ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2019 р. Справа№ 910/10697/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача за первісним позовом - Оплачко В.О., адвокат, ордер №410553 від 18.03.2019;

від відповідача за первісним позовом - Шепеляк С.В., адвокат, довіреність №14/09 від 14.09.2018,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2019 у справі №910/10697/18 (суддя Баранов Д.О., повний текст складено - 29.01.2019) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» до товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» про стягнення 266 158,96 грн. та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» до товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» про визнання пункту договору оренди нерухомого майна недійсним та стягнення коштів

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» 266 158,96 грн.

Позов обґрунтований тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 не в повному сплатив орендну плату за червень 2018 року, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у сумі 248 831,52 грн. Крім того, у зв'язку з простроченням сплати відповідачем орендної плати позивачем заявлено до стягнення з відповідача 15 018,52 грн. пені, 1 000,00 грн. штрафу та 1 308,92 грн. 3% річних.

Крім того, до суду першої інстанції від відповідача надійшла зустрічна позовна заява із заявленими вимогами до товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» про визнання недійсним підпункту (vi) пункту 5.3 договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 та стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» безпідставно одержаних коштів у розмірі 255 916,27 грн.

Доводи зустрічної позовної заяви зводяться до того, що підпункт (vi) пункту 5.3 договору оренди був погоджений сторонами без мети настання реальних правових наслідків, що ним обумовлені, і орендодавець завідомо не мав на меті нести витрати щодо компенсації втрат в мережах водопостачання та витрати з обслуговування мереж водопостачання об'єкту оренди. Натомість, додаткові 15% від вартості спожитих орендарем комунальних послуг фактично є націнкою орендодавця та спрямовані не на компенсацію витрат орендодавця, а на забезпечення додаткового прибутку від здачі об'єкта оренди. Тому, на думку позивача за зустрічним позовом, товариство з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» зобов'язане повернути товариству з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» безпідставно набуті кошти у вигляду компенсації витрат зазначених в підпункті (vi) пункту 5.3, а саме за період з 01.10.2015 по 31.12.2017 в розмірі 255 916, 27 грн., в силу положень ст. 208 Господарського кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2019 у справі №910/10697/18 первісний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» до товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» про стягнення 266 158,96 грн. задоволено; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» заборгованість у розмірі 248 831,52 грн., пеню у розмірі 15 018,52 грн., штраф у розмірі 1 000,00 грн., 3% річних у розмірі 1 308,92 грн. та судовий збір у розмірі 3 992,39 грн.; в задоволенні стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовлено. У задоволенні зустрічного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» до товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» про визнання пункту договору оренди нерухомого майна недійсним та стягнення коштів відмовлено.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем за первісним позовом не в повному обсязі сплачено орендну плату за червень 2018 року, а відтак вимога позивача за первісним позовом про стягнення заборгованості у розмірі 248 831,52 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Крім цього, враховуючи прострочення виконання грошового зобов'язання та з огляду на вірно складений розрахунок позивача, вимоги про стягнення пені, штрафу та 3% річних теж підлягають задоволенню. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, у зв'язку з відсутністю підстав для визнання недійсним підпункту (vi) пункту 5.3 договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013.

Не погодившись з прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2019 і прийняти нове, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Апелянт вважає оскаржуване рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без надання належної оцінки фактичним обставинам справи. В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що первісний позов задоволено безпідставно, оскільки на його переконання, товариством з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» повністю виконано зобов'язання зі сплати орендної плати за червень 2018 року шляхом здійснення попередньої оплати в розмірі 256 168,48 грн. (забезпечувальна сума), як за останній повний місяць оренди. Також, на думку скаржника, є недопустимим одночасне застосування штрафу та пені за одне й те ж саме порушення грошового зобов'язання. Крім того, за твердженням апелянта, при укладенні спірного договору оренди не було дотримано вимог ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, так як зміст підпункту (vi) п. 5.3 договору не відповідає жодному із типових договорів і не відповідає типовому договору про технічне забезпечення електропостачання та на переконання скаржника, положення вказаного підпункту всупереч ч.ч. 1 та 5 ст. 203 Цивільного кодексу України і включені до договору оренди виключно з метою встановлення додаткової націнки до орендної плати, що свідчить про наявність підстав для визнання його недійсним.

Представник апелянта - товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні представник товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» (орендар) 07.03.2013 укладено договір оренди нерухомого майна №580, відповідно до п. 2.1 якого, орендодавець передає, а орендар приймає від орендодавця в тимчасове платне користування приміщення, загальною площею 6514,3 кв.м., яке знаходиться на першому поверсі будівлі літера «А» за адресою: м. Київ, проспект Червонозоряний, буд. 119, та зобов'язується сплачувати орендодавцю плату за користування ним в строки та на умовах, встановлених даним договором.

Згідно з п. 3.1 договору оренди строк оренди приміщень становить 64 календарних місяці, тобто до 30 червня 2018 року. Строк оренди може бути продовжений або достроково припинений у відповідності до договору та/або чинного законодавства України.

Договором №8 від 19.06.2018 до договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 сторони погодили, що приміщення передається в оренду на термін до 31.12.2019 включно.

У п. 4.1 договору оренди сторони погодили, що з моменту підписання даного договору та до 31.05.2013 орендна ставка складає 0,01 грн., не враховуючи ПДВ, за оренду одного квадратного метра протягом одного календарного місяця. Орендна ставка за договором в період з 1 червня 2013 року по 31 грудня 2013 року становить 31 грн. 17 коп., не враховуючи ПДВ, за оренду одного квадратного метра протягом одного календарного місяця. Розмір орендної плати за кожний поточний місяць в період з 1 червня 2013 року по 31 грудня 2013 року розраховується в результаті множення нижчевказаних показників за наступною формулою: Орендна плата = OC*S, де ОС - орендна ставка в період з 01 червня 2013 року по 31 грудня 2013 року; S - фактично передана площа приміщення за актом приймання-передавання.

Відповідно до п. 4.2 договору оренди орендна ставка в період з 01 січня 2014 року до 30 червня 2018 року становить 32 грн. 77 коп., не враховуючи ПДВ, за оренду одного кв.м. протягом одного календарного місяця.

Розмір орендної плати за кожний 1 поточний місяць, починаючи з 01 січня 2014 року, розраховується в результаті множення нижчевказаних показників за наступною формулою:

Орендна плата = ОС * S * K, де

ОС - орендна ставка в період з 01.01.2014 по 30.06.2018;

К - коефіцієнт,

S - фактично передана площа приміщення за актом приймання-передавання.

Положеннями пункту 4.3 договору оренди визначено, що орендні платежі здійснюються орендарем авансом за один місяць щомісячно до 5 числа місяця, за який здійснюється платіж, відповідно до рахунків, які надаються орендодавцем орендареві. Першу сплату орендних платежів орендар здійснює до 13.03.2013 згідно з п. 4.1. Для уникнення будь-яких сумнівів сторони погоджуються, що ненадання орендодавцем рахунку щодо сплати орендарем платежів, не звільняє орендаря від самостійного розрахунку та сплати платежів у розмірі, спосіб та строк, як передбачено цим договором.

У підпунктах (і-іі) п. 4.4 договору оренди сторони погодили, що протягом 5-ти робочих днів з дати підписання акту приймання-передачі приміщення або частини приміщення орендар зобов'язується сплатити орендодавцю забезпечувальну суму, що визначається за наступною формулою: Забезпечувальна сума = ОС*S, де ОС - орендна ставка, вказана у п. 4.1 за період з 01.06.2013 по 31.12.2013; S - фактично передана орендарю від орендодавця площа приміщення за актом приймання-передавання. До 05.01.2014 орендар зобов'язаний збільшити забезпечувальну суму у розмірі, який розраховується за наступною формулою: Збільшення забезпечувальної суми = (OC2 - OC1)*S, де ОС1 - орендна ставка, вказана у п. 4.1 за період з 01.06.2013 по 31.12.2013; ОС2 - орендна ставка, вказана у п. 4.2 за період з 01.01.2014 по 30.06.2018; S - фактично передана площа приміщення за актом приймання-передавання. У випадку виконання орендарем строку оренди, який передбачений у п. 3.1 даного договору, орендодавець зобов'язаний зарахувати забезпечувальну суму як орендну плату за останній місяць терміну дії договору.

Договором №7 від 31.01.2018 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 сторони дійшли згоди змінити розмір орендної плати, вказавши, що орендна плата за лютий 2018 року становить 505 000,00 грн. разом з ПДВ, за березень 2018 року - 505 000,00 грн. разом з ПДВ, за квітень 2018 року - 505 000,00 грн. разом з ПДВ, за травень 2018 року - 505 000,00 грн. разом з ПДВ, за червень 2018 року - 505 000,00 грн. разом з ПДВ.

З метою уникнення будь-яких непорозумінь, розмір орендних платежів, забезпечувальної суми та будь-яких інших платежів, що підлягають сплаті за цим договором, вказуються без урахування податку на додану вартість, який сплачується орендарем орендодавцю одночасно з таким платежами (п. 4.5 договору оренди).

Спір у справі (первісний позов) виник у зв'язку з тим, що за твердженням позивача за первісним позовом, відповідачем не у повному обсязі було сплачено орендну плату за червень 2018 року.

Як вже зазначалось, судом першої інстанції первісний позов задоволено повністю, у задоволенні зустрічного - відмовлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 ст. 285 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» належним чином та у повному обсязі виконало свої зобов'язання за договором оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 в частині передачі об'єкта оренди товариству з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп», що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передачі приміщень, а саме: актом приймання-передачі приміщення від 07.03.2013, відповідно до якого позивач за первісним позовом передав у строкове платне користування відповідачу частину об'єкта оренди площею 1728 кв.м; актом приймання-передачі від 26.03.2013 - частину об'єкта оренди площею 350 кв.м; актом приймання-передачі від 01.04.2013 - частину об'єкта оренди площею 59 кв.м; актом приймання-передачі від 22.04.2013 - частину об'єкта оренди площею 280 кв.м; актом приймання-передачі від 17.05.2013 - частину об'єкта оренди площею 1008 кв.м; актом приймання-передачі від 21.05.2013 - частину об'єкта оренди площею 19 кв.м; актом приймання-передачі від 25.05.2013 - частину об'єкта оренди площею 1008 кв.м; актом приймання-передачі від 27.05.2013 - частину об'єкта оренди площею 1008 кв.м; актом приймання-передачі від 01.06.2013 - частину об'єкта оренди площею 165 кв.м; актом приймання-передачі від 14.06.2013 - частину об'єкта оренди площею 739,2 кв.м; актом приймання-передачі від 01.07.2013 - частину об'єкта оренди площею 36,0 кв.м та актом приймання-передачі від 02.07.2013 - частину об'єкта оренди площею 114,1 кв.м.

Загалом площа переданих в оренду приміщень становить 6514,3 кв.м.

Утім, за твердженнями позивача за первісним позовом, товариством з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» не виконано умови договору оренди в частині здійснення повної оплати орендної плати за червень 2018 року.

Відповідно до умов договору №7 від 31.01.2018 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013, сторони вирішили змінити розмір орендної плати та встановити орендну плату за лютий 2018 року - 505 000,00 грн. з ПДВ, за березень 2018 року - 505 000,00 грн. з ПДВ, за квітень 2018 року - 505 000,00 грн. з ПДВ, за травень 2018 року - 505 000,00 грн. з ПДВ, за червень 2018 року - 505 000,00 грн. з ПДВ.

Пунктом 4.3 договору оренди визначено, що орендні платежі здійснюються орендарем авансом за один місяць щомісячно до 5 числа місяця, за який здійснюється платіж, відповідно до рахунків, які надаються орендодавцем орендарю.

Тобто, за спірний період - квітень 2018 року орендар мав сплатити 505 000,00 грн. у строк до 05.06.2018 включно.

Натомість, докази повної оплати орендної плати за вказаний період в матеріалах справи відсутні.

При цьому, позивачем за первісним позовом враховано сплачений орендарем забезпечувальний платіж на суму 256 168,48 грн. в рахунок оплати орендної плати за червень 2018 року як останній місяць оренди, що відповідає змісту положень пункту 4.4 договору оренди.

Отже, в такому разі недоплачена сума орендної плати за червень 2018 року становить 248 831,52 грн.

Утім, на переконання апелянта, товариством з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» повністю виконано зобов'язання зі сплати орендної плати за червень 2018 року шляхом здійснення попередньої оплати в розмірі 256 168,48 грн. (забезпечувальна сума), як за останній повний місяць оренди.

З приводу вказаних доводів, колегія суддів зазначає, що здійснений орендарем забезпечувальний платіж був сплачений за останній місяць оренди, а саме за червень 2018 року, натомість з урахуванням внесених до договору оренди змін (відповідно до Договору №7 від 31.01.2018) розмір орендної плати за спірний місяць складає 505 000,00 грн., а отже сплачена ним сума забезпечувального платежу у розмірі 256 168,48 грн. є меншою від встановленої договором оренди (з урахуванням внесених змін) орендної плати та не є рівнозначною їй, тому не може вважатися оплатою за повний місяць оренди.

З аналізу п. 4.4 договору оренди, на який посилається апелянт, не слідує, що забезпечувальна сума дорівнює оплаті за останній місяць, а йдеться про зарахування такого платежу в рахунок оплати за останній місяць оренди, що і має місце.

За таких обставин, враховуючи, що відповідачем не спростовано факт користування орендованими приміщеннями у спірний період, оскільки жодних доказів на підтвердження цього матеріали справи не містять, та позивачем за первісним позовом враховано сплачений орендарем забезпечувальний платіж на суму 256 168,48 грн. в рахунок оплати орендної плати за червень 2018 року як останній місяць оренди, а також відсутність доказів оплати залишкової суми орендної плати, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо наявності непогашеного орендарем боргу у сумі 248 831,52 грн., у зв'язку з чим позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» орендної плати у розмірі 248 831,52 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо заявленої позивачем за первісним позовом вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 15 018,52 грн., нарахованої за період з 06.06.2018 по 08.08.2018, штрафу у розмірі 1 000,00 грн. та 1 308,92 грн. 3% річних - за період з 06.06.2018 по 08.08.2018, колегія суддів зазначає наступне.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Положеннями пункту 10.3 договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 передбачено, що у разі прострочення сплати орендної плати, а також інших платежів, які передбачені до сплати даним договором, орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, від прострочених сум за кожний календарний день прострочення. Крім цього, в разі прострочення і порушення терміну, передбаченого п.п. 4.3, 4.6, 5.3 до орендаря застосовується штрафна санкція у розмірі 1 000,00 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи викладене та з огляду, на вірно складені позивачем за первісним позовом розрахунки пені, штрафу та 3% річних, судом першої інстанції правомірно стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» 15 018,52 грн. пені, 1 000,00 грн. штрафу та 1 308,92 грн. 3% річних.

Доводи апелянта щодо недопустимості одночасного застосування штрафу та пені за одне й те ж саме порушення грошового зобов'язання, колегією суддів відхиляються, оскільки пеня та штраф є видами штрафних санкцій, а не відповідальністю одного виду, і одночасне їх застосування не суперечить чинному законодавству.

Стосовно позовних вимог зустрічного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» до товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» про визнання пункту договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 недійсним та стягнення безпідставно одержаних коштів у розмірі 255 916,27 грн., слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Наявність укладеного між позивачем та відповідачем договору та факт його виконання, свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти договір, і що їхній зовнішній вираз волі (волевиявлення) відповідав внутрішній волі.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 203 ЦК України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Так, у пункті 5.3 договору оренди сторони погодились встановити межі розподілу комунікацій між орендарем та орендодавцем. До таких комунікацій належать лінії електропостачання, водопостачання та лінії опалення, про що сторони складають акт погодження розмежування. Межею розподілу комунікацій є засоби внутрішнього обліку відповідних комунальних послуг, що будуть встановлені за кошти орендаря. Орендар та орендодавець мають право безперешкодного доступу до засобів обліку для зняття показів лічильників та у випадку необхідності повірки таких засобів внутрішнього обліку. 2-го числа місяця, а у випадку якщо цей день є вихідним днем, то в перший робочий день, уповноважені представники сторін фіксують покази лічильників засобів обліку, про що складається відповідний акт за підписом уповноважених представників. В даному акті зазначаються поточні покази, покази засобів обліку на 29-й день попереднього місяця та різниця цих значень. На підставі даного акту орендодавець зобов'язаний щомісячно до 10-го числа кожного місяця надати орендарю рахунок-фактуру для сплати фактично спожитих комунальних послуг за попередній місяць. При цьому орендодавець зобов'язаний розрахувати суму спожитих комунальних послуг виключно виходячи із тарифів, що встановлені компаніями-постачальниками. Орендар зобов'язаний сплачувати комунальні послуги до 15-го числа кожного місяця наступного за звітним.

Підпунктом (vi) пункту 5.3 договору оренди визначено, що окрім цього орендар зобов'язується сплатити орендодавцю компенсацію втрат у мережах та витрат на технічне обслуговування мереж у розмірі 15% від загального обсягу спожитих комунальних послуг за звітний місяць до 15 числа місяця, наступного за звітним.

З огляду на те, що правомірність правочину презюмується в силу положень статті 204 Цивільного кодексу України позивачем за зустрічним позовом має бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину (повністю чи в частині) недійсним.

За твердженнями позивача за зустрічним позовом, погоджуючи підпункт (vi) пункту 5.3 договору оренди орендодавець завідомо знав, що не буде нести вищевказані витрати. Натомість, додаткові 15% від вартості спожитих орендарем комунальних послуг фактично є націнкою орендодавця та спрямовані не на компенсацію витрат орендодавця, а на забезпечення додаткового прибутку від здачі об'єкта оренди. Крім того, на його думку, від місця встановлення внутрішніх засобів обліку відповідальність за обслуговування мережі водопостачання несе орендар (пункт 8.1.6. договору оренди), орендодавець безпідставно виставляв та виставляє орендареві рахунки, в які включав витрати з компенсації втрат в мережах водопостачання та витрати з обслуговування мереж водопостачання, які на справді не ніс і не міг нести, зазначаючи при цьому, що всупереч вимогам ч. 4 ст. 179 ГК України зміст вказаного підпункту (vi) пункту 5.3 договору оренди не відповідає жодному із типових договорів, та не відповідає типовому договору про технічне забезпечення електропостачання, а розмір технологічних витрат електричної енергії був визначений з порушенням ПКЕЕ і без погодження з електропередавальною організацією.

Тому, позивач за зустрічним позовом вважає, що підпункт (vi) пункту 5.3 договору оренди підлягає визнанню недійсним з підстав недотримання ч. 1 та ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, а кошти у вигляді компенсації витрат зазначених в підпункті (vi) пункту 5.3 за період з 01.10.2015 по 31.12.2017 в розмірі 255 916,27 грн., товариство з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» зобов'язане повернути товариству з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп», як безпідставно набуті, оскільки у разі визнання недійсним зобов'язання кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням (ст. 208 ГК України).

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Положеннями абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається з матеріалів справи, договір оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі і стосовно оспорюваного підпункту договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а відтак, підписуючи вказаний договір та погоджуючись з його умовами, кожна зі сторін повинна була усвідомлювати свою відповідальність та можливе настання негативних наслідків.

Доводи позивача за зустрічним позовом про те, що укладаючи договір оренди сторони не дотримали вимог ч. 4 ст. 179 ГК України так як зміст підпункту (vi) пункту 5.3 договору оренди не відповідає жодному із типових договорів, не відповідає типовому договору про технічне забезпечення електропостачання, а розмір технологічних витрат електричної енергії був визначений з порушенням ПКЕЕ та без погодження з електропередавальною організацією, є необґрунтованими, з огляду на те, що вказаний договір чи його оспорювана частина не є правочином щодо електропостачання (тощо) та не є будь-яким іншим правочином, зміст якого визначається на підставі типового договору з урахуванням ПКЕЕ та з погодженням з електропередавальною організацією, про що вірно зазначено судом в оскаржуваному рішенні.

Разом з тим, посилання позивача за зустрічним позовом на те, що погоджуючи умови визначені підпунктом (vi) пункту 5.3 договору оренди орендодавець завідомо знав, що не буде нести вищевказані витрати, ґрунтуються лише на його припущеннях та не підтверджуються відповідними доказами.

Вищенаведені доводи також зазначені в апеляційній скарзі. Інших достатніх аргументів, які б спростовували висновки суду апелянтом не наведено.

Відтак, позивачем за зустрічним позовом не доведено суду належними та допустимим доказами, що відповідач за зустрічним позовом, укладаючи підпункт (vi) пункту 5.3 договору оренди заздалегідь мав намір, умисел його не виконувати, тобто мав інші цілі, ніж передбачені оспорюваним підпунктом, та відповідно воля відповідача за зустрічним позовом була іншою, ніж об'єктивне волевиявлення, а отже й не доведено наявність ознак фіктивності підпункту vi пункту 5.3 договору оренди нерухомого майна №580 від 07.03.2013 з підстав, викладених позивачем у зустрічному позові.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для визнання спірного підпункту договору недійсним та відмову, у зв'язку з цим в задоволенні зустрічного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» до товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» про визнання пункту договору оренди нерухомого майна недійсним та стягнення коштів.

В ході здійснення апеляційного провадження у даній справі, від позивача за первісним позовом до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявлено клопотання про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» судових витрат (витрат на правову допомогу) у розмірі 7 000,00 грн.

Щодо вказаного клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Між товариством з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» (замовник) та Оплачко В.О. 15.03.2019 укладено договір про надання правової допомоги (адвокатських послуг) №1503/19-ГС.

Відповідно до п.1.1 договору виконавець зобов'язується надати замовнику правову допомогу (адвокатські послуги) щодо стягнення заборгованості по орендній платі за червень 2018 року з ТОВ «Стерео Плаза Груп» та представництва інтересів замовника в якості позивача в Північному апеляційному господарському суді, а замовник зобов'язується оплатити такі послуги.

Згідно п. 4.1 договору за надані послуги замовник сплачує виконавцеві плату в розмірі 7 000 грн. без ПДВ.

Замовник сплачує виконавцеві плату в наступному порядку:

- 5 000,00 грн. у вигляді авансу, протягом 3х банківських днів з дати підписання договору;

- 2 000,00 грн. протягом 3х банківських днів з дати винесення рішення Північним апеляційним господарським судом (п. 4.2 договору).

Представник позивача за первісним позовом - Оплачко В.О. є адвокатом згідно свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №2213/10 від 27.03.2003.

В матеріалах справи наявний ордер серія КС №410553 від 18.03.2019 року.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження понесення таких витрат позивачем за первісним позовом за представлення його інтересів в суді апеляційної інстанції заявником надано платіжне доручення від 15.03.2019 №455 на суму 5 000,00 грн.

Враховуючи наведене, позивачем за первісним позовом доведено фактичне здійснення ним витрат на професійну правничу допомогу лише на суму 5 000,00 грн. Інші заявлені до стягнення витрати у розмірі 2 000,00 грн. документально не підтверджені.

Згідно ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 вказаної статті).

В свою чергу, відповідачем до суду апеляційної інстанції відповідного клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката подано не було.

Виходячи з того, що необхідність представництва інтересів товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» (позивача за первісним позовом) в суді апеляційної інстанції було зумовлено зверненням саме відповідача за первісним позовом до суду з апеляційною скаргою, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн. слід покласти на апелянта - товариство з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп».

Разом з тим, клопотання представника позивача за первісним позовом в частині заявлених до стягнення витрат у розмірі 2 000,00 грн., колегією суддів залишається без задоволення, оскільки понесення таких витрат жодним чином документально не підтверджено.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо задоволення первісного позову та стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» заборгованості у розмірі 248 831,52 грн., пені у розмірі 15 018,52 грн., штрафу у розмірі 1 000,00 грн. і 3% річних у розмірі 1 308,92 грн. та щодо відмови у задоволенні зустрічного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» до товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» про визнання пункту договору оренди нерухомого майна недійсним та стягнення 255 916,27 грн., а наведені доводи за апеляційною скаргою підлягають залишенню без задоволення, у зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю у встановленому законом порядку.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача за первісним позовом (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2019 у справі №910/10697/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Стерео Плаза Груп» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Гута-Скло» 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

5. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2019 у справі №910/10697/18.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 26.04.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко