ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.04.2019 Справа № 920/92/19

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В., розглянувши матеріали справи № 920/92/19

за позовом: Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім

«Інтерагростандарт» (вул. Харківська, 111, м. Суми, 40007,

код 38244851),

до відповідача: Фермерського господарства «Поділля - Інвест» (с. Поділка,

Липоводолинський район, Сумська область, 42530, код 34072036),

про стягнення 420609,37 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача - Вовк О.В.,

від відповідача - Шкриль Л.Г.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача Фермерського господарства "Поділля - Інвест" заборгованість в розмірі 420609,37 грн., з яких 259640,00 грн. - основна заборгованість, 24593,05 грн. - інфляційні втрати, 60579,33 грн. - плата за використання товарного кредиту, 39832,99 грн. - пеня, 35964,00 грн. - штраф за неналежне виконання зобов'язань за договором поставки №2018-2604/2 від 26.04.2018, а також просить судові витрати: судовий збір та адвокатські витрати покласти на відповідача.

Представник відповідача подав суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому погоджується з позицією позивача, що господарські зобов'язання повинні виконуватися належним чином, але заперечує проти нарахування штрафних санкцій, пені та плати за використання товарного кредиту. Крім того зазначає, ФГ «Поділля -Інвест» знаходиться в скрутному фінансовому становищі. На підставі викладеного представник відповідача просить суд зменшити розмір штрафних санкцій, пені та товарного кредиту, оскільки сума штрафних санкцій, пені та товарного кредиту надмірно великі порівняно із збитками позивача.

09.04.2019 позивачем подано відповідь на відзив № 01.04.2019/02 від 01.04.2019, в якому позивач зазначає про відсутність підстав для зменшення штрафних санкцій.

10.04.2019 представник відповідача подав до суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу позивача.

11.04.2019 представник позивача надав до суду заяву, якою просив долучити до матеріалів справи копію платіжного доручення № 1 від 11.04.2019 про сплату суми основного боргу, що становить 259640,00 грн.

11.04.2019 представником позивача подано до суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів понесених витрат на правничу допомогу.

Подані сторонами документи оглянуті судом в судовому засіданні та долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 11.04.2019 представник позивача підтвердив факт сплати відповідачем суми основного боргу, в зв'язку з чим просив суд в частині стягнення заборгованості за основним боргом закрити провадження у справі в зв'язку з відсутністю предмету спору, в інший частині позовних вимог позов задовольнити, стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правничу допомогу, в свою чергу проти задоволення клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій заперечував.

Представник відповідача в судовому засіданні 11.04.2019 наполягав на зменшенні штрафних санкцій та витрат на правничу допомогу позивача.

В судовому засіданні 11.04.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, оцінивши надані докази, суд приходить до наступних висновків:

Як вбачається з матеріалів справи, 26.04.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Інтерагростандарт» (постачальник, позивач) та Фермерським господарством «Поділля - Інвест» (покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 2018-2604/02.

Відповідно до п. 1.1 Договору, постачальник зобов'язується поставити і передати у власність Покупця хімічну продукцію, а покупець, зобов'язується прийняти й оплатити товар в сумі, строки та на умовах визначених даним Договором.

Товар поставляється партіями в порядку та на умовах, визначених даним Договором, відповідно до додатків, що оформляються Сторонами на кожну партію Товару і є невід'ємними частинами даного Договору ( п. 1.2. Договору). Найменування Товару, його кількість, одиниця виміру, асортимент, ціна одиниці товару, вартість партії товару, строки та базис поставки Товару та інші умови визначаються Сторонами в додатках до даного Договору (п. 1.3. Договору).

Розділом 5 Договору встановлено порядок оплати, так Покупець здійснює оплату за Товар в українських гривнях шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника згідно рахунку-фактури у порядку та строки, що визначені у Додатках, які є невід'ємною частиною Договору. За згодою сторін можуть також проводитися заліки взаємних заборгованостей, які можуть здійснюватися і без участі банків.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що в рамках виконання умов договору позивачем було поставлено товар на суму 518 910 грн. 00 коп. з терміном оплати до 14.09.2018. Відповідачем частково сплачено заборгованість, а саме:

30.08.2018 - 121000 грн. 00 коп;

11.10.2018 - 101269 грн. 96 коп.;

25.10.2018 - 100 000 грн. 00 коп.

Проте, в зв'язку з неналежним виконанням договірних зобов'язань, на день звернення з позовом до суду, у відповідача наявна заборгованість перед позивачем в сумі 259 640 грн. 00 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, після відкриття провадження у справі, відповідачем відповідно до платіжного доручення № 1 від 11.04.2019, в повному обсязі сплачено 259640 грн. 00 коп. заборгованості.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Письмовими матеріалами справи, а також представниками сторін в судовому засіданні 11.04.2019 підтверджується факт сплати 259640 грн. 00 коп. основної суми боргу, що і було предметом спору для звернення з позовною заявою до суду.

Суд приходить до висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення 259640 грн. 00 коп. основної суми боргу, згідно п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з відсутністю предмету спору в цій частині.

Окрім цього, позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача за порушення терміну оплати за отриманий товар інфляційні втрати в сумі 24593 грн. 05 коп., плату за використання товарного кредиту в сумі 60579 грн. 33 коп., пеню в сумі 39832 грн. 99 коп. та штраф у розмірі 35964 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень ст. 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Встановлення законодавцем права кредитора на одержання коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зумовлене специфічним видом такого як грошові кошти, якому незалежно від факторів природного середовища (форс-мажорним обставинам) притаманна властивість знецінюватись в більшій мірі ніж всім іншим видам майна (нерухомості, дорогоцінним металам, автомобілям тощо).

А тому, норми ст. 625 Цивільного кодексу України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов'язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) за змістом ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з розрахунком позивача відповідачу нараховані 24593 грн. 05 коп. - інфляційний нарахувань.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення плати за використання товарного кредиту позивач зазначає, що відповідно до п. 5.6.3 Договору сторонами обумовлено, що плата за використання товарного кредиту становить 0,15% від вартості поставленого та неоплаченого товару за кожен календарний день користування, починаючи з дати, визначеної в п. 5.6.2 цього договору, до дня оплати товару в повному обсязі.

Суть товарного кредиту полягає в тому, що продавець (постачальник) передає товар у власність покупця, а покупець повинен розрахуватися за товар пізніше, але сплатити проценти за відстрочення або розстрочення платежу. Відповідно до ст. 694 Цивільного кодексу України, договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товарів у кредит з відстроченням або розстроченням платежу.

Відповідно до поданого розрахунку відповідачеві нарахована плата за використання товарного кредиту в сумі 60579 грн. 33 коп.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.4 Договору сторонами обумовлено, що за порушення строку оплати, який вказано у відповідному додатку(ах) до даного Договору, Покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Договору сторони погодили, що покупець за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті ціни товару, сплачує на користь постачальника пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002р., розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з поданим розрахунком позивачем відповідачу нарахована пеня в сумі 39832 грн. 99 коп.

Окрім цього, позивачем в позові заявлено до стягнення штраф у розмірі 35964 грн. 00 коп. за прострочення виконання грошових зобов'язань.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

В обґрунтування, позовних вимог в цій частині позивач зазначає, що п. 6.5. Договору передбачено, що за порушення строку оплати, який вказано у відповідному Додатку(ах) до даного Договору більш ніж на 30 календарних днів, покупець сплачує Постачальникові штраф в розмірі 10% від вартості несвоєчасно оплаченого товару.

Відповідно до поданого розрахунку позивачем заявлено до стягнення 35964 грн. 00 коп. штрафу.

Відповідач контррозрахунку компенсаційних нарахувань та штрафних санкцій суду не надав.

Суд, перевіривши правильність нарахування інфляційних нарахувань, плати за використання товарного кредиту, пені та штрафу, приходить до висновку що позивачем під час здійсненого розрахунку день оплати включено до періоду нарахування інфляційних нарахувань, пені та плати за використання товарного кредиту.

Судом здійснено перерахунок здійснених позивачем нарахувань, при цьому не виходячи за межі визначеного позивачем періоду. Відповідно до здійсненого судом перерахунку сума інфляційних нарахувань становить 23266 грн. 14 коп., розмір плати за використання товарного кредиту - 59650 грн. 41 коп. та пені - 39222 грн. 18 коп.

Розрахунок здійснений судом за допомогою програми ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.3 Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА», ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН», 2019.

Розрахунки суду долучені до матеріалів справи.

З огляду на викладене, оскільки право позивача щодо стягнення інфляційних нарахувань, плати за використання товарного кредиту, пені та штрафу передбачене положеннями договору та чинним законодавством України, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань в сумі 23266 грн. 14 коп., плати за використання товарного кредиту в сумі 59650 грн. 41 коп., пені в сумі 39222 грн. 18 коп. та штрафу в сумі 35964 грн. 00 коп. є правомірними та обґрунтованими.

Однак, відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд врахувати майновий стан та відсутність умисної вини і зменшити розмір штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно до ч. 2 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь у правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов'язані з кредитором договірними відносинами.

Якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання.

Судом в даному випадку при розгляді даної справи враховано факт повної оплати за укладеним між сторонами договором, а також те, що порушення виконання зобов'язання за Договором не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Крім того, суд бере до уваги фінансове становище відповідача та позивача, загальну економічну ситуацію, яка склалась в країні, високий ступінь інфляційних процесів в економіці країни.

При цьому, судом береться до уваги не тільки фінансовий стан сторін, а й ступінь виконання боржником зобов'язань за Договором (зокрема, повну оплату), стягнення сум інфляційних втрат, які мають забезпечити баланс інтересів сторін.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені та штрафу - на 50% та відповідно зменшити пеню до 19611 грн. 09 коп. штрафу до 17982 грн. 00 коп.

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача 23266 грн. 14 коп. інфляційних нарахувань, 19611 грн. 09 коп. пені, плату за використання товарного кредиту в сумі - 59650 грн. 41 коп. та 17982 грн. 00 коп. штрафу.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд звертає увагу на наступне:

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами п. п. 1-2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Крім того, ч. 4-5 зазначеної статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів розмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як свідчать матеріали справи, в зв'язку з порушенням відповідачем прав та інтересів позивача, останній звернувся до адвоката з метою надання останнім правової допомоги, в т.ч пов'язаної зі зверненням до суду з позовом по даній справі.

Зокрема, матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та адвокатом Вовк Олександром Володимировичем укладено договір про надання професійної правничої (юридичної) допомоги від 31.01.2018 № 31/01-1 (а. с. 45), наявний акт прийому-передачі послуг від 11.04.2019 де вартість послуг зазначена в розмірі 8000 грн., рахунок на оплату № 13 від 10.04.2019 в сумі 8000 грн., платіжне доручення № 5061 від 10.04.2019 про оплату за надання професійної юридичної допомоги в сумі 8000 грн.

Саме зазначену суму у розмірі 8000 грн. позивач просить суд стягнути з відповідача.

Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України позивачем подано розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв'язку з розглядом справи.

Принцип «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати - обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка, тощо.

Таким чином, враховуючи складність справи, суму стягнення та вищенаведені факти, заявлені до відшкодування витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн. є завищеними.

Суд, згідно з приписами статті 74 Господарського процесуального кодексу України, вважає обґрунтованими витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00грн.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України в разі часткового задоволення позовних вимог судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволеним вимогам. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про відшкодування позивачеві суми сплаченого судового збору в розмірі 1804 грн. 41 коп. за рахунок відповідача .

Керуючись ст. ст. 123, 129, ч. 1 ст. 130, ст. ст. 185, 231, 232, 233, 236 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. В частині стягнення суми основного боргу в сумі 259640 грн. 00 коп. закрити провадження за п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України в зв'язку з відсутністю предмету спору.

3. Стягнути з Фермерського господарства «Поділля - Інвест» (с. Поділки, Липоводолинський район, Сумська область, 42530, код 34072036) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Інтерагростандарт» (вул. Харківська, 111, м. Суми, 40007, код 38244851) 23266 грн. 14 коп. інфляційних нарахувань, 59650 грн. 41 коп. плати за використання товарного кредиту, 19611 грн. 09 коп. пені, 17982 грн. 00 коп. штрафу, 3000 грн. 00 коп. адвокатських витрат, 1804 грн. 41 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

4. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено 17.04.2019.

Суддя С.В. Заєць