внесені зміни додатковою угодою від 28.12.1999 р., на підставі якого третя особа набула у власність 10 повітряних суден АН-28 з бортовими №№ 28772, 28773, 28787, 28799, 28710, 28712, 28737, 28739 (а.с. 69-75 том 3).

На літаки АН-28 з бортовими №№ 28712, 28739, 28772, 28710, 28799, 28773 Державною авіаційною адміністрацією України видані реєстраційні посвідчення №№ РП 3084, 3075, 3082, 3080, 3081, 3076 (а.с. 82-87 том 3).

Відповідно до висновку спеціаліста № 318 від 26.01.2004 р., який надано згідно листа № 47-Е від 16.01.2004 р. представника третьої особи щодо проведення дослідження, підписи від імені ОСОБА_13 у графах "покупець" на останніх аркушах відповідного договору та додаткової угоди і на звороті кожного з актів прийому-передачі, виконані ОСОБА_13 (а.с. 96-98 том 3).

Аналогічні висновки здійснені і під час проведення судової-почеркознавчої експертизи відповідно до ухвали господарського суду Київської області від 08.06.2005 р. у справі №160/16-2003/15 (а.с. 99-102 том 3).

17.04.2002 р. старший слідчий СВ ПМ ДПА у м. Києві постановою приєднав до кримінальної справи № 50-2706 в якості речових доказів літаки АН-28, бортові номери №№ UR-28799, UR-28710, UR-28739, UR-27712, UR-28773, UR-28772 та передав їх на відповідальне зберігання під розписку керуючому АТК "Узін" Кулікову О.Є. (а.с. 174 том 1).

10.07.2002 р. Державною податковою інспекцією у м. Біла Церква затримано літаки у кількості 6 штук АН-28, про що складено протокол. Відповідні активи затримано з посиланням на пп. 5.1 ст. 9 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетними та державними цільовими фондами" (а.с. 178-179 том 1; а.с. 59-60 том 4).

11.07.2002 р. заступником начальника ДПІ в Білоцерківському районі тимчасово заборонено відчуження відповідних літаків (а.с. 180 том 1; а.с. 62 том 4).

Пунктом 193 рішення ЄСПЛ зауважив, що арешт літаків податковими органами (Білоцерківською державною податковою інспекцією) 10 та 11 липня 2002 року ґрунтувався на пунктах 3.1 та 3.2 ст. 9 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", які передбачали такий арешт у разі порушення норм митного законодавства або законодавства з питань оподаткування акцизними зборами, або при здійсненні продажу з порушенням порядку, визначеного законодавством. Однак, податкові органи у протоколі накладення арешту не зазначили причин накладення, що суперечило відповідній вимозі законодавства (п. 194 рішення), у зв'язку з чим діяли в порушення чинного національного фіскального законодавства (п. 195 рішення) і їх дії згідно з п. 1 статті 1 Першого протоколу були визнані незаконними (п. 195 рішення). При цьому, ЄСПЛ вказав, що податкові органи вирішили ще раз накласти на ці літаки (шість АН-28) арешт, будучи обізнаними про право власності підприємства -заявника на літаки, однак, все одно їх вилучили під тим приводом, що власник цих літаків був невідомий (п. 196 рішення).

Хоча визнання національними органами порушень національного законодавства стосовно літаків АН-28 не здійснено, оскільки на них накладено арешт в рамках іншого провадження, ЄСПЛ визнав справедливим висновок про порушення національного законодавства стосовно вилучення літаків АН-28 (п. 176 рішення ЄСПЛ).

Стосовно арешту, накладеного 10.09.2001 р. рішенням господарського суду м. Києва, на шість літаків АН-28 для забезпечення позову податкової адміністрації, ЄСПЛ погодився з тим, що таке втручання здійснено у "загальних інтересах" суспільства з метою забезпечення позовів, що розглядались (п. 187 рішення ЄСПЛ); те ж саме зазначено і щодо утримання цих же літаків протягом періоду з 17.04.2002 р. по 03.02.2003 р. в рамках кримінального провадження, оскільки накладання арешту на речові докази може бути необхідним в інтересах належного відправлення судочинства, що є легітимною метою в "загальних інтересах" суспільства. При цьому, суд у п. 189 рішення вказав, що лізинг, ймовірно, використовувався як інструмент для приховування оподаткованого доходу; суд не виключив можливості, що як накладення арешту на літаки в рамках господарського провадження, так і їх вилучення в рамках кримінального провадження, також мали значення для наступного забезпечення сплати податків.

21.10.2002 р. між ДПІ у Білоцерківському районі (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Укрімпекс-2000" (виконавець) укладено договір № 6798/10/05-0 про зберігання та реалізацію конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави (а.с. 63-65 том 4), за умовами якого виконавцю доручено виконувати послуги, пов'язані з транспортуванням, зберіганням та реалізацією конфіскованого та іншого майна, яке переходить у власність держави.

Відповідно до акту опису і попередньої оцінки, який затверджено першим заступником начальника Державної податкової інспекції у м. Біла Церква від 22.08.2002 р., вартість шести літаків АН-28 оцінена у 1 200 000,00 грн. та відповідні літаки передані на зберігання директору ТОВ "Укрімпекс-2000" ОСОБА_15 (а.с. 89-90 том 3).

16.09.2002 р. розпорядженням № 244 Білоцерківської міської державної адміністрації "Про визнання майна безхазяйним та дачі дозволу на його реалізацію" оголошено шість літаків АН-28 безхазяйним майном та уповноважено Міжрайонний головний відділ податкової міліції ДПІ у м. Біла Церква реалізувати шість літаків АН-28 (№№ UR-28799, UR-28710, UR-28739, UR-27712, UR-28773, UR-28772) визначеним порядком (а.с. 88 том 3).

24.04.2003 р. третя особа письмово проінформувала Білоцерківську районну державну адміністрацію Київської області про те, що літаки АН-28, які визнані безхазяйними, є власністю компанії "East/West Alliance Limited" та просила вжити термінових заходів по недопущенню незаконної реалізації, а також скасування прийнятого розпорядження (а.с. 68-69 том 4).

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.06.2003 р., яка залишена без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.07.2003 р., у справі № 160/16-2003 заборонено відповідачу - Білоцерківській районній державній адміністрації вчиняти будь-які дії (продаж, виліт, інші), що стосуються шести літаків АН-28 (а.с. 67; 75-76 том 4).

Рішенням господарського суду Київської області від 25.12.2003 р. у справі № 160/16-2002, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.04.2004 р., за позовом компанії "East/West Alliance Limited" до Білоцерківської районної державної адміністрації, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору- Державної податкової інспекції у м. Біла Церква, визнано недійсним розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області № 244 від 16.09.2002 р. "Про визнання майна безхазяйним та дачі дозволу на його реалізацію" (а.с. 119-130 том 1).

Під час перегляду рішення у вказаній справі, Київським апеляційним господарським судом прийнято окрему ухвалу від 09.04.2004 р., якою зобов'язано керівників Київської обласної державної адміністрації, Державної податкової адміністрації в Київської області, Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції прийняти заходи належного реагування до посадових осіб, що винні у порушенні порядку виявлення та визнання безхазяйним майна, що належить компанії "East/West Alliance Limited" на праві приватної власності (а.с. 131-133 том 1).

Постановою Вищого господарського суду України від 20.07.2004 р. рішення господарського суду Київської області від 25.12.2004 р., постанова та окрема ухвала від 09.04.2004 р. Київського апеляційного господарського суду у вказаній справі залишені без змін (а.с. 134-138 том 1).

Постановою Верховного Суду України від 21.12.2004 р. постанова Вищого господарського суду України від 20.07.2004 р., постанова Київського апеляційного господарського суду від 09.04.2004 р. та рішення господарського суду Київської області від 25.12.2003 р. скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 139-141 том 1).

За результатами нового розгляду справи № 160/16-2003/15 (старий № 160/16-2002), господарським судом Київської області прийнято постанову від 25.09.2006 р., яка залишена без змін ухвалою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 07.06.2007 р., про задоволення вимог; визнано протиправним та скасовано розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області № 244 від 16.09.2002 р. "Про визнання майна безхазяйним та дачі дозволу на його реалізацію" (а.с. 142-149 том 1).

Мотивуючи вказані рішення, суди дійшли висновку, що вищезазначене розпорядження прийнято з порушенням ст.ст. 19, 41, 44 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", ст.ст. 5, 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 2 Закону України "Про власність", ст. 137 ЦК УРСР.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.10.2008 р. відповідна постанова та ухвала Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 07.06.2007 р. залишені без змін (а.с. 78-81 том 4).

Печерським районним судом м. Києва у кримінальній справі № 1-14/2003 за обвинуваченням ОСОБА_16, якого вироком Печерського районного суду м. Києва від 03.02.2003 р. визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 367 КК України з обранням йому покарання, за клопотанням ОСОБА_16 постановою від 07.02.2005 р. у справі № 1-14/2003 уточнено питання, щодо повернення речових доказів - літаків АН-28, бортові номери UR-28799, UR-28710, UR-28739, UR-27712, UR-28773, UR-28772, а саме постановлено повернути їх власнику - компанії "East/West Alliance Limited" (а.с. 93-94 том 2).

Вказана постанова прийнята оскільки у відповідному вироку суду вказано про повернення таких літаків власнику, однак, не зазначено назву власника.

07.02.2005 р. Печерським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 1-14/2003 на виконання вказаної постанови суду та вироку в частині повернення речових доказів - шести літаків АН-28 компанії "East/West Alliance Limited" (а.с. 95 том 3).

19.07.2007 р. третя особа звернулась до Білоцерківської ОДПІ з листом № 18-К/07 (а.с. 113-115 том 3) та просила припинити незаконну охорону літаків АН-28, які перебували на території філії "Аеродромно-технічний комплекс "Узин" у м. Узині. У відповідному листі третя особа зазначала, що підстав для здійснення такої охорони не має, оскільки скасовано розпорядження про визнання їх безхазяйним майном і такі дії унеможливлюють здійснення технічного обслуговування, у зв'язку з чим літаки приходять у технічну непридатність, а компанія позбавлена можливості використовувати їх за призначенням, що завдає збитків.

У відповідь відповідач-1 - Білоцерківська ОДПІ листом № 3384 від 27.07.2007 р. повідомила про оскарження судових актів у справі № 160/16-2003/15 до суду касаційної інстанції з поданням клопотань про зупинення дії оскаржуваних судових актів (а.с.116 том 3).

З аналогічними вимогами третя особа звернулась і до Державної податкової адміністрації в Київській області листом № 19-Е/07 від 19.07.2007 р. та Державної податкової адміністрації України листом № 20-Е/07 від 19.07.2007 р. (а.с. 117-119; 121-123 том 3).

У відповіді на звернення Державна податкова адміністрація України листом № 7980/6/26-9215 від 20.08.2007 р. вказала на обставини, аналогічні зазначеним у відповіді відповідача-1, а також зазначила, що передчасне виконання рішення суду може призвести до завдання збитків державі, втрат державного бюджету, незаконного відчуження безхазяйного майна (а.с. 120 том 3).

10.12.2008 р. листом за № 32604/10/10 Білоцерківська ОДПІ у відповідь на лист № 31-Е/08 від 10.11.2008 р. повідомила третю особу - компанію "East/West Alliance Limited" про визнання 6 літаків АН-28 безхазяйним майном та реалізацію такого майна відповідно до біржових контрактів (а.с. 91 том 3).

Окрім того, третя особа звернулась до господарського суду Київської області з позовом до Білоцерківської ОДПІ Київської області, товариства з обмеженою відповідальністю "Укрімпекс-2000", Брокерської контори № 772, суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_17, Брокерської контори № 592 Виробничо-комерційної фірми "Анатоль+", товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційної фірми "Анатоль+", за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Київської універсальної біржі, про визнання недійсним біржового контракту від 17.03.2003 р., на підставі якого відчужено один із літаків АН-28 (UR-28712).

Рішенням господарського суду Київської області від 25.08.2009 р., яке залишено без змін постановами Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 17.12.2009 р. та Вищого господарського суду від 25.02.2010 р., у справі № 1/7-04/17/3-06/8 визнано недійсним біржовий контракт від 17.03.2003 р., укладений між Брокерською конторою № 772 від імені товариства з обмеженою відповідальністю "Укрімпекс-2000" та Брокерською конторою №592 ВКФ "Анатоль+" від імені суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_17 (а.с. 86-90 том 4).

23.10.2009 р. Білоцерківська ОДПІ листом № 5081/7/26-90, надаючи відповідь на лист третьої особи щодо припинення охорони літаків та повернення їх власнику, вказала, що провадження у справі № 2-а-5464/09/01070 за позовом третьої особи до Білоцерківської РДА, Білоцерківської ОДПІ про зобов'язання вчинити певні дії - повернути літаки АН-28 у кількості 6 штук закрито і розпоряджень про припинення цілодобової охорони ГВПМ Білоцерківської ОДПІ не виносилось (а.с. 92-95 том 4).

На відсутність розпоряджень з припинення охорони вказала і Державна податкова адміністрація у Київській області у листі № 579/10/26-90/1634 від 15.03.2010 р., розглянувши звернення третьої особи щодо припинення незаконної охорони (а.с. 99-102 том 4).

Листом № 2348/10/26-90/5958 від 06.11.2009 р. Державна податкова адміністрація у Київській області, до якої зверталась третя особа, зазначивши, що процедура судового оскарження рішень у справі № 160/16-2003/15 триває і факт права власності третьої особи на 6 літаків АН-28 не доведений, у Білоцерківської ОДПІ відсутні підстави припиняти охорону таких літаків (а.с. 96-98 том 4).

У пункті 201 рішення ЄСПЛ суд зауважив, що, хоча податкова адміністрація визнала у листі від 15.03.2010 р. існування остаточних рішень, які скасовували як незаконні оголошення літаків безхазяйним майном та їх наступний продаж, вона продовжувала їх охороняти на тій підставі, що не було окремого рішення, яке б скасовувало цю охорону, тому, суд визнав, що утримання літаків продовжувалось без будь-яких законних підстав або логічних пояснень.

Суд також зазначив, що згодом 06.10.2010 р. слідчий Білоцерківського РВ РУ ГУ МВС України оголосив літаки речовими доказами в кримінальній справі, порушеній у лютому 2006 року, у зв'язку з привласненням майна шляхом зловживання службовим становищем підприємством "Україмпекс-2000" (посадові особи підприємства підозрювалися у непереведенні до державного бюджету усіх грошових коштів, отриманих від продажу літаків - див. пункти 61 і 92). Літаки утримувались як речові докази до 17.06.2011 р., коли слідчий виніс постанову про їхнє повернення підприємству-заявнику (пункту 202 рішення ЄСПЛ). Проте, перебуваючи на зберіганні державних органів, літаки були пошкоджені та понівечені (пункт 203 рішення ЄСПЛ).

У п. 206 рішення ЄСПЛ визнав, що відповідальність за фізичне пошкодження літаків лежить на державі та ніщо не вказує на те, що пошкодження, яке фактично становило повне знищення майна, було неминучим.

У відповідь на лист №02-Е/11 від 24.01.2011 р. третьої особи (а.с. 108-109 том 4), Білоцерківька ОДПІ повідомила про визнання таких літаків речовими доказами у кримінальній справі та зазначила, що з питань проведення огляду їх необхідно звертатись до Білоцерківського РВ ГУ МВС України в Київській області (а.с. 111 том 4).

17.06.2011 р. постановою слідчого СВ Білоцерківського РВ ГУ МВС України в Київській області визначено передати літаки АН-28 у кількості 6 штук на відповідальне зберігання власнику - компанії "East/West Alliance Limited" (а.с. 113-114 том 4).

09.08.2011 р. підприємство-заявник уклало договір з ДП "Антонов", ексклюзивним розробником та виробником літаків Ан-28, про проведення експертної оцінки літаків. З 03 по 08.10.2011 р. експертна комісія ДП "Антонов" перевіряла літаки у присутності представника підприємства-заявника. Комісія дійшла висновку, що об'єкти, надані їй для перевірки, складалися з окремих агрегатів та компонентів і не могли вважатися літаками. Вони також не могли вважатися складовими частинами саме тих літаків, що належали підприємству-заявнику. Більше того, документація щодо літаків була відсутня (пункти 96, 97 рішення ЄСПЛ).

Стосовно літаків Л-410:

25.07.2000 р. третя особа придбала на відкритому аукціоні шість літаків Л-410, а 15.08.2000 р. отримала нотаріально посвідчені документи про те, що ці літаки є її власністю (бортові №№ 67506, 67481, 67479, 67017, 67023, 67024 (а.с. 230-235 том 3) (пункти 98, 99 рішення ЄСПЛ).

19.09.2000 р. товариство з обмеженою відповідальністю "Март", яке діяло від імені Черкаського авіаційного підприємства "Універсал-Авіа", та третьою особою - компанією "East/West Alliance Limited" в особі ОСОБА_16 укладено договори № 0159,0160 купівлі-продажу, за умовами яких третя особа набула у власність літаки Л-410 УВП, бортові №№ UR-67068, 67059 (а.с. 124-129 том 3).

У подальшому відповідні 8 літаків передані в строкове платне користування ЗАТ "Авіакомпанія "АТІ" на підставі договору оренди повітряних суден від 18.08.2000 р., у якій внесені зміни додатком № 2 до такого договору (а.с. 136-141 том 3).

При цьому, між ЗАТ "Авіакомпанія "АТІ" та Черкаським державним авіапідприємством "Універсал-Авіа" укладено договір № 64, до якого внесені зміни додатком № 1 від 28.09.2000 р., предметом якого є надання послуг з базування вищевказаних повітряних суден Л-410 УВП у кількості, з урахуванням внесених змін, 8 одиниць (а.с. 142-145 том 3).

За результатами перевірки комплектності та технічного стану літаків Л-410 б/н 67017, 67023, 67024, 67068, 67059, 67479, 67481, 67506 складено акти від 16.10.2000 р. (а.с. 146-154 том 3).

29.03.2001 р. начальником відділу СУ прокуратури м. Києва постановою закрито кримінальну справу стосовно посадових осіб ЗАТ "Авіакомпанія АТІ" за фактом ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 148-2 КК України та порушено кримінальну справу за фактом підробки з метою використання документів "Авіакомпанія АТВ", вчиненого повторно за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 194 КК України; відповідній справі присвоєно № 50-2706 (а.с. 175-176 том 1).

30.03.2001 р. старшим оперуповноваженим ОВС ЛУ УПМ ДПА в м. Києві під час проведення огляду місця події вилучені 8 літаків Л-410, які передані на відповідальне зберігання директору ДП "АТІ-Черкаси", та документація (а.с. 197-200 том 1).

У пункті 176 рішення ЄСПЛ суд дійшов висновку, що виїмка податковою міліцією документації підприємства-заявника у січні 2001 року суперечила вимогам ст. 1 Першого протоколу, а відповідно до пп. 178-179 такого рішення, суд зауважив, що вилучення літаків Л-410 не здійснювалося на підставі належного процесуального документа, і це було порушенням національного законодавства, що визнали самі національні органи.

Пунктом 208 рішення суд визначив, що після вилучення літаків Л-410 30.03.2001 р. податкові органи їх утримували навіть після того, як прокуратура м. Києва 21.03.2002 р. дійшла висновку, що таке вилучення є незаконним. Податкові органи продовжували утримувати літаки після того, як прокуратура, яка раніше оголосила їх речовими доказами, 25.05.2003 р. та 15.11.2004 р. наказала їх повернути підприємству-заявнику, тому суд дійшов висновку у пункті 210 рішення про утримання цих літаків без законних підстав.

У 2006 році третя особа звернулася до господарського суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у м. Києві про зобов'язання вчинити дії, за якою порушено провадження в адміністративній справі № 11/91-А.

Постановою Господарського суду м. Києва від 24.05.2006 р. зобов'язано Державну податкову адміністрацію у м. Києві повернути компанії "East/West Alliance Limited" вісім літаків Л-410, які були вилучені згідно з протоколом огляду місця КМ №002713 від 30.03.2001 р. співробітниками ДПА у м. Києві, направивши свого представника (представників) на дату та час, визначені позивачем, до КП "Аеропорт Черкаси" по місцю зберігання літаків, для передачі їх представникові компанії та участі в проведенні їх огляду спеціалістами, запрошеними позивачем, для встановлення технічної комплектності літаків та складання відповідних актів прийому-передачі літаків, які зобов'язанні будуть підписати представники відповідача (а.с. 150-157 том 1).

11.06.2008 р. на виконання відповідної постанови господарського суду м. Києва від 24.05.2006 р., видано виконавчий лист (а.с. 154 том 3), який пред'явлено до виконання.

Так, постановою Підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Черкаській області (далі - ППВР ГУЮ у Черкаській області) від 18.06.2008 р. відрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого документу та встановлено Державній податковій адміністрації у м. Києві (далі - ДПА у м. Києві) строк для добровільного виконання рішення суду до 24.06.2008 р. (а.с. 155-156 том 3).

16.07.2008 р. органом ДВС ДПА у м. Києві направлено вимогу, відповідно до якої зобов'язано направити представника 24.07.2008 р. до КП "Аеропорт-Черкаси" по місцю зберігання літаків для виконання постанови суду на підставі виданого виконавчого документу (а.с. 157-158 том 3).

24.07.2008 р. державним виконавцем ППВР ГУЮ у Черкаській області складено акт щодо невиконання представниками ДПА м. Києва рішення суду з посилання на те, що зазначені у рішенні суду літаки підлягають передачі не тій компанії, у якої вони вилучались та необхідність звернення до суду за роз'ясненнями (а.с. 159 том 3).

24.11.2008 р. державним виконавцем ППВР ГУЮ у Черкаській області направлено вимогу ДПА у м. Києві щодо направлення представника 02.12.2008 р. до КП "Аеропорту Черкаси" для проведення огляду, перевірки і передачі відповідно до постанови суду (а.с. 160-161 том 3).

Як вбачається з акту державного виконавця від 02.12.2008 р., постанова суду у справі № 11-91-А не виконана, оскільки працівники аеропорту чинили опір державному виконавцю та не допускали його до місця виконання рішення (а.с. 162 том 3).

Відповідно до пункту 213 рішення ЄСПЛ, суд зазначив, що до завершення провадження щодо оскарження, вісім літаків Л-410 оголошені активами КП "Аеропорт Черкаси" та передані у власність міста, а коли виконавча служба намагалась виконати ухвалу суду, опинилась перед лицем повного небажання співпрацювати з боку податкових органів та адміністрації аеропорту і 24.07.2008 р. Черкаська міська рада надала дозвіл на продаж літаків з відкритого аукціону. Відповідна обставина стала підставою для висновку суду, викладеного у пункті 214 рішення, про те, що поведінка державних органів була свавільною та становила собою зловживання, наслідком чого було позбавлення підприємства-заявника його майна у порушення усіх гарантій статті 1 Першого протоколу.

04.11.2009 р. ДПА у м. Києві звернулась до КП "Аеропорт Черкаси" з листом № 3353/10/26-379, у якому повідомила про необхідність виконати вимогу державного виконавця стосовно виконання постанови господарського суду м. Києва від 24.05.2006 р. у справі № 11/91-А щодо повернення восьми літаків Л-410 (а.с. 203 том 1).

Відповідно до вимог державного виконавця ППВР ГУЮ у Черкаській області від 18.06.2010 р., 12.07.2010 р. та 06.11.2010 р. адресованих ДПА у м. Києві, останню зобов'язано направити представника відповідно 22.06.2010 р., 28.07.2010 р., 10.12.2010 р. до КП "Аеропорт-Черкаси" для виконання постанови суду (а.с. 163-170 том 3). Останні дві вимоги адресовані також третій особі та КП "Аеропорт-Черкаси".

Поряд з цим, 11.08.2010 р. за №05/2/3-13967-10 Генеральна прокуратура України направила до прокуратури Черкаської області звернення представника Державної податкової адміністрації у м. Києві щодо неправомірних дій службових осіб ППВР ВДВС ГУЮ у Черкаській області, у якому відповідний представник повідомляв про злочин (а.с. 204-210 том 1).

16.08.2010 р. на звернення № 2226/9/26-378 від 04.08.2010 р. виконавчий комітет Черкаської міської ради повідомив ДПА у м. Києві про надання згоди Черкаською міською радою про передачу з міської в обласну комунальну власність літаків Л-410 (а.с. 211 том 1).

17.09.2010 р. листом № 05/2/-1276/10 прокуратура Черкаської області повідомила про розгляд відповідного звернення, за яким не встановлено ознак злочинів (а.с. 220-221 том 1).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.08.2010 р. у справі № 2а-9529/10/2670 задоволено позов ДПА у м. Києві до відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу (а.с. 214-218 том 1).

Під час розгляду відповідної справи, суд встановив, що керівництво КП "Аеропорт Черкаси", у якого літаки знаходяться на зберіганні, не допускає державного виконавця та учасників виконавчого провадження на свою територію, що стало підставою для скасування штрафу, накладеного державним виконавцем на ДПА у м. Києві (а.с. 214-218 том 1).

07.09.2010 р. Черкаська обласна рада листом №12121/01-29 на звернення Державної податкової адміністрації у м. Києві повідомила, що вісім літаків Л-410 не включені до акту прийому-передачі, оскільки на прилюдних торгах реалізовані Ірландській компанії (а.с. 219 том 1).

Постановою ППВР ГУЮ у Черкаській області від 15.06.2011 р. вісім літаків Л-410 УВП з бортовими номерами UR-67017, 67023, 67024, 67479, 67481, 67506, 67059, 67068, оголошені у розшук (а.с. 172-173 том 3).

28.07.2011 р., 16.08.2011 р. державним виконавцем відповідного підрозділу ДВС ДПА у м. Києві, третій особі та КП "Аеропорт-Черкаси" направлено вимоги щодо направлення представників для виконання постанови суду на 16.08.2011 р. до КП "Аеропорт-Черкаси" відповідно 16.08.2011 р., 30.08.2011 р. (а.с. 174-177 том 3).

Як вбачається з вимоги державного виконавця від 18.08.2011 р., під час виконання постанови встановлено, що на території КП "Аеропорт-Черкаси" знаходяться 3 літаки Л-410 УВП, а інші 5 літаків реалізовано за рішенням Черкаської міської ради від 24.07.2008 р.; відповідною вимогою третя особа зобов'язана направити представника для виконання рішення суду до аеропорту 30.08.2011 р. (а.с. 178-179 том 3).

26.08.2011 р. державний виконавець звернувся до третьої особи з вимогою повідомити про згоду на отримання трьох літаків, що знаходились у КП "Аеропорт-Черкаси" та визначити дату та час виконання відповідної постанови суду на підставі виконавчого листа (а.с. 180-181 том 3).

Відповідно до акта від 30.08.2011 р. державного виконавця ППВР ГУЮ у Черкаській області здійснено вихід на територію КП "Аеропорт Черкаси" та запропоновано стягувачу надати згоду на отримання літаків з бортовими номерами UR-67479, UR-67481, UR-67059. Відповідні літаки оглянуті спеціалістом та висновком від 30.08.2011 р. визнано, що вказане майно не є літаками Л-410 УВП з бортовими номерами UR-67479, UR-67481, UR-67059. Під час виконання рішення стягувач відмовився отримувати майно, оскільки воно не є предметом судового рішення, про що складено відповідний акт (а.с. 117-118 том 4).

30.08.2011 р. Державна виконавча служба України закрила виконавче провадження, дійшовши висновку, що рішення неможливо виконати, тому що боржник не має відповідного майна, і розшук такого майна виявився безрезультатним (пункт 137 рішення ЄСПЛ).

Як вказано у пунктах 181, 214, 215, 228, 229 рішення ЄСПЛ, вилучення літаків АН-28 та Л-410 підприємства-заявника 30.03.2001 р. не відповідало вимозі щодо законності, передбаченої статтею 1 Першого протоколу. Поведінка державних органів була свавільною та становила собою зловживання, наслідком чого було позбавлення підприємства-заявника його майна у порушення усіх гарантій статті 1 Першого протоколу. Суд не міг не дійти висновку, що підприємство-заявник було позбавлено належних йому шести літаків АН-28 та восьми Л-410 у надзвичайно свавільний спосіб, всупереч принципові верховенства права. Усі зусилля підприємства-заявника при зверненні до різних державних органів з метою повернення свого майна протягом дванадцяти років були безрезультатними і ніщо не вказує на те, що воно на практиці мало можливість звернутись до ефективних засобів юридичного захисту, які могли б запобігти вчиненню або продовженню порушень або могли б забезпечити заявнику належне відшкодування, що спричинило висновок суду про порушення ст. 13 Конвенції.

Враховуючи наведене, під час розгляду справи "East/West Alliance Limited" проти України", ЄСПЛ встановлені численні порушення, що виразились у діях, зокрема, але не виключно, посадових та службових осіб органів досудового розслідування, а також діях та бездіяльності органів державної влади. Разом з цим, вимоги у даній справі про відшкодування збитків у вигляді виплаченого відшкодування за рішенням ЄСПЛ, заявлені лише до державних податкових органів - Білоцерківської ОДПІ та ГУ ДФС у м. Києві.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 Цивільного кодексу України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.

Так, у відповідності до ч. 6 ст. 1176 Цивільного кодексу України, шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вказаних норм обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Враховуючи наведене, можна дійти висновку, що держава (в особі органу представництва) відшкодувавши збитки потерпілій юридичній особі (за рішенням ЄСПЛ), має права на звернення в порядку регресу у відповідності до норм частин 3, 4 статті 1191 Цивільного кодексу України, до винної посадової особи, яка внаслідок незаконного прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності спричинила шкоду.

Зі змісту частин 3, 4 статті 1191 Цивільного кодексу України вбачається, що держава, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, має право зворотної вимоги до цієї особи тільки у разі встановлення в її діях складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду щодо неї, який набрав законної сили. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності відповідно органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, мають право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов'язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).

З аналізу зазначених норм матеріального права вбачаються особливості виникнення права на регрес у держави (яке здійснюється через уповноважені органи) у випадку, якщо шкоду заподіяно посадовими та службовими особами органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування та/або шкоду заподіяно посадовими та службовими особами внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (тобто органів, які не є органами слідства, прокуратури та суду).

Отже, право вимоги виникає саме до винних посадових та службових осіб, які спричинили шкоду, а не до органу, з яким такі особи перебувають у трудових відносинах.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає помилковими посилання позивача на положення частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України, якою визначено загальне правило застосування регресу, оскільки нормами частин 3, 4 ст. 1191 Цивільного кодексу України врегульовано відшкодування понесеної державою шкоди саме винними посадовими особами, а не відповідним органом, в якому ці особи працюють, оскільки органи державної влади виконують покладені на них державою функції, і виконання таких функцій забезпечується фінансуванням з державного бюджету. Тобто, чинним законодавством передбачено, що відшкодування державному бюджету відбувається за рахунок винної посадової особи (у разі встановлення її вини), адже стягнення з державного органу виплаченої державою шкоди не призводить до поповнення державного бюджету та відновлення становища кредитора (держави), яке існувало до виплати коштів.

Посилання апелянта на приписи частини 5 статті 9 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" наведеного не спростовують, оскільки згідно цієї норми права передбачено звернення органу представництва, у разі відшкодування збитків, до суду із відповідним позовом. Тобто, позивач самостійно визначає предмет, підстави позову та відповідачів, які допустили порушення прав, і такі обставини перевіряються судом під час розгляду справи.

Стосовно доводів апелянта, що саме в порядку господарського і адміністративного судочинства були розглянуті справи, рішеннями яких визнано порушення відповідачами законодавства, слід зазначити наступне.

У розумінні положень частин 3, 4 ст. 1191 Цивільного кодексу України, позивачу необхідно довести не лише те, що шкода завдана внаслідок протиправного діяння, але й те, що це протиправне діяння було наслідком неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обов'язків. Необхідно встановити конкретну фізичну особу, з вини якої було допущено необ'єктивне розслідування або незаконно прийнято рішення, вчинено дії чи бездіяльність, а це, в свою чергу, повинно було б відбутися в результаті ініційованого службового розслідування.

Наказом Міністерства юстиції України № 3280/5 від 08.11.2011 р. затверджено Порядок організації роботи щодо відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виконання рішень Європейського суду з прав людини (далі - Порядок № 3280/5), який регламентує діяльність Мін'юсту під час здійснення функціональних обов'язків щодо відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виконання рішень Європейського суду з прав людини.

Згідно підпунктів 4.1, 4.2 та пункту 4 Порядку № 3280/5 Департамент судової роботи протягом 15 днів з дня отримання матеріалів, визначених пунктом 3 цього Порядку (засвідчені копії постанов про відкриття та закінчення виконавчого провадження, платіжні доручення, автентичний переклад рішення українською мовою та матеріали справи Європейського суду), опрацьовує їх на предмет необхідності збору додаткової інформації, складу осіб, з вини яких Європейським судом було прийнято рішення проти України, готує та подає позови в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виконання рішення Європейського суду (надалі - позови). У випадку якщо для подання позову Департаменту судової роботи необхідна додаткова інформація, він звертається з відповідними запитами до органів влади, підприємств, установ та організацій. При цьому позов повинен бути поданий протягом 15 днів з моменту отримання запитуваної інформації. Про звернення до суду з відповідним позовом Департамент судової роботи інформує Департамент міжнародного права та співробітництва.

Положеннями п. 5, пп. 5.1 Порядку № 3280/5 передбачено, що у тому випадку, коли додаткова інформація засвідчила про ліквідацію юридичної особи, з вини якої Європейським судом було прийнято рішення проти України, без правонаступництва, Департамент судової роботи протягом 15 днів з дня отримання документів, визначених пунктом 3 цього Порядку, готує та подає на підпис керівництву Міністерства юстиції заяву до Генеральної прокуратури України про здійснення перевірки діяльності осіб, внаслідок дій або бездіяльності яких на час існування підприємств були ухвалені рішення Європейського суду проти України. Якщо особами, з вини яких Європейським судом було прийнято рішення проти України, є органи державної влади, органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, Департамент судової роботи протягом 15 днів з дня отримання документів, визначених пунктом 3 цього Порядку, готує та подає на підпис керівництва Міністерства юстиції України заяву до Генеральної прокуратури України про проведення перевірки та встановлення осіб, винних у заподіянні збитків Державному бюджету України внаслідок виконання рішень Європейського суду, та притягнення їх до відповідальності.

Відповідно до підпунктів 5.2, 5.3 Порядку № 3280 у разі встановлення в ході кримінального слідства особи, винної у вчиненні злочину, який призвів до порушення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Департамент судової роботи в рамках відповідної кримінальної справи в інтересах держави пред'являє до обвинуваченого цивільний позов про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України, внаслідок виконання рішення Європейського суду. У випадку прийняття органами прокуратури постанови про відмову в порушенні кримінальної справи Департамент судової роботи погоджує з керівництвом Міністерства юстиції України необхідність вжиття заходів щодо подальшого оскарження постанови вищестоящому прокуророві або до суду.

Позивачем не надано до суду першої інстанції доказів того, що ним вживались заходи на виконання вказаного Порядку, вини конкретних посадових та/або службових осіб не встановлено, Міністерством юстиції не була організована перевірка матеріалів справи, для визначення конкретних осіб, з вини яких були завдані збитки.

Виходячи із змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Аналізуючи зазначене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки особами, які мають відповідати за даним позовом не є Білоцерківська ОДПІ та ГУ ДФС у м. Києві.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що третя особа та відповідачі під час розгляду спору вказували на те, що особами, які відповідальні за даним позовом є також товариство з обмеженою відповідальністю "Укрімпекс-2000", Черкаська міська державна адміністрація, комунальне підприємство "Аеропорт "Черкаси", Білоцерківське РУ ГУ МВС України у Київській області та інші, проте відповідні клопотання щодо залучення співвідповідачів або заміна неналежних відповідачів сторонами не заявлялись.

Стосовно стягнення пені за несвоєчасне виконання рішення ЄСПЛ у розмірі 322 350,09 євро слід зазначити, що така відповідальність не може покладатися на відповідачів, оскільки своєчасність виконання рішення в силу Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та постанови Кабінету Міністрів України № 784 від 31.05.2006 р. Про заходи щодо реалізації Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" покладається саме на позивача, як на відповідальний орган представництва за забезпечення виконання рішень ЄСПЛ, а отже відсутня вина відповідачів та причинно-наслідковий зв'язок між заявленими позивачем збитками в сумі 322 350,09 євро пені.

Відхиляючи твердження апелянта про необхідність допуску до участі у справі експерта з питань права та позбавлення позивача права викладення судових дебатів письмово, у зв'язку з відмовою у задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів враховує наступне.

Статтею 70 Господарського процесуального кодексу України визначено, що як експерт з питань права може залучатися особа, яка має науковий ступінь та є визнаним фахівцем у галузі права. Рішення про допуск до участі в справі експерта з питань права та долучення його висновку до матеріалів справи ухвалюється судом.

Відповідно до вимог ст. ст. 108, 109 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права щодо: застосування аналогії закону, аналогії права; змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування, доктриною у відповідній іноземній державі. При цьому висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи. Висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов'язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.

Враховуючи наведене, позивач скористався правом та надав висновок експерта у галузі права від 27.02.2018 р., який долучений судом першої інстанції до матеріалів справи (а.с.13-31 том 3), є зрозумілим і не потребує роз'яснення, а отже необхідності виклику експерта для уточнення питань, які ним роз'яснені не було необхідності. Окрім того, як вбачається з його змісту (в частині викладення суті питань), висновки зроблені щодо питань, які врегульовані чинним законодавством.

Згідно статті 218 Господарського процесуального кодексу України у судових дебатах виступають з промовами (заключним словом) учасники справи. У цих промовах можна посилатися лише на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, на стадії судових дебатів заявлення клопотань не допускається, оскільки дана стадія передбачає лише виступи учасників справи з промовами. При цьому, господарським процесуальним законодавством не передбачено обов'язкової письмової форми такого виступу та такої підстави для відкладення/перерви розгляду справи. Колегія суддів звертає увагу скаржника, що він не був позбавлений можливості своєчасно подати відповідну промову у письмовій формі, адже розгляд справи неодноразово відкладався.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Київської області від 06.06.2018 р. у справі № 911/3840/17, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення господарського суду Київської області від 06.06.2018 р. у справі № 911/3840/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 06.06.2018 р. у справі № 911/3840/17 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали справи № 911/3840/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.04.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді В.В. Сулім

М.А. Дідиченко