Суддів Ситнік О. М., Лященко Н. П.
27 березня 2019 року
У справі № 917/902/18
Провадження №12-18гс19
За позовом Приватного підприємства «Нафтопром» (далі - ПП «Нафтопром») до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області (далі - Виконком) про визнання протиправним та скасування рішення за касаційною скаргою Виконкому на постанову Східного апеляційного господарського суду від 28 листопада 2018 року у складі колегії суддів Чернота Л. Ф., Радіонової О. О., Стойка О. В.
За наслідками розгляду 27 березня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду вказаної справи, касаційну скаргу ПП «Нафтопром» задоволено частково. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 28 листопада 2018 року скасовано. Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 02 жовтня 2018 року змінено. Викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а саме, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про визнання протиправним та скасування рішення Виконкому про затвердження акта щодо визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, а також розміру таких збитків, завданих внаслідок користування земельною ділянкою, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права. Отже, встановлена правова природа оспорюваного рішення унеможливлює здійснення судового розгляду щодо визнання його протиправним та скасування, у зв'язку з чим ці позовні вимоги не можуть розглядатися у судах. В іншій частині ухвалу Господарського суду Полтавської області від 02 жовтня 2018 року залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Із таким висновком Великої Палати Верховного Суду не можемо погодитися та з огляду на статтю 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) висловлюємо окрему думку, керуючись наступним.
Із змісту позовних вимог ПП «Нафтопром» вбачається, що ним оскаржується рішення Виконкому № 716 від 20 червня 2018 року «Про затвердження акта комісії по визначенню та відшкодуванню збитків, заподіяних територіальній громаді внаслідок порушення земельного законодавства, за користування земельною ділянкою на вул. Флотській, 3 в м. Кременчуці» з огляду на те, що він не визнає спричинення збитків у сумі 922 705,40 грн, що визначені цим рішенням та встановленим терміном для добровільної їх сплати 1 місяць, посилаючись на безпідставність нарахування вказаної суми коштів, через відсутність фактів порушення вимог земельного законодавства та заподіяння майнової шкоди.
Тобто позивач звернувся до суду за захистом своїх майнових прав шляхом оскарження рішення виконавчого органу місцевого самоврядування (визнання його протиправним і скасування).
Однією із найважливіших конституційних гарантій забезпечення та захисту прав та свобод особи є гарантування права на судовий захист.
Стаття 55 Конституції України гарантує кожній особі право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом (рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК України) та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 КПК України, статей 3, 4, 17 КАС України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини).
Стаття 64 Основного Закону вказує, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені, зокрема статтею 55 цієї Конституції.
Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Законом може бути визначений обов'язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, частини першої статті 55 Конституції України слід розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов'язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 цього рішення Конституційного Суду України).
Тобто, Конституція України гарантує кожному право на судовий розгляд спору за виключенням випадків, у яких законом прямо встановлено обов'язковий порядок досудового врегулювання.
Такий порядок поширюється і на захист прав юридичних осіб.
У даному випадку відсутній закон, який би зобов'язував позивача пройти етап досудового урегулювання спору щодо рішення виконавчого органу місцевого самоврядування.
Тобто відсутній закон, що встановлює обмеження на доступ до суду.
Із статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) вбачається, що доступ до правосуддя є невід'ємним елементом права на справедливий суд.
Крім того, у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи як звернутися до суду, так і право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.
Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.
У справі «Golder проти Сполученого Королівства» (№ 4451/70, рішення від 21 лютого 1975 року) ЄСПЛ вперше дійшов висновку, що сама конструкція статті 6 Конвенції була б безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні за наслідками розгляду цієї справи ЄСПЛ закріпив правило, що частина перша статті 6 Конвенції містить у собі невід'ємне право особи на доступ до суду.
Отже, стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У справі «Ashingdane проти Сполученого Королівства» (№ 8225/78, рішення від 28 травня 1985 року) ЄСПЛ зазначив, що якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, суд повинен з'ясувати, чи не порушує встановлене обмеження саму суть цього права, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою.
Право доступу до суду має не тільки існувати, але й бути практичним та ефективним. Просте існування права доступу в законі не є достатнім. Наприклад, воно може бути порушене такими чинниками: існуванням процесуальних перепон, які заважають або зменшують можливості звернення до суду (занадто суворе тлумачення національними судами процесуальної норми (надмірний формалізм), що може позбавити заявників права доступу до суду (Perez deRada Cavanilles проти Іспанії», № 2809095, рішення від 28 жовтня 1998 року).
У статті 144 Конституції України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.
Такі висновки містяться у рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування).
Зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону № 280/97-ВР вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку.
Статтею 1 Закону № 280/97-ВР передбачено, що виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
Частиною другою статті 2 цього Закону встановлено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, які разом становлять систему місцевого самоврядування (стаття 5 Закону № 280/97-ВР).
Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
Статтею 33 вказаного Закону передбачені повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища та, зокрема, встановлено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: власні (самоврядні) повноваження щодо підготовки і внесення на розгляд ради пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад; визначення в установленому порядку розмірів відшкодувань підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності за забруднення довкілля та інші екологічні збитки; встановлення платежів за користування комунальними та санітарними мережами відповідних населених пунктів, а також делеговані повноваження щодо здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.
Частиною першою статті 52 Закону № 280/97-ВР передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.
За змістом частин першої, шостої статті 59 Закону № 280/97-ВР відповідна рада, так само і виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймають рішення.
Тобто у формі рішень рада, а також її виконавчий орган вправі приймати нормативні та інші (ненормативні) акти.
До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.
Статтею 73 Закону № 280/97-ВР визначено обов'язковість актів і законних вимог органів та посадових осіб місцевого самоврядування, зокрема встановлено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
Місцеві органи виконавчої влади, підприємства, установи та організації, а також громадяни несуть встановлену законом відповідальність перед органами місцевого самоврядування за заподіяну місцевому самоврядуванню шкоду їх діями або бездіяльністю, а також у результаті невиконання рішень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, прийнятих у межах наданих їм повноважень.
Статтею 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.
Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.
Таким чином, проаналізувавши викладене, можна зробити висновок, що Конституція та законодавство України гарантує кожній заінтересованій особі судовий захист його прав, що передбачає право на оскарження правових актів (рішень) органів місцевого самоврядування (їх виконавчих органів) незалежно від суб'єктів і сфери дії та прийняття, наявності чи відсутності ознак їх нормативності, терміну дії, а також предмета правового регулювання, не кажучи вже про осіб, яких безпосередньо вони стосуються.
Тобто з таких актів для них виникають зобов'язальні правовідносини, оскільки тією чи іншою мірою акти владних органів породжують для цих суб'єктів певні правові наслідки, створюють новий юридичний стан чи спрямовані на врегулювання суспільних відносин із ними.
Варто зазначити, що відмова у судовому захисті особі про оскарження актів органів місцевого самоврядування чи рішень їх виконавчих комітетів, як один з юридичних інструментів впливу на такі рішення, не може обмежуватися та залежати від типу (характеру) виконання прийнятого рішення (примусовий чи добровільний порядок), оскільки вказані поняття стосуються умов і порядку виконавчого провадження.
При цьому питання добровільного виконання рішень виконавчих органів місцевого самоврядування, можливості виконання вказаних актів на підставі виконавчого документа компетентними органами в примусовому порядку не змінюють суть принципу їх обов'язковості (стаття 144 Конституції України, стаття 73 Закону № 280/97-ВР), який полягає в тому, що ці правові акти, прийняті органами місцевого самоврядування (їх виконавчими органами), здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, повинні виконуватись усіма суб'єктами, прав яких вони стосуються, та є обов'язковими для виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об'єднаннями, що проживають (знаходяться) на певній території України.
Таким чином, особа не може бути обмежена у праві на перевірку законності прийнятих стосовно неї актів виконавчих органів місцевого самоврядування шляхом їх зупинення, зміни чи скасування в судовому порядку з огляду лише на їх юридичну силу чи властивості (наявність чи відсутність можливості його примусової реалізації), оскільки це буде суперечити принципам верховенства права, доступу до правосуддя та рівності усіх перед законом та судом.
Зокрема, із принципу верховенства права випливає, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури (Klass and Others проти Німеччини», № 5029/71, рішення від 06 вересня 1978 року).
Також у цьому рішенні (§ 64) міститься тлумачення статті 13 Конвенції. На думку ЄСПЛ, у випадку, коли особа вважає свої права порушеними внаслідок заходу, вжитого, як вона стверджує, на порушення Конвенції, вона повинна мати засіб правового захисту в національному органі як для вирішення її скарги, так і, якщо необхідно, для отримання відшкодування. Таким чином, статтю 13 необхідно тлумачити як положення, що гарантує «ефективний засіб правового захисту в національному органі» кожному, хто заявляє про факт порушення його прав і свобод за Конвенцією.
При цьому, зазначаємо, що національне законодавство України забезпечує право на «ефективний засіб правового захисту в національному органі» із вирішення вказаного питання, як того вимагає стаття 13 Конвенції, оскільки будь яких обмежень для перевірки законності в судовому порядку актів органів виконавчої влади за ініціативи заінтересованих осіб не встановлено.
У зв'язку із чим вважаємо, що Великою Палатою Верховного Суду помилково ототожнене таке право позивача на реальну ефективність результату засобу юридичного захисту, який в даному випадку забезпечує суд, виходячи саме із визначеності наперед позитивного чи негативного для заявника результату розгляду справи, оскільки судом касаційної інстанції зазначено, що оскаржуване рішення Виконкому не порушує прав ПП «Нафтопром».
З таких самих підстав не можемо погодитися з висновком Великої Палати Верховного Суду про відсутність факту порушення охоронюваних законом інтересів ПП «Нафтопром».
Саме визначення «охоронювані законом інтереси» в законодавчих актах не наводиться.
Однак вказаному поняттю дано офіційне тлумачення в Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.
Таким чином, вважаємо, що не може бути обмежений у праві на звернення до суду учасник спірних правовідносин - безпосередній суб'єкт та заінтересована особа, яка вказує, що у зв'язку з результатом діяльності виконавчого органу місцевого самоврядування (чи його посадових осіб) - прийняттям рішення стосовно неї, не збігаються його інтереси, нерозривно з ним пов'язані, тобто, вважає, що воно вчинене щодо неї з перевищенням повноважень та з іншими порушеннями чинного законодавства.
Стаття 2 ГПК України встановлює, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частинами першою, другою статті 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно зі статтею 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та інші справи між суб'єктами господарювання.
Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Статтею 231 ГПК України передбачений вичерпний перелік підстав для закриття провадження у справі, який розширеному тлумаченню не підлягає.
Процесуальна регламентація за вичерпним переліком підстав для закриття провадження у справі є гарантією, що прийнята до провадження заява буде розглянута по суті.
При цьому згідно із частиною другою статті 231 ГПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
Вважаємо, що погоджуючись із висновком суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі та одночасно вказуючи про те, що справа не підлягає розгляду в судах у порядку будь-якого судочинства, Велика Палата Верховного Суду не врахувала вимоги частини другої статті 231 ГПК України.
При закритті провадження у справі у зв'язку з тим, що рішення Виконкому № 716 від 20 червня 2018 року «Про затвердження акта комісії по визначенню та відшкодуванню збитків, заподіяних територіальній громаді внаслідок порушення земельного законодавства, за користування земельною ділянкою на вул. Флотській, 3 в м. Кременчуці» не підлягає оскарженню, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ або зазначити закон, відповідно до якого спір не підлягав розгляду в судах.
Тобто зазначення підстави для закриття провадження у справі за статтею 231 ГПК України, яка нею не передбачена, є виходом за межі цього виключного переліку та є відмовою у правосудді і порушенням права на правосуддя, усупереч вимогам законодавства України щодо гарантування кожній особі права на судовий захист своїх порушених прав та охоронюваних інтересів.
Вважаємо, що закриття провадження у справі із підстав, передбачених частиною першою статті 231 ГПК України, порушує право позивача на судовий захист, оскільки під час розгляду цієї справи не встановлено, що в особи, яка звернулася до суду за захистом порушеного права або охоронюваного законом інтересу, відсутнє право на звернення до суду і не наведено обставин, що не дозволяють вирішити справу по суті.
Тобто порушення норми процесуального права, зокрема вимоги частин першої та другої статті 231 ГПК України фактично є відмовою в судовому захисті та порушенням статті 6 Конвенції щодо доступу до правосуддя.
Саме суд при розгляді справи по суті мав встановити, чи порушено права позивача, оскільки відповідно до статей 2 та 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.
Зі змісту частини четвертої статті 238 ГПК України вбачається, що у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Таким чином, висновок про порушення чи не порушення прав такої особи, а також її охоронюваних законом інтересів, які й випливають безпосередньо зі змісту права, суд може зробити лише за результатами розгляду справи і, внаслідок задоволення позову вона отримає належний судовий захист, оскільки буде встановлено факт порушення чи оспорювання її права.
Якщо ж за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову.
Посилання на те, що рішення про затвердження збитків є лише доказом і може бути спростоване при розгляді справи про відшкодування шкоди у разі звернення з позовом органу місцевого самоврядування тягне за собою обмеження права однієї із сторін правовідносин на звернення до суду, тобто є надмірним втручанням у права юридичної особи приватного права, залишає вказану особу у стані правової невизначеності щодо обсягу власних зобов'язань.
За таких обставин, вважаємо, що у жодному випадку з'ясування обставин щодо порушення відповідачем закону без порушення прав позивача не тягне неможливість реалізації права на пред'явлення позову (відсутність виникнення у позивача самого права на позов), і як, наслідок - закриття провадження у справі.
Отже висновок про відсутність порушень права чи охоронюваного законом інтересу позивача тягне не закриття провадження у справі, а відмову у позові.
Вважаємо, що внаслідок закриття провадження у справі позивач був позбавлений права на справедливий суд у зв'язку із недотриманням одного із його критеріїв - доступу до правосуддя, через обмежене тлумачення норм цивільного процесуального законодавства, за відсутності прямих обґрунтованих перешкод для звернення до суду за захистом та одержання своєчасного судового захисту.
На наше переконання та з огляду на суб'єктний склад сторін та характер спірних правовідносин вказаний спір, який виник між двома юридичними особами (виконавчим органом місцевого самоврядування та суб'єктом господарювання) щодо визначення та зобов'язання по відшкодуванню збитків підлягає розгляду господарським судом.
Обраний ПП «Нафтопром» спосіб захисту прав суб'єктів господарювання (цивільних прав та інтересів) судом, відповідає частині другій статті 20 ГК України та частині другій статті 16 ЦК України, де частиною третьою вказаної норми передбачено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу, однак Великою Палатою Верховного Суду не встановлено фактів виходу позивача за межі здійснення своїх цивільних прав та наявності відповідних дій.
З урахуванням викладеного, вважаємо, що постанову Східного апеляційного господарського суду від 28 листопада 2018 року необхідно було залишити без змін через відсутність встановлених цим судом правових підстав для закриття провадження у справі.
Судді О. М. Ситнік