ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" березня 2019 р. Справа №926/1326/15

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Кравчук Н.М.
суддів Кордюк Г.Т.
Плотніцького Б.Д.
при секретарі судового засідання Шкребій А.В.
розглянувши апеляційну скаргу військового прокурора Чернівецького гарнізону, м. Чернівці, за вих. №02-3456 від 29.12.2018 (вх. № ЗАГС 01-05/156/19 від 10.01.2019)
на рішення Господарського суду Чернівецької області від 30.11.2018 (суддя Гончарук О.В. повний текст рішення складено 10.12.2018)
у справі №926/1326/15
за позовом: виконуючого обов`язки військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних відносинах:
1). Міністерства оборони України, м. Київ;
2). Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці
до відповідача: Сторожинецької районної ради, м. Сторожинець Сторожинецького району Чернівецької області
за участю третіх, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:
1). Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, м Чернівці
2). Буденецької сільської ради, с Буденець Сторожинецького району Чернівецької області
3). Чудейської сільської ради, с Чудей Сторожинецького району Чернівецької області
4). Череської сільської ради, с. Череш Сторожинецького району Чернівецької області
5). Череського будинку інтернату, с. Череш Сторожинецького району Чернівецької області
6). Сторожинецької районної організації Українського товариства мисливців і рибалок, м. Сторожинець Сторожинецького району Чернівецької області
7) фізичної особи ОСОБА_1 , с Чудей Сторожинецького району Чернівецької області
про визнання недійсним рішення Сторожинецької районної ради Чернівецької області №102-11/2000 від 22 вересня 2000 року.

за участю учасників справи:
від прокуратури: Лупійчук Б.В. прокурор (посвідчення № 043363 від 07.06.2016);
від позивача-1: Шеремета І.М. представник (довіреність № 220/65/6 від 11.01.2019);
від позивача-2: не з`явився;
від відповідача: Філіпович В.М. представник (довіреність № 546 від 30.10.2018)
від третьої особи-1: Балацька С.С. представник (довіреність № 0-24-0.71-5/62-19 від 09.01.2019)
від третьої осіби-2,3,4,5,6,7: не з`явилися

Відповідно до п.9 Перехідних положень Розділу ХІ ГПК України в редакції від 15.12.2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ВСТАНОВИВ:
Виконуючий обов`язки військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних відносинах: Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці звернувся до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Сторожинецької районної ради про визнання недійсним рішення одинадцятої сесії двадцять другого скликання Сторожинецької районної ради Чернівецької області №102-11/2000 Про лист Чернівецької КЕЧ району від 22 вересня 2000 року, в частині припинення права користування земельною ділянкою Чернівецької КЕЧ району на площі 202,1 га та передання їх до земель запасу Чудейської сільської ради - 78,4 га, Буденецької сільської ради - 99,0 га, Череської сільської ради - 10,0 га та Череському будинку інтернату в постійне користування - 14,7 га, а також в частині залишення у постійному користуванні Чернівецької КЕЧ району земельну ділянку площею 150,0 га для використання військовим лісгоспом Івано-Франківського лісопромислового комбінату.
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 30.11.2018 у справі №926/1326/15 у позовних вимогах відмовлено повністю.
Вказаним рішенням суд першої інстанції погодився з доводами прокурора та позивачів, що рішення №102-11/2000 від 22.09.2000 було прийняте з порушенням вимог чинного на той час законодавства України, зокрема, суд визнав, що земельна ділянка 202,1 га, право на постійне користування якою припинено оспорюваним рішенням, надана для розміщення військової частини та належала до земель оборони, а згода Міністром оборони України або іншою особою за його дорученням на її передачу, не надавалася. Суд також погодився з твердженням військового прокурора про те, що ним вірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки вимога про визнання рішення незаконним узгоджується з встановленим пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України способом захисту порушеного цивільного права.
Однак, в задоволенні позову суд відмовив у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем у відзиві на позовну заяву. Застосовуючи позовну давність, суд першої інстанції виходив з того, що Положенням про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основних правил користування наданими землями, затвердженим наказом Міноборони № 483 від 22.12.1997, на позивачів покладено обов`язок здійснювати обов`язковий моніторинг земель оборони. У зв`язку з наведеним, позивачі не могли не бути обізнаними щодо факту невикористання за цільовим призначенням земель оборони площею 202,1 га. При цьому судом взято до уваги, що до 15 січня 2012 року діяв пункт 4 частини 1 статті 268 ЦК України, яким не обмежувався строк позовної давності на звернення до суду з позовом щодо оскарження рішень органів місцевого самоврядування, які порушують право власності. Окрім того, місцевий господарський суд зазначив, що, здійснюючи своєчасний прокурорський нагляд за прийнятими рішеннями органів місцевого самоврядування, прокурор міг бути значно раніше обізнаний про існування оскаржуваного у цій справі рішення.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, військовий прокурор Чернівецького гарнізону подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим винесено незаконне та необґрунтоване рішення, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Зокрема, скаржник зазначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення. На думку скаржника суд безпідставно прийшов до висновку, що відповідачем у підготовчому судовому засіданні подано заяву про сплив строків позовної давності у формі відповіді на відзив, оскільки остання подана з порушенням вимог ГПК України. Заява учасникам справи не надсилалася, в підготовчому судовому засіданні суд не довів до відома сторін про наявність останньої, прокурор та позивачі довідалися про заяву лише 30.11.2019. З огляду на викладене, суд обмежив процесуальні права прокурора, не надавши можливість подати заяву про визнання причин пропуску строків звернення до суду із позовом до суду поважними.
На думку скаржника, суд безпідставно зробив висновок про те, що позивачу-2 ще у 2000 році було відомо про порушення його майнових прав у сфері земельних відносин, оскільки факт обізнаності про наявність рішення №102-11/2000 не є тотожним з моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Висновок суду про те, що Міністерству оборони України також було відомо про порушення його майнових прав у сфері земельних відносин з 2000 року є безпідставним, оскільки ґрунтується на припущеннях.
Окрім того, суд безпідставно посилається на правову позицію Європейського суду з прав людини (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"), вважаючи подані прокурором докази такими, що втратили достовірність і повноту із плином часу, не прийнявши до уваги те, що документи щодо права власності та права користування на даний час ніким не скасовані і не оспорені та стали підставою для визнання судом першої інстанції факту порушення майнових прав позивачів.
Сторожинецька районна рада на виконання вимог ухвали суду про відкриття апеляційного провадження надіслала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначила, що наявними у справі матеріалами підтверджується факт обізнаності прокурора та позивачів про вибуття спірної земельної ділянки з їх власності ще з 2000 року, а це свідчить, що позовна заява була подана за спливом строків позовної давності. З огляду на викладене просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Чудейська сільська рада надіслала заперечення на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що рішенням Сторожинецької районної ради на її баланс було передано 78,4 га земель, однак вказані землі на протязі багатьох років передавалися у власність та користування громадянам. На даний час є 111 земельних ділянок загальною плошею 18,6 га, які перебувають у власності громадян, на 18 з яких побудовані житлові та нежитлові будинки та споруди, приблизно 19 га земель перебувають у користуванні громадян. Через вказані землі проходить лінія електропередачі потужністю в 110 кВт та довжиною приблизно у 800 мертів. Враховуючи наведене, Чудейська сільська рада просить суд взяти до уваги відповідні факти, не допустити порушення конституційних прав громадян та відмовити позивачу в задоволенні апеляційної скарги.
Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області надіслало письмове пояснення по справі, у якому зазначає, що в порушення вимог ГПК України заява про застосування строків позовної давності учасникам справи не надсилалася, в підготовчому судовому засіданні учасників справи не обізнано про її наявність. Вказані обставини обмежили процесуальні права прокурора. У зв`язку з наведеним третя особа-1 просить суд рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці надіслав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що рішення місцевого господарського суду є незаконним та необґрунтованим, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач-2 зазначає, що землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних сил України є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, вирішення питання щодо порядку надання Збройним силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі і земельних ділянок відносяться до повноважень Кабінету Міністрів України. Однак, рішенням Сторожинецької районної ради №102-11/2000 від 22.09.2000 припинено право користування земельною ділянкою Чернівецької КЕЧ району на площі 202,1 га. Сторожинецька районна рада не мала правових підстав для вилучення даної земельної ділянки у Чернівецької КЕЧ району, правонаступником якої є КЕВ м. Чернівці, що відбулося без відповідного на те погодження оборонного відомства. Погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що земельна ділянка 202,1 га, право на постійне користування якою припинено оспорюваним рішенням ради, надана для розміщення військової частини та належала до земель оборони, а згода Міністром оборони України або іншою особою за його дорученням на її передачу, не надавалася. Однак, суд дійшов помилкового висновку, зіславшись на сплив строку позовної давності, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосувати позовну давність суд повинен був з`ясувати та зазначити в судовому рішення, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивач, за захистом якого він звернувся до суду.
В судовому засіданні прокурор доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі.
В судовому засіданні представники Міністерства оборони України та Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області також підтримали доводи апеляційної скарги в повному обсязі.
Представник Сторожинецької районної ради проти доводів апеляційної скарги заперечив з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.
Позивач-2 та треті особи-2,3,4,5,6,7 участі уповноважених представників в судовому засіданні не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши представників учасників справи, Західний апеляційний господарський суд, встановив наступне.
У матеріалах справи міститься Державний акт на право користування землею серії Б №038626 від 1981 року, яким за Чернівецькою Квартирно-експлуатаційною частиною району (правонаступником якої є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці відповідно до директиви Міністерства оборони України від 20.04.2005 №Д-322/1/010) закріплено у безстрокове і безоплатне користування 4263,1 га землі в межах згідно з планом землекористування, що надана для потреб господарства (з яких 202,1 га, що водять до спірних правовідносин).
Згідно з наказом начальника Чернівецького гарнізону №3 від 12.01.2018 земельна ділянка площею 202,1 га, на якій розташоване військового містечка № 1-Чудей закріплена за Квартирно-експлуатаційним відділом м. Чернівці.
17.08.2000 тимчасово виконуючим обов`язки начальника Квартирно-експлуатаційної частини району майором Чубатенком було надіслано листа №1024 Голові Сторожинецької районної ради, в якому зазначалось про відсутність потреби у майновому комплексі військового містечка №1-Чудей та земельної ділянки площею 202,1 га, у зв`язку з чим висловлено прохання визначити територіальну громаду на прийняття будівель військового містечка до комунальної власності та припинити право користування земельною ділянкою Чернівецької КЕЧ району на площі 202,1 га.
На виконання вищевказаного листа, рішенням Сторожинецької районної ради Чернівецької області №102-11/2000 від 22 вересня 2000 Про лист Чернівецької КЕЧ району припинено право користування земельною ділянкою Чернівецької КЕЧ району на площі 202,1 га та передано її (їх) до земель запасу Чудейської сільської ради - 78,4 га, Буденецької сільської ради - 99,0 га, Череської сільської ради - 10,0 га та Череському будинку інтернату в постійне користування - 14,7 га та залишено у постійному користуванні Чернівецької КЕЧ району земельну ділянку площею 150,0 га для використання військовим лісгоспом Івано-Франківського лісопромислового комбінату.
В.о. військового прокурора Чернівецького гарнізону Західного регіону України у позовній заяві зазначає, що 17.03.2015 на адресу військової прокуратури Чернівецького гарнізону надійшов лист начальника КЕВ м. Чернівці щодо неправомірного зайняття частини земельної ділянки військового містечка № 1 Чудей, що знаходиться за адресою: с. Чудей, Чернівецької області. Військовою прокуратурою проведено перевірку вказаних даних і це стало підставою звернення до суду з даним позовом.
При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.
Відповідно до п. 5 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, встановлених законом.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст.20 ЦК України).
Відповідно до ст. 2 ГПК України (у редакції, чинного на час звернення прокурора із позовом), господарський суд порушує справи, зокрема, за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених ч. 3 ст. 25 Закону України "Про прокуратуру". Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви в порядку, встановленому ст.63 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 29 ГПК України встановлено, що у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Так ч. 1 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, чинного на час звернення прокурора із позовом) представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
За змістом ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, якою передбачена необхідність обґрунтування прокурором у суді наявність підстав для представництва.
Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст.13 Конституції України земля є об`єктом власності Українського народу, від імені якого права власності здійснюють органи державної влади та органи державної влади і місцевого самоврядування.
Частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до статті 70 Земельного кодексу України №561-XII від 18.12.1990 (в редакції, діючій на час прийняття оскаржуваного рішення) землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ.
Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством України.
Згідно з частиною 2 статті 14 Закону України Про Збройні Сили України (в редакції, діючій на час прийняття оскаржуваного рішення) земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 27 Земельного кодексу України №561-XII від 18.12.1990 право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі добровільної відмови від земельної ділянки.
Згідно з Положенням про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основних правил користування наданими землями, затвердженого наказом Міноборони № 483 від 22.12.1997, за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.
Як зазначалося вище, на підстав листа т.в.о. начальника Квартирно-експлуатаційної частини району майора Чубатенка про відсутність потреби у майновому комплексі військового містечка №1-Чудей та земельної ділянки площею 202,1 га, рішенням Сторожинецької районної ради Чернівецької області №102-11/2000 від 22 вересня 2000 Про лист Чернівецької КЕЧ району припинено право користування земельною ділянкою Чернівецької КЕЧ району на площі 202,1 га та передано її до земель запасу: Чудейської сільської ради - 78,4 га, Буденецької сільської ради - 99,0 га, Череської сільської ради - 10,0 га та Череському будинку інтернату в постійне користування - 14,7 га та залишено у постійному користуванні Чернівецької КЕЧ району земельну ділянку площею 150,0 га для використання військовим лісгоспом Івано-Франківського лісопромислового комбінату.
Здійснивши аналіз вищевказаного законодавства, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що Сторожинецька районна рада не мала правових підстав для вилучення земельної ділянки у Чернівецької КЕЧ району, правонаступником якої є КЕВ м. Чернівці, що відбулося без відповідного на те погодження оборонного відомства. Міністерство оборони України чи уповноважений ним орган дозволу на передачу у комунальну власність, добровільну відмову від даної земельної ділянки не надавало та вказана земельна ділянка не відчужувалась.
Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка площею 202,1 га надана для розміщення військової частини належить до земель оборони, відтак, рішення Сторожинецької районної ради від 22.09.2000 №102-11/200 «Про лист Чернівецької КЕЧ райрону» прийнято з порушенням статті 27 Земельного кодексу України №561-XII від 18.12.1990 (в редакції, діючій на час прийняття оскаржуваного рішення), за відсутності законної добровільної відмови держави від спірних земель оборони.
Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах 16 грудня 2015 року розглянув справу №6-2510цс15, предметом розгляду якої був спір про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки та витребування цієї земельної ділянки з чужого незаконного володіння. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта, вичерпує свою дію після його реалізації, а вимоги про визнання такого рішення незаконним повинні розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло речове право.
Проаналізувавши вищевказану правову позицію місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що прокурором вірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки вимога про визнання рішення незаконним узгоджується з встановленим пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України способом захисту порушеного цивільного права.
Незважаючи на висновок суду щодо правомірності позовних вимог для визнання спірного рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском прокурором строку позовної давності, про застосування наслідків пропуску якої було заявлено відповідачами у справі.
Так, згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.
Визначення початку відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч.1 цієї статті, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб`єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Згідно з Положенням про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основних правил користування наданими землями, затвердженим наказом Міноборони № 483 від 22.12.1997, своєчасне виявлення земель, що не використовуються, та надання відомостей про них покладається на заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, командуючих військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України, а також командирів військових частин - землекористувачів.
З огляду на вищенаведене, місцевий господарський суд вірно встановив, що позивачі не могли не бути обізнаними щодо факту невикористання за цільовим призначенням земель оборони площею 202,1 га, що мало місце на підставі заяви позивача №2 та прийнятого, у зв`язку з цією заявою, рішення Сторожинецької районної ради від 22.09.2000. Отже, починаючи з 23.09.2003, трирічний строк позовної давності для позивачів сплив.
Статтею 36-1 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, на час звернення із даним позовом до суду) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.
Дія правового інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі на прокурора.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Як вбачається із матеріалів справи, спірне рішення було прийнято Сторожинецькою районною радою в вересні 2000 року. Прокурор, у свою чергу, зазначає, що йому стало відомо про допущені порушення відповідачем лише 17.03.2015 року з листа начальника КЕВ м. Чернівці, щодо неправомірного зайняття частини земельної ділянки військового містечка №1-Чудей, що знаходиться за адресою: с. Чудей Сторожинецького району Чернівецької області.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-XII (у редакції, на час прийняття спірного рішення) визначено, що прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.
Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про прокуратуру" Генеральний прокурор України відповідно до законів України видає обов`язкові для всіх органів прокуратури накази, розпорядження, затверджує положення та інструкції.
Наказом від 19.09.2005 № 3гн Генеральний прокурор України основним завданням наглядової діяльності прокуратури визначив захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, державних та публічних інтересів. Із цією метою мало бути забезпечено нагляд за додержанням законів, передусім у діяльності органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, контролюючих та правоохоронних органів.
Вказані накази, крім іншого, містять конкретні вказівки до прокурорів, а саме: періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.
Аналогічні вимоги до підпорядкованих прокурорів містять також і накази Генерального прокурора, зокрема, від 18.10.2010 № 3гн, від 12.04.2011 № 3гн, від 07.11.2012 № 3гн.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, дослідивши матеріали справи, з урахуванням вимог чинного законодавства України, приходить до висновку, що нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими органами місцевого самоврядування рішеннями, який органи прокуратури були зобов`язані проводити як на момент виникнення спірних правовідносин так і після (протягом 14,5 років), позбавляє прокурора права посилатися на відсутність можливості дізнатися про прийняття спірного рішення, до спливу строку позовної давності.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.02.2018 у справі № 918/40/17.
Доводи скаржника про те, що суд безпідставно прийшов до висновку про застосування позовної давності, оскільки відповідачем у підготовчому судовому засіданні подано заяву про сплив строків позовної давності у формі заперечення на відповідь на відзив, отже, така заява подана з порушенням норм процесуального законодавства, колегія суддів зазначає наступне:
Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
За загальним правилом заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.
При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.
Відповідно до п.3. ч.1 ст.42 ГПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Згідно зі статтею 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав і обов`язків.
Отже, законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак, її може бути викладено у відзиві на позов, запереченні на відповідь на відзив або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам процесуального законодавства.
Також суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи скаржника про те, що місцевий господарський суд обмежив процесуальні права прокурора, не надавши можливість подати заяву про визнання причин пропуску строків звернення до суду із позовом до суду поважними, оскільки п.1 ч.1 ст.42 ГПК України встановлено, що учасники справи мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії.
Окрім того, колегія суддів вважає помилковими твердження прокурора про те, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги пункт 4 статті 268 ЦК України (у редакції чинній до 15.01.2015), оскільки, посилаючись на дану норму закону, місцевий господарський суд вірно зазначив, що до 15.01.2012 року позовна давність не поширювалася на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.
Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.
Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.
Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.
Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ :
1. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 30.11.2018 у справі №926/1326/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.
4. Справу повернути до Господарського суду Чернівецької області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук
судді Г.Т. Кордюк
Б.Д. Плотніцький