РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2019Справа № 910/17072/18
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ваховській К.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Національного банку України (01061, м. Київ, вул. Інститутська, б. 9)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" (02002, м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, б. 11, корп. Б)

про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників

Представники сторін:

від позивача: Порало Т.І, Бірюкова О.А.,

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Національний банк України звернувся до господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М", оформленого протоколом № 9 від 19.02.2018, в частині зміни власника та призначення директора товариства.

Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю вказаного рішення загальних зборів нормам законодавства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 позовну заяву Національного банку України залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

04.01.2019 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/17072/18, призначено підготовче засідання у справі на 04.02.2019.

04.02.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а також заява на виконання ухвали суду від 11.01.2019.

В підготовче засідання 04.02.2019 з'явилися представники сторін.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання на 25.02.2019.

14.02.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

В підготовче засідання 25.02.2019 з'явився представник позивача. Представник відповідача в засідання суду не з'явився.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 01.04.2019.

В підготовче засідання 01.04.2019 з'явилися представники сторін.

Представник відповідача заявив усне клопотання про поновлення строку на подання заперечень на відповідь на відзив, у зв'язку з його неотриманням відповідачем.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про поновлення строку на подання заперечень на відповідь на відзив у зв'язку з наявністю в матеріалах справи належних доказів відправки відповіді на відзив на адресу відповідача.

У підготовчому засіданні Судом вчинено всі дії, визначені частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Зважаючи на викладене, за результатами підготовчого засідання 01.04.2019 Судом постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті на 17.04.2019.

В судове засідання 17.04.2019 з'явилися представники позивача. Представник відповідача в засідання суду не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 01.04.2019, в якому був присутній представник відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Оскільки неявка відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи обмеженість процесуального строку, Суд вважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позов та просили його задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 17.04.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

02.12.2009 постановою Правління Національного банку України №713 "Про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" прийнято рішення з 07.12.2009 відкликати банківську ліцензію у АБ "Банк регіонального розвитку" та ініційовано процедуру ліквідації банку.

20.11.2013 між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" (установник управління), Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" (управитель) та Національним банком України було укладено Договір про передавання в управління непроданих активів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. та зареєстрований за №3960 (надалі також - Договір управління).

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Договору управління, установник управління передає в управління управителеві активи, наявні на балансі установника управління на дату укладення цього договору (активи), а управитель приймає в управління активи і зобов'язується вживати всіх необхідних заходів для задоволення вимог кредиторів установника управління (вигодонабувачі) відповідно до переліку (реєстру) вимог кредиторів за рахунок активів, перелік яких наведено в додатку 1 до цього договору. Вигодонабувачами за договором є кредитори установника управління, які на дату підписання договору внесені до переліку (реєстру) вимог кредиторів установника управління (перелік вигоднабувачів) та розрахунки з якими не проведені. Управитель є довірчим власником отриманих в управління активів. До управителя не переходить право власності на активи. Обмеження права довірчої власності управителя встановлюється цим договором і законодавством України.

Згідно з підпунктом б) п. 2.2 Договору управління управитель зобов'язується здійснювати належне та ефективне управління активами особисто та виключно в інтересах вигодо набувачів; д) у своїй діяльності дотримуватися вимог законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України.

За приписами п. 2.4 Договору управління управитель має право: володіти, користуватися і розпоряджатися активами відповідно до законодавства України та цього договору; бути процесуальним правонаступником установника управління в справах, однією із сторін (учасників) яких є установник управління, а також правонаступником у виконавчих провадженнях, однією із сторін (учасників) яких є установник управління; на отримання винагороди та відшкодування витрат, які виникли в процесі управління активами, за рахунок одержаних від управління цими активами коштів у порядку та розмірах, визначених цим договором.

Пунктом 2.5 Договору управління визначено, що Національний банк України зобов'язується: відкрити управителеві накопичувальний рахунок для зарахування коштів, що надходять у результаті управління активами, проведення розрахунків з вигодо набувачами, а також перерахування на поточний рахунок управителя винагороди і відшкодування суми витрат відповідно до цього договору; приймати рішення щодо погодження продажу управителем активів у двотижневий термін з дня надходження до Національного банку України відповідного звернення управителя.

Відповідно до п. 2.6 Договору управління Національний банк України має право: вимагати від управителя будь-яку інформацію, потрібну для здійснення контролю за виконанням умов цього договору; здійснювати контроль за діяльністю управителя щодо проведення процедури управління активами і задоволення вимог вигодонабувачів та з цією метою проводити перевірки його діяльності відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України.

За приписами п. 5.1 Договору управління, кошти, одержані в результаті управління активами, спрямовуються на розрахунки з вигодо набувачами відповідно до черговості, визначеної у Переліку вигодонабувачів, після відшкодування витрат та винагороди управителя відповідно до умов цього договору.

За змістом п.п. 9.1, 9.5 Договору управління цей договір уважається укладеним з моменту підписання і діє протягом 3 (трьох) років. У разі якщо на дату закінчення дії договору інший управитель Національним банком України не визначений, термін дії договору продовжується до моменту передачі активів новому управителю.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.02.2018 між громадянином України ОСОБА_4 (продавець) та громадянином України ОСОБА_5 (покупець) укладено Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М", за умовами якого Продавець передає у власність Покупцю, а Покупець приймає у власність і оплачує належну Продавцю частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" у розмірі 100 % (сто відсотків) статутного капіталу, що в грошовому виразі становить 257 107,00 грн.

19.02.2018 відбулися загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" за присутності учасника товариства, що володіє 100% статутного капіталу та еквівалентно 257 107,00 грн.

На вказаних зборах було прийнято такі рішення, оформлені протоколом № 9 від 19.02.2018, а саме:

1) ОСОБА_4 виходить зі складу Учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «ДЕЛЬТА М», шляхом укладення із ОСОБА_5 договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства, розмір якої складає 100 % (сто відсотків) Статутного капіталу Товариства, що в грошовому виразі становить 237 107 (двісті п'ятдесят сім тисяч сто сім) грі і. 00 коп. та як наслідок відступає на користь ОСОБА_5 усі права та обов'язки Учасника зазначеного Товариства.

2) У зв'язку з придбанням ОСОБА_5 у ОСОБА_4 частки в Статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «ДЕЛЬТА. М» в розмірі 100 % (сто відсотків), що в грошовому виразі складає 257 107,00 грн., вирішено прийняти до складу Учасників Товариства ОСОБА_5 із одночасним наданням йому визначених чинним законодавством України та положеннями Статуту Товариства прав і покладення на нього обов'язків, як Учасника Товариства.

3) У зв'язку з виходом зі складу Учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «ДЕЛЬТА М» ОСОБА_4 та прийняттям нового Учасника ОСОБА_5 вирішено затвердити розмір статутного капіталу в розмірі 257 107,00 грн, що у відсотковому значенні становить 100 % (сто відсотків) статутного капіталу Товариства.

4) Звільнити з посади Директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «ДЕЛЬТА М» ОСОБА_4 починаючи з 19.02.2018.

5) Обрати на посаду Директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «ДЕЛЬТА М» ОСОБА_5, починаючи з 20.02.2018.

6) Оформити зміни до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «ДЕЛЬТА М» шляхом викладення та затвердження Статуту в новій редакції.

7) Надати новопризначеному Директору Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «ДЕЛЬТА М» ОСОБА_5 усі необхідні права і повноваження для забезпечення проведення державної реєстрації змін до відомостей про Товариство з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «ДЕЛЬТА М», в частині зміни Учасників, затвердження розміру Статутного капіталу та визначення джерел його формування, зміни Директора Товариства, затвердження Статуту Товариства, у зв'язку з проведеними змінами, в новій редакції, в усіх державних органах та установах з правом передоручення відповідно до чинного законодавства.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що вказані дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «ДЕЛЬТА М» щодо зміни власника та директора проведені відповідачем з порушеннями, посилаючись при цьому на необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі. У зв'язку з цим позивач просить визнати недійсним рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М", що оформлені протоколом № 9 від 19.02.2018, в частині зміни власника та призначення директора.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що законом не передбачено необхідність нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу частки у статутному капіталі, а обраний позивачем спосіб судового захисту суперечить законодавству.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Як встановлено Судом, рішення, прийняті на загальних зборах Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М", що оформлені протоколом № 9 від 19.02.2018, стосуються виключно юридичної особи та її учасників, тоді як з позовом про визнання недійсним частини прийнятих на цих зборах рішень звернувся Національний банк України.

Суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до приписів ст. 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз'яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача (у даному випадку стосовно визнання недійсним додаткового договору) має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 910/15567/17.

Отже, саме на Національний банк України як позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Однак, виходячи з наведених позивачем аргументів та наданих ним доказів, Суд дійшов висновку про недоведеність позивачем відповідно до вимог господарського процесуального законодавства факту порушення його права або охоронюваного законом інтересу при прийнятті оспорюваних ним рішень.

При цьому, Суд відхиляє як необґрунтовані посилання позивача на умови Договору про передавання в управління непроданих активів від 20.11.2013 та вказівки на порушення відповідачем як управителем прав та інтересів Національного банку України як вигодонабувача та органу, наділеного розпорядчими та контролюючими повноваженнями.

Суд зазначає, що наведені позивачем доводи жодним чином не обґрунтовують того, що прийняті 19.02.2018 на загальних зборах Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «ДЕЛЬТА М» рішення про зміну власника та призначення директора будь-яким чином зумовлюють настання правових наслідків для позивача, впливають та/або можуть вплинути на виконання відповідачем умов Договору про передавання в управління непроданих активів від 20.11.2013, зокрема, щодо здійснення погашення вимог вигодонабувачів та відповідно задоволення вимог Національного банку України як одного з них. Суд також звертає увагу, що цим договором жодним чином не обмежено право Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «ДЕЛЬТА М» самостійно вирішувати будь-які питання своєї діяльності, в тому числі, щодо управління товариством.

Разом з тим, Суд зазначає, що відповідно до частин першої, третьої статті 167 Господарського кодексу України корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Згідно з абз. 2 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.10.2008 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" рішення загальних зборів учасників (акціонерів) та інших органів господарського товариства є актами, оскільки ці рішення зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання господарських відносин, і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. У зв'язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути: порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства; позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах; порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

У зв'язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути:

- порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства;

- позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах;

- порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року №13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" роз'яснено, що рішення загальних зборів господарського товариства можуть бути визнаними недійсними в судовому порядку у випадку недотримання процедури їх скликання, встановленої ст. ст. 43, 61 Закону України "Про господарські товариства". Права учасника (акціонера) товариства можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання вимог закону про скликання і проведення загальних зборів, якщо він не зміг взяти участь у загальних зборах, належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо.

Так, Суд звертає увагу, що у даному випадку Національний банк України не є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «ДЕЛЬТА М», тому оскаржуване рішення не є підставою виникнення, зміни та припинення прав і обов'язків позивача, не стосується відповідних прав і обов'язків позивача стосовно участі у діяльності та управлінні цього товариства, а спір не носить корпоративного характеру.

Отже, проаналізувавши викладені позивачем доводи, Суд не встановив серед них таких, які б належним чином підтверджували порушення його прав під час прийняття рішень загальними зборами Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «ДЕЛЬТА М» 19.02.2018 щодо зміни власника та директора юридичної особи, а також можливість їх поновлення шляхом задоволення позову.

Що стосується доводів позивача про обов'язковість нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" від 19.02.2018, Суд вважає необхідним також вказати таке.

Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 208 Цивільного кодексу України визначено випадки, у яких правочин належить вчиняти у письмовій формі. Так, у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно з ч. 1 ст. 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Статтями 116, 147 Цивільного кодексу України, статтею 53 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі) надано право учаснику товариства продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю.

Суд зазначає, що а ні Цивільним кодексом України, а ні іншими законами, станом на час укладення Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та на даний час не передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу частки учасника в статутному капіталі товариства. Разом з тим, не вбачається також з поданих доказів, що сторони цього правочину домовлялись про його нотаріальне посвідчення.

Відтак, Суд зазначає, що укладений у простій письмовій формі Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" від 19.02.2018 договір від 06.09.2013 купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТДВ "Селена" відповідає вимогам до письмової форми правочину (ст. 207 Цивільного кодексу України) та на час його укладення не потребував обов'язкового нотаріального посвідчення.

Відтак, стверджувати про недійсність (нікчемність) вказаного договору немає правових підстав.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення його права чи інтересу відповідачем на момент звернення до господарського суду та відповідно необхідність його відновлення, а також, окрім того, не доведено порушення вимог чинного законодавства при прийнятті оспорюваних рішень, у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 24.04.2019

Суддя Т.Ю. Трофименко