ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.04.2019 Справа № 920/148/19
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А., при секретарі судового засідання Олтушевській І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/148/19 в порядку спрощеного позовного провадження

за позовом: фізичної особи-підприємця Бондаренка В.В., м. Тростянець Сумської області,

до відповідача: Тростянецької міської ради, м. Тростянець Сумської області,

про визнання права власності на самочинне будівництво

представники сторін:

позивача - Бондаренко В.В. (особисто),

від відповідача - не з'явився,

Суть спору: 07.02.2019 фізична-особа підприємець звернувся до суду з позовною заявою б/н, б/д (від 07.02.2019 Вх.368), відповідно до якої просить суд визнати за ним право власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю загальною площею 19, 4 м кв., розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 12.02.2019 позовну заяву ФОП Бондаренка В.В. залишено без руху.

26.02.2019 до суду надійшла заява ФОП Бондаренка В.В., в якій позивач усунув зазначені в ухвалі суду недоліки.

Відповідно до ч. 3 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до господарського суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 176 цього Кодексу.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 01.03.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

16.04.2019 до суду електронною поштою надійшла заява від 16.04.2019 Тростянецької міської ради, в якій відповідач просить розглядати справу без участі представника Тростянецької міської ради, щодо результатів розгляду даного спору покладається на розсуд суду.

Позивач в судовому засіданні 17.04.2019 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

24.09.2012 позивачу видано паспорт прив'язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, на підставі якого ФОП Бондаренко В.В. встановив 2 відповідні споруди по АДРЕСА_1 (а.с. 11).

19.09.2017 року між Фізичною особою-підприємцем Бондаренком В.В. та Тростянецькою міською радою було укладено договір особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) (а.с. 22).

Позивачем було здійснено добудову/перебудову зазначених тимчасових споруд, збудувано двоповерхову нежитлову цегляну будівлю з бетонним фундаментом загальною площею 19,4 м кв, що підтверджується копією технічного паспорту на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виготовленим КП Тростянецької міської ради "Бюро технічної інвентаризації" (інвентарізаційна справа № 983, реєстровий № 186, а.с. 18-21).

Відповідно до звіту з незалежної оцінки майна від 25.02.2019 (а.с. 39-40) вартість зазначеного нерухомого майна складає 79 250 грн.

27.09.2018 листом № 40-1018/1915-18 (а.с. 28) Управління ДАБІ у Сумській області повідомило позивача про розгляд його звернення щодо прийняття в експлуатацію об'єкта будівництва по АДРЕСА_1, відповідно до якого в Управління відсутні правові підстави для прийняття в експлуатацію самочинно збудованого нерухомого майна, порадивши врегулювати питання щодо визнання права власності на нерухоме майно в межах судового розгляду.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Законом встановлено два випадки визнання за особою права власності на таке майно, що визначені у частинах 3 та 5 ст. 376 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частини третьої зазначеної статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Інша норма, що міститься у частині 5 ст. 376 Цивільного кодексу України передбачає, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно з п. 1.1. Договору предметом договору є особистий строковий сервітут, встановлений виключно ФОП Бондаренку В.В. на територію АДРЕСА_1 площею 0, 0495 га, кадастровий номер НОМЕР_1, в м. Тростянець, на якій будуть розміщуватись тимчасові споруди (малі архітектурні форми) загальною площею 0, 009 га згідно паспорту прив'язки від 24.09.2012 та використовуватись для провадження підприємницької діяльності.

Тимчасові будівлі та споруди - це виробничі, складські, допоміжні, житлові і суспільні будівлі та споруди, необхідні для виконання будівельно-монтажних робіт і обслуговування працівників будівництва, які спеціально будуються або пристосовуються на період будівництва (пп. 3.1.14.1 ДБН Д.1.1-1-2000, Правила визначення вартості будівництва (ДБН Д.1.1-1-2000), затверджені наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27.08.2000 р. № 174). Тимчасові споруди не реєструються як об'єкт нерухомості (п. 1.6 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Мін'юсту від 07.02.2002 р. № 7/5).

Згідно з ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» самочинним будівництвом є як нове будівництво, так і реконструкція, реставрація або капітальний ремонт вже існуючих об'єктів нерухомості (в тому числі спорудження без дозволу органу місцевого самоврядування нового житлового будинку замість зруйнованого на раніше відведеній особі земельній ділянці), переобладнання нежитлової будівлі в житлову, а також розширення й технічне переоснащення підприємств (ст. 23 Закону України «Про планування і забудову територій»).

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів виділення йому земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, тому підстав для визнання за ним права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відповідно до положень ч.3 ст. 376 Цивільного кодексу України судом не вбачається.

Не вбачає суд таких підстав, з огляду на встановлені обставини та надані доказі, й за нормою, вміщеною у ч. 5 вказаної статті.

Так, визнання ж права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі ч. 5 ст. 376 Цивльного кодексу України допускається законодавством при наявності двох обставин: 1) позивач є власником (користувачем) земельної ділянки; 2) таке будівництво не порушує права інших осіб

Згідно статті 5 Закону України «Про основи містобудування», статей 12, 23 Закону України «Про планування та забудову територій», статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво об'єкту нерухомості вимагає розробки і затвердження у встановленому порядку компетентними органами проекту його будівництва та отримання дозволів і узгоджень відповідних органів та служб на здійснення будівельних робіт.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про основи містобудування» забудова земельних ділянок здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою та отримання дозволу на виконання будівельних робіт, а експлуатація об'єктів дозволяється після прийому їх державною технічною комісією (ст.18 цього Закону).

Позивачем в порушення норм чинного законодавства будівництво нежитлової будівлі було здійснено без отримання дозволу на виконання будівельних робіт, та без прийому їх державною технічною комісією.

Прийняття в експлуатацію об'єктів нерухомості регулюється Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461, відповідно до якого прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до І категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до IV і V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі Інспекцією сертифіката.

З огляду на те, що відповідно до ст. 22 Закону України "Про основи містобудування" забудова земельних ділянок здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою та отримання дозволу на виконання будівельних робіт, експлуатація об'єктів дозволяється після прийому їх державною технічною комісією.

Суд звертає увагу також, що в матеріалах справи відсутні докази звернення ФОП Бондаренка В.В. до відповідача - Тростянецької міської ради з проханням оформити право власності на спірні нежитлові приміщення, відповідно, відсутні дані про наявність спору між ними з даного питання.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позову.

Згідно ст.ст. 123, 129 ГПК України судові витрати належить покласти на позивача.

Керуючись ЗУ «Про архітектурну діяльність», ЗУ «Про основи містобудування», ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 328, 376 Цивільного кодексу України, ст. ст. 86, 123, 129, 232, 233, 236-238 Господарського процесуального кодексу, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Уразі подання апеляційної скарги, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно зі статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення Учасник справи, якому повне рішення не були вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено 22.04.2019.

Суддя Ю.А. Джепа