ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2019 р. Справа№ 910/13734/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «Вільна Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2019

у справі №910/13734/18 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕН-АЙ-ЕС Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «Вільна Україна»

про стягнення 384 534,12 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕН-АЙ-ЕС Україна» (надалі - ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС Україна», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «Вільна Україна» (надалі - ТОВ «ІА «Вільна Україна», відповідач) про стягнення 384 534,12 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підписаний сторонами попередній договір щодо укладання в майбутньому договору оренди не було нотаріально посвідчено, а тому такий є неукладеним, у зв'язку з чим сплачені позивачем грошові кошти утримуються відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають поверненню згідно з приписами ст. 1212 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі №910/13734/18 позовні вимоги задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що сторонами було досягнуто згоди щодо форми попереднього правочину, а саме необхідність його нотаріального посвідчення, проте, такий договір нотаріально посвідчено не було, що фактично свідчить про відсутність підстав для визнання його укладеним, а отже, й таким, що є підставою для виникнення між сторонами взаємних прав та обов'язків; вчинення позивачем дій щодо виконання умов підписаного обома контрагентами договору не вказує на те, що такий правочин було вчинено; доказів укладання основного договору оренди приміщення та наявності дійсних правових підстав для утримання відповідачем грошових коштів позивача матеріали справи не містять, у зв'язку з чим суд дійшов висновку щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст. 1212 ЦК України.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «ІА «Вільна Україна» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Мотивуючи підстави звернення з апеляційною скаргою, апелянт посилався на те, що рішення судом було прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги відповідач зазначав, що суд не надав належної оцінки тому, що позивачем було оплачено виставлений відповідачем рахунок саме на виконання умов попереднього договору, а також тим обставинам, що позивач своїми листами звертався до відповідача з пропозицією про розірвання попереднього договору, тим самим визнавши, що такий договір є укладеним та діючим, а відповідач після отримання позовної заяви запропонував позивачеві нотаріально посвідчити попередній договір; судом не обґрунтовано, з посиланням на норми законодавства, своєї позиції стосовно того, що сторона позбавлена права вчиняти юридично значимі дії після відкриття провадження у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ІА «Вільна Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі №910/13734/18, розгляд апеляційної скарги призначено на 22.04.2019, встановлено ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС Україна» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на обґрунтованість висновків суду про те, що наявність доказів, які засвідчують обставини щодо вчинення позивачем дій з виконання умов попереднього договору не вказує на те, що такий правочин було вчинено; звернення відповідача до позивача з пропозицією нотаріально посвідчити попередній договір після отримання позовної заяви свідчить про відсутність у відповідача до відкриття провадження у даній справі дійсних намірів нотаріально посвідчити даний договір; враховуючи, що предметом попереднього договору було укладення у майбутньому договору оренди, суд правомірно зазначив про факт неукладення основного договору.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а оскаржуване судове рішення законним, у зв'язку з чим просив залишити його без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

22.04.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 13.12.2017 ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС Україна» (у тексті договору - орендар) та ТОВ «ІА «Вільна Україна» (у тексті договору - орендодавець) було підписано попередній договір №U2.69 щодо укладання договору оренди (далі - попередній договір), відповідно до п. 2.1 якого сторони зобов'язуються протягом 20 робочих днів з дати отримання орендодавцем правовстановлюючих документів на торговий центр (сертифікат відповідності закінченого будівництвом об'єкту, акт введення об'єкта до експлуатації та/або витяг з Державного реєстру прав про проведення державної реєстрації права власності тощо) та отримання всіх документів (довідок, витягів, дозволів тощо), необхідних для укладання договору оренди, укласти договір оренди, за яким орендодавець передасть у строкове платне користування орендарю приміщення. Договір оренди буде укладено на умовах та в редакції, вказаній у додатку №1 до цього договору.

У п. 13.1 попереднього договору зазначено, що протягом десяти робочих днів з моменту підписання цього договору, орендар зобов'язаний сплатити орендодавцеві на банківський рахунок, вказаний в цьому договорі, або банківський рахунок, зазначений у відповідному рахунку орендодавця (якщо орендодавець направить такий рахунок орендарю), платіж в якості попередньої оплати (авансу) в рахунок сплати орендної плати (основної орендної плати, експлуатаційної орендної плати та маркетингової орендної плати) за договором оренди, сума якого вказана в додатку №2 (пункт 10). Орендар зобов'язаний сплатити авансовий внесок незалежно від виставлення орендодавцем відповідного рахунку.

Відповідно до п. 10 додатку №2 до попереднього договору, ставка авансового внеску складає 311 644,43 грн, що еквівалентно 11 467,17 доларам США, без урахування податку на додану вартість, що еквівалентно орендній платі (включаючи основну, експлуатаційну та маркетингову орендні плати) за два останні місяці оренди.

Пунктом 13.3 попереднього договору передбачено, що до моменту укладання договору оренди і повного виконання орендарем своїх обов'язків по цьому договору (незалежно від укладання договору оренди) сума авансового внеску є забезпечення виконання орендарем його обов'язків по цьому попередньому договору.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків, передбачених даним договором. У разі припинення дії даного договору, у частині положень щодо фінансування сторін (зокрема, щодо сплати штрафних санкцій) договір залишається чинним до їх повного виконання (п. 16.1 попереднього договору.).

27.12.2017 ТОВ «ІА «Вільна Україна» виставило ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС Україна» рахунок-фактуру №27/12 на суму 384 534,12 грн, як авансового внеску (а.с. 51).

На підставі виставленого рахунку-фактури позивачем було перераховано на рахунок відповідача 384 534,12 грн із зазначенням призначення платежу: «оплата авансового платежу за оренду зг. р №27/12 від 27.12.2017 з ПДВ 20% - 64089,02 грн», що підтверджується платіжним дорученням №5 від 03.01.2018, відповідною випискою банку за 03.01.2018 та визнається відповідачем (а.с. 44, 52-53, 66).

Разом з тим, посилаючись на недотримання сторонами умов п. 16.1 попереднього договору стосовно його нотаріального посвідчення, позивач стверджує, що вказаний правочин є неукладеним, а відтак, відсутні підстави для утримання відповідачем грошових коштів в сумі 384 534,12 грн, у зв'язку з чим звернувся з даним позовом до суду про їх стягнення з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач вказував, що попередній договір щодо укладання договору оренди було підписано представниками обох сторін, скріплено печатками господарських товариств, а отже, останній є вчиненим, що вказує на відсутність підстав для повернення грошових коштів позивачу.

Крім того, як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, відповідач наголошував на тому, що позивач звертався до нього з листом про розірвання попереднього договору, а отже, фактично визнав його вчинення.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС Україна», а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ст. 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до ч. 1 статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Частиною 1 ст. 635 ЦК України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Як було зазначено вище, відповідно до п. 16.1 попереднього договору договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків, передбачених даним договором. У разі припинення дії даного договору, у частині положень щодо фінансування сторін (зокрема, щодо сплати штрафних санкцій) договір залишається чинним до їх повного виконання.

Зі змісту вказаної умови договору вбачається, що сторонами досягнуто згоди щодо форми попереднього правочину, а саме необхідність його нотаріального посвідчення.

Проте, як встановлено місцевим господарським судом та визнається сторонами у справі, попередній договір не було посвідчено нотаріально, що фактично свідчить про відсутність підстав для визнання його укладеним, а отже, й таким, що є підставою для виникнення між сторонами взаємних прав та обов'язків.

При цьому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції правомірно зазначив, що наявність в матеріалах справи доказів, які фактично засвідчують обставини стосовно вчинення позивачем дій щодо виконання умов підписаного обома контрагентами попереднього договору не вказує на те, що такий правочин було вчинено.

Разом з тим, як встановлено місцевим господарським судом, сторонами не було укладено основного договору оренди.

При цьому, доводи апелянта про те, що судом неправомірно встановлено в оскаржуваному рішенні дану обставину, колегія суддів відхиляє, оскільки попередній договір, який є предметом дослідження у даній справі, було укладено саме з метою укладення в подальшому договору оренди, а предметом даного спору є вимога про стягнення перерахованих в якості авансового платежу за оренду грошових коштів, як таких, що безпідставно перебувають у відповідача.

Тобто для встановлення безпідставності набуття (перебування) у відповідача вказаних грошових коштів є необхідним встановлення обставин наявності/відсутності правових підстав, у тому числі, існування між сторонами договірних відносин.

Крім того, місцевим господарським судом обґрунтовано відхилено посилання відповідача на приписи ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Так, відповідно до вказаної норми, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, у цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однак, як правильно зауважив суд першої інстанції, вказана норма застосовується до правовідносин сторін у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, тоді як у спірних правовідносинах зазначена форма правочину була погоджена сторонами.

Крім того, посилання відповідача на лист №274 від 09.11.2018 (а.с. 72-73), в якому останній пропонував позивачеві з'явитись для нотаріального посвідчення договору, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо неукладеності попереднього договору, оскільки як станом на час звернення позивача з позовом до суду, так і станом на час ухвалення оскаржуваного рішення зазначений договір не було посвідчено нотаріально.

Також, як правильно зауважив суд першої інстанції, вказаний лист було направлено на адресу ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС Україна» вже після відкриття провадження по справі, що свідчить про відсутність у відповідача до відкриття провадження у даній справі дійсних намірів нотаріально посвідчити даний договір.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у разі, якщо угода виконана повністю або частково, а одна із сторін ухиляється від її нотаріального посвідчення, відповідач не позбавлений права звернутися до суду з вимогою про визнання угоди дійсною на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що попередній договір №U2.69 від 13.12.2017 щодо укладання договору оренди є неукладеним, а отже, не є правовою підставою у розумінні ст.ст. 11, 509 ЦК України та ст.ст. 173, 193 ГК України для виникнення між позивачем та відповідачем взаємних прав та обов'язків.

Колегія суддів зазначає, що загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Разом з тим, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, а отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi вказаної норми лише за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

За таких обставин, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 08.01.2019 у справі №916/2927/17 та від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що попередній договір №U2.69 від 13.12.2017 є неукладеним в силу недотримання сторонами вимог стосовно його нотаріального посвідчення, згоди щодо якої було досягнуто у п.16.1, виходячи з того, що доказів укладання основного договору оренди приміщення матеріали справи не містять, як і не містять належних та допустимих доказів наявності дійсних правових підстав для утримання відповідачем грошових коштів позивача в сумі 384 534,12 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст. 1212 ЦК України.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС Україна» до ТОВ «ІА «Вільна Україна» про стягнення 384 534,12 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 28.01.2019 у справі №910/13734/18 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ТОВ «ІА «Вільна Україна» - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «Вільна Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі №910/13734/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2019 у справі №910/13734/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/13734/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.04.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук