ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.04.2019 м. Івано-ФранківськСправа № 909/157/19

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шіляк М.А., секретар судового засідання Феденько Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна"

до Державного підприємства "Надвірнянське лісове господарство"

про стягнення страхового відшкодування в сумі 100 000,00 грн.

Представники сторін не з'явилися.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Івано-Франківської області подано позов Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" до Державного підприємства "Надвірнянське лісове господарство" про стягнення страхового відшкодування в сумі 100 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 20.02.2019 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду, відкрити провадження у справі та призначити розгляд справи по суті на 12.03.2019.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 12.03.2019 суд постановив відкласти розгляд справи на 26.03.2019.

До Господарського суду Івано-Франківської області надійшло клопотання відповідача про застосування позовної давності (вих. № б/н від 22.03.2019; вх. № 5046/19 від 22.03.2019).

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 26.03.2019 суд постановив відкласти розгляд справи на 09.04.2019.

До Господарського суду Івано-Франківської області надійшло заперечення позивача щодо клопотання про застосування позовної давності (вих. № 1125221, 1125310 від 04.04.2019; вх. № 6119/19 від 08.04.2019).

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 09.04.2019 суд постановив відкласти розгляд справи на 18.04.2019.

Представник позивача в судове засідання не з'явився. У запереченні щодо клопотання про застосування позовної давності (вих. № 1125221, 1125310 від 04.04.2019; вх. № 6119/19 від 08.04.2019) просив суд розглянути справу без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання Договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності позивач виплатив потерпілим страхове відшкодування в розмірі 100 000,00 грн, в результаті чого набув право зворотної вимоги (регресу) до Державного підприємства "Надвірнянське лісове господарство". Щодо клопотання про застосування позовної давності заперечив з огляду на те, що регрес це нове право, що виникає у особи внаслідок здійснення платежу. Право регресу це право зворотньої вимоги страховика до регресату, через те, що страховик виконав обов'язок за страховим зобов'язанням. А, отже, у страхуванні відповідальності, навіть після виконання зобов'язання страховиком суброгація не припустима, оскільки виникають правовідносини із відшкодування витрат у порядку регресу. Регрес регулюється загальними нормами цивільного права, зокрема, ст. 1191 ЦК України, а також ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а для суброгації відповідно до ст. 993 ЦК України і ст. 27 Закону України "Про страхування". При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування (оскільки страховик не має права вимагати здійснення відшкодування завданої шкоди від заподіювача цієї шкоди, яку він сам ще не відшкодував). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовну заяву зареєстровано у канцелярії Господарського суду Івано-Франківської області 18.02.2019, тобто позов подано вчасно, без пропуску строку позовної давності.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причин неприбуття суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (вх. № 7374 від 17.04.2019). В обґрунтування клопотання про застосування позовної давності зазначено, що 24.04.2015 трапилася ДТП (страховий випадок), 27.04.2015 та 09.07.2015 позивач отримав заяви від потерпілих у вказаному ДТП, після чого відшкодував 12.09.2017 та 27.09.2017 відповідно позивач здійснив виплати страхових відшкодувань на користь потерпілих в ДТП. Позивачем пропущено позовну давність, оскільки згідно положень 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонобувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов'язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. При суброгації перебіг строку позовної давності починається від дня настання страхового випадку, тобто з моменту ДТП. Отже, враховуючи той факт, що страховий випадок відбувся 24.04.2015, позивач звернувся за захистом свого порушеного права 13.02.2019, тобто з пропуском позовної давності.

Згідно ст. 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі повноважних представників сторін за наявними в ній матеріалами, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази у відповідності до ст. 86 ГПК України, суд встановив наступне.

04.02.2015 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" та Державним підприємством "Надвірнянське лісове господарство" укладено Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АІ/7803656, яким забезпечено автомобіль "ГАЗ", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

За цим Договором (поліс ЦВ) Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" взяло на себе обов'язок, в разі настання події, яка є страховим випадком, і внаслідок якої заподіяла шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором, здійснити виплату страхового відшкодування. Страхувальник, в свою чергу зобов'язався, дотримуватись умов договору страхування, передбачених Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

24.04.2015 на автодорозі Івано-Франківськ-Бистриця трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю трьох транспортних засобів: автомобіля "ГАЗ", держ. номер НОМЕР_1, що належить Державному підприємству "Надвірнянське лісове господарство", під керуванням ОСОБА_1; автомобіля "Peugeot 307", держ. номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля "Mercedes-Benz Vito", держ. номер НОМЕР_3, що належить ОСОБА_3, під керуванням ОСОБА_4.

ОСОБА_1 є працівником Державного підприємства "Надвірнянське лісове господарство", що підтверджується витягом з наказу від 01.08.1995 № 18к.

Вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09.08.2017 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України.

В описовій частині вищевказаного вироку зазначено, що ОСОБА_1 у судовому засіданні повністю визнав свою вину у висунутому обвинуваченні і пояснив, що дійсно він під час проведення у січні 2015 року ремонту автомобіля "ГАЗ", який за ним закріплений, самовільно вніс зміни у конструкцію кріплення лівого переднього колеса, що не відповідає вимогам інструкції заводу-виробника. 24.04.2015 коли він їхав на зазначеному службовому автомобілі, виконуючи свої службові обовязки до м. Івано-Франківська, ліве переднє колесо від'єдналось від автомобіля, викотилось на зустрічну смугу руху, де вдарилось у ліву передню частину автомобіля марки "PEUGEOT 307", держ. номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2, а потім вдарилось у передню праву частину автомобіля марки "Mercedes-Benz Vito", держ. номер НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_4, у результаті чого пасажир цього автомобіля ОСОБА_5 отримала тяжке тілесне ушкодження.

27.04.2015 до позивача звернувся потерпілий ОСОБА_2 із заявою про пошкодження транспортного засобу у зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка є страховим випадком відповідно до умов договору.

Позивач на підставі страхового акту та розрахунку суми страхового відшкодування до нього здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілого ОСОБА_2 в розмірі 50 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 12.09.2017 № 26151.

09.07.2015 до позивача звернувся потерпілий ОСОБА_4 який керував автомобем "Mercedes-Benz Vito", держ. номер НОМЕР_3, що належить ОСОБА_3 із заявою про пошкодження транспортного засобу у зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка є страховим випадком відповідно до умов договору.

Довіреністю від 18.08.2015 реєстр. № 832 ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_5 експлуатувати та розпоряджатися автомобілем марки "Mercedes-Benz Vito", держ. номер НОМЕР_3, в т.ч. одержувати та сплачувати грошові суми, одержувати кошти по страховому відшкодуванню та інші виплати по страховому випадку.

Позивач на підставі страхового акту та розрахунку суми страхового відшкодування до нього здійснив виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_5 (потерпілий ОСОБА_4) в розмірі 50 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 27.09.2017 № 6231.

З метою досудового врегулювання спору позивачем 16.10.2018 направлено відповідачу регресні вимоги вих. № 1125221, 156716, № 1125310, 158854 щодо компенсації суми виплаченого страхового відшкодування. Докази направлення містяться в матеріалах справи. Зазначені вимоги отримано відповідачем 23.10.2018, однак жодних дій спрямованих на врегулювання даного питання в досудовому порядку з боку відповідача не було здійснено.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими виходячи з наступного.

При вирішенні даного спору суд враховує положення ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) відповідно до якої господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 352 ГК України страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб'єктів господарювання (страховиків), пов'язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом сплати страхувальниками страхових платежів. Страхування може здійснюватися на основі договору між страхувальником і страховиком (добровільне страхування) або на основі закону (обов'язкове страхування).

Спеціальним законом у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно з п.п. 1.1. ст. 1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.

Підпунктом 1.4 статті 1 вищезазначеного Закону встановлено, що особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Відповідно до статті 3 наведеного вище Закону обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в статті 21.1 передбачено, що з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Як встановлено судом, відповідачем на виконання вимог Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" укладено Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/7803656, щодо забезпеченого транспортного засобу ГАЗ-56, н.з. АТ3482АЕ, страхувальник Державне підприємство "Надвірнянське лісове господарство".

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем на підставі страхового акту № UA 012/L01/13 від 08.09.2017 та розрахунку суми страхового відшкодування виплачено потерпілому ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 50 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 26151 від 12.09.2017 та на підставі страхового акту № UA013/L02/04 від 22.09.2017 та розрахунку суми страхового відшкодування до нього виплачено ОСОБА_5 (потерпілий ОСОБА_4) страхове відшкодування в розмірі 50 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 27.09.2017 № 6231.

Статтею 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Полісом страхування цивільно-правової відповідальності від 04.02.2015 № АІ/7803656 передбачено ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн, а франшиза - 0,00 грн.

Відтак, сума страхового відшкодування, що підлягає виплаті відповідачем становить 100 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з підпунктом "г" 38.1.1 пункту 38.1 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

З наведеного вбачається, що до страховика перейшло право зворотної вимоги, що є підставою для стягнення виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу.

Вина особи, яка керувала автомобілем "ГАЗ", держ. номер НОМЕР_1, що належить Державному підприємству "Надвірнянське лісове господарство", встановлена у судовому порядку вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09.08.2017. Як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень вирок не оскаржувався, а отже набрав законної сили.

Згідно з ч. 6 ст. 75 ГПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Твердження відповідача про те, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі є суброгацією не можна визнати обґрунтованим з огляду на наступне.

Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов'язанні до страховика в порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування" є суброгацією.

При цьому помилковим є ототожнення права вимоги, визначене статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 ЦК України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.

Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов'язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов'язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов'язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов'язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це виходить із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно яких зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов'язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов'язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов'язання шляхом виконання обов'язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов'язанні третьою особою.

В цілому, як за змістом статті 1191 так і за змістом статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України "Про страхування", йдеться про виконання обов'язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов'язанні. Так, суброгація регулюється статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України, а регрес - статтею 1191 ЦК України.

При цьому, при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов'язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика.

При регресі - право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов'язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов'язання та виникнення нового (регресного) зобов'язання.

З огляду на вищевикладене, у спірних відносинах застосуванню підлягають норми статті 1191 ЦК України.

Правова позиція викладена у постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання (ч. 6 ст. 261 ЦК України).

Отже, з урахуванням зазначеного та з огляду на положення ч. 6 ст. 261 ЦК України моментом початку позовної давності для регресної вимоги страховика в правовідносинах буде день виконання основного зобов'язання і фактично день припинення цього зобов'язання належним виконанням - день проведення страховиком виплати страхового відшкодування третім особам (потерпілим в деліктному зобов'язанні).

З матеріалів справи вбачається, що позивач виплатив страхове відшкодування потерпілим 12.09.2017 та 27.09.2017, отже строк позовної давності спливає 12.09.2020 та 27.09.2020 відповідно. Позивач звернувся з даним позовом до суду 18.02.2019, тобто в межах строку позовної давності, з огляду на що клопотання відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню.

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 100 000,00 грн страхового відшкодування в порядку регресу.

За правилами, встановленими п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, судовий збір по справі слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 75, 86, 129, 202, 232, 233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" до Державного підприємства "Надвірнянське лісове господарство" про стягнення страхового відшкодування в сумі 100 000,00 грн задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства "Надвірнянське лісове господарство" (78400, Івано-Франківська область, Надвірнянський район, м. Надвірна, вул. Соборна, буд. 163; ідентифікаційний код 22189564) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (04112, м. Київ, вул. Дегтярівська, 62; ідентифікаційний код 20782312, р/р 4127 в АТ "ОТП Банк", МФО 300528) 100 000,00 грн (сто тисяч гривень 00 копійок) страхового відшкодування та 1 921,00 грн (одна тисяча дев'ятсот двадцять одна гривня 00 копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається відповідно до п.п 17.5 п. 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 25.04.2019.

Суддя М.А. Шіляк