ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. ОдесаСправа № 923/938/18
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Ярош А.І.

суддів: Савицького Я.Ф., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання - Молодов В.С.

за участю представників учасників справи:

Від позивача - Анісімов В.В., виписка з протоколу засідання правління № 12, дата видачі : 21.05.18; Акціонерного товариства "Херсонобленерго";

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце його проведення повідомлений належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія"

на рішення Господарського суду Херсонської області від 11.02.2019р.

у справі №923/938/18

за позовом: Акціонерного товариства "Херсонобленерго"

до Відповідача : Публічного акціонерного товариство "Таврійська будівельна компанія"

про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію в сумі 305 974,03 грн,

(ухвалене суддею Пінтеліною Т.Г. 11.02.19р., о 15-27 год. у приміщенні господарського суду Херсонської області, м. Херсон, повний текст складено 14.02.2019)

В судовому засіданні 23.04.2019 року згідно з ст. 233 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Акціонерне товариство "Херсонобленерго" звернулось до господарського суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача - Публічного акціонерного, товариства "Таврійська будівельна компанія" () на користь Акціонерного товариства "Херсонобленерго" (код 05396638) 279 111,56 (двісті сімдесят дев'ять тисяч сто одинадцять гривень 56 коп.) грн. заборгованості за реактивну енергію; 4 165,35 (чотири тисячі сто шістдесят п'ять гривень 35 копійок) грн. інфляційних втрат; 1 771,99 (одна тисяча сімсот сімдесят одна гривня 99 копійок) грн. 3 % річних; 20 925,13 (двадцять тисяч дев'ятсот двадцять п'ять гривень 13 копійок) грн. пені, 4 589,61 грн. витрат зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем обов'язків оплати за спожиту електроенергію за укладеним між сторонами та чинним до цього часу договором № 3668 від 24.02.2006р.

Ухвалою від 24 грудня 2014 року Господарський суд Херсонської області порушив справу № 923/1804/14 про банкрутство Відповідача - Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" м. Херсон, вул. Адмірала Макарова, 203, .

На підставі пункту 4 ст. 10, ч. 8 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ухвалою господарського суду Херсонської області від 05.11.2018 відкрито провадження у справі №923/938/18, що розглядається в межах справи про банкрутство № 923/1804/14.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 11.02.2019р. (суддя Пінтеліна Т.Г.) у справі №923/938/18 позов задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" на користь Акціонерного товариства "Херсонобленерго": 279 111,56 грн. заборгованості за реактивну енергію; 4 165,35 грн. інфляційних втрат; 1 771,99 грн. 3 % річних; 20 925,13 грн. пені, 4 589,61 грн витрат зі сплати судового збору. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що протягом періоду з травня 2018р. по жовтень 2018 р. відповідач, отримав від Позивача реактивну електричну енергію в кількості 1341433 кВт/год, що підтверджується рахунками №№ 3668 від 24.05.2018р., 22.06.2018р., 24.07.2018р., 23.08.2018р, 24.09.2018 р., 24.10.2018р. та двосторонніми актами прийому-передачі реактивної енергії за зазначені періоди) та не оплатив її, що призвело до утворення заборгованості в сумі 279111,56 грн. Штрафні санкції та нарахування судом перевірені та визначено їх вірність.

Публічне акціонерне товариство "Таврійська будівельна компанія" не погодилось з вказаним рішенням та звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Херсонської області від 11.02.2019р. по справі №923/938/18, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що суд в оскаржуваному рішенні безпідставно відхиляє постання відповідача на те, що позивачем не надано доказів отримання рахунків уповноваженою особою відповідача, зазначивши, що в обґрунтування позовної заяви позивачем надано акти прийому - передачі перетікання реактивної електричної енергії за спірний період, а тому господарська операція є узгодженою сторонами в кількості та на суму, що зазначені у вказаних актах.

Усупереч законодавству, укладеним між сторонами договором, з урахуванням додатків до нього, не визначено порядок направлення споживачу рахунків на оплату електричної енергії та послуг з компенсації перетікання реактивної електричної енергії або отримання таких рахунків споживачем.

Позивач в обґрунтування своєї позиції, про вручення спірних рахунків, надав копію довіреності відповідача видану 18.06.2018р., проте, зазначена копія довіреності, належним чином не засвідчена (не містить печатки відповідача). Спірна довіреність видана в період з 18.06.2018р. за межами повноважень зазначених рахунку від 24.05.2018р.

Крім того, судом спірні рахунки від 24.05.2018р, 22.06.2018р., 24.07.2018, 23.08.2018р., 24.10.2018р. містять відомості про отримання їх від імені відповідача енергетиком ОСОБА_2 та від 24.09.2018р. інженером ОСОБА_3 без зазначення відповідних правових підстав: довіреності, тощо.

Також сторонами ні в договорі на електропостачання, ні в додатках до нього, не узгоджено осіб, які наділено відповідними повноваженнями на отримання рахунків від імені ПАТ «Таврійська будівельна компанія».

Отже апелянт вважає, що позивачем доказів направлення відповідачем рахунків на оплату реактивної електроенергії суду не подано, як і доказів направлення рахунків іншими засобами, визначеними абз. 7 п. 6.11 ПКЕЕ.

За таких обставин, на думку скаржника, господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що АТ «Херсонобленерго» доведено належними та допустимими доказами дат отримання відповідачем рахунків на оплату спожитої ним реактивної електричної енергії у визначений позивачем період.

З огляду на те, що згідно з умовами договору остаточна сума платежу що належить до спати, визначається Постачальником електроенергії у виставлених рахунках, то відповідач не мав можливості виконати свій обов'язок щодо їх оплати до вчинення позивачем дій передбачених умовами договору, тобто має місце прострочення кредитора.

Отже, оскільки відповідач не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, адже порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора на підставі частини другої статті 613 ЦК України в частині оплати за надання послуг з компенсації за перетікання реактивної електричної енергії за зазначений період.

Крім того, апелянт зауважує, що судом першої інстанції не було враховано, що 24.12.2104р. ухвалою Господарського суду Херсонської області порушено провадження у справі про банкрутство щодо публічного акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та заборонено органам, які здійснюють примусове виконання?рішень та провадять окремі виконавчі дії (органам стягнення) здійснювати стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги до Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія», заборонено боржнику виконання вимог, на які поширюється мораторій.

Отже, протягом здійснення провадження у справі про банкрутство встановлена заборона на нарахування боржнику, щодо якого порушена справа про банкрутство та введений мораторій на задоволення вимог кредиторів, неустойки (штрафу, пені), а також інших санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 року відкрито апеляційне провадження по справі №923/938/18 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" на рішення Господарського суду Херсонської області від 11.02.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Херсонобленерго» заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає її безпідставною, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання 23.04.2019 року представник апелянта не з'явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по справі №923/938/18 без участі представник апелянта.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судовою колегією, 24 лютого 2006 року між Відкритим акціонерним товариством "Енергопостачальна компанія "Херсонобленерго" в особі структурного підрозділу ХМЕМ (Постачальник) та Закритим акціонерним товариством "Таврійська будівельна компанія" () - Споживачем було укладено договір про постачання електричної енергії № 3668 (а.с. 42-47) з додатками, який є чинним на сьогоднішній день.

Згідно зі статутом позивача, Акціонерне товариство "Херсонобленерго" є новим найменуванням Приватного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Херсонобленерго", яке є новим найменуванням Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Херсонобленерго", яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Херсонобленерго".

Згідно з вимогами Закону України "Про акціонерні товариства" змінено найменування Закритого акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" на Публічне акціонерне товариство "Таврійська будівельна компанія" ().

Відповідно до Розділу 1 Договору Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач сплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами Договору.

На момент укладення договору сторони погодили під час виконання умов договору, а також при вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим Договором, керуватись чинним законодавством України, зокрема Правилами користування електричною енергією (далі - ПКЕЕ, Правила), (п.2.1 Договору).

Пізніше сторонами укладались додаткові угоди до договору, якими вносились зміни та доповнення до договору.

Відповідач, згідно з п. 1 додатку № 2 до Договору "Порядок розрахунків та графік зняття показань лічильників та подання їх до електропостачальної організації", знімає показання електролічильників, встановлених на своїх об'єктах (передбачених у додатку №5 Договору), 24 числа у місяці з 31 днем, 22 числа у місяці з 29 днями, 23 числа у місяці з 30 днями та 21 числа у місяці з 28 днями, та згідно п.п. 1, 2 Додатку № 2 оформлює акт про обсяги використаної електроенергії за розрахунковий період, який надає до розрахункового відділу Позивача протягом 0,5 доби з моменту зняття цих показників.

Рахунки на оплату електричної енергії - Відповідач повинен сплатити у термін, встановлений умовами договору, а саме протягом 5 операційних днів з моменту отримання даного рахунку (передбачено п. 1 додатку № 2 до Договору).

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до приписів ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до п. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, судом встановлено, що на виконання умов Договору Позивав в період з Травня 2018 року по Жовтень 2018 року здійснював поставку електроенергії, а Відповідач, здійснював її споживання та оплачував рахунки за спожиту активну електричну енергію.

Пунктами 2.3.3, 2.3.4 Договору на Споживача покладено обов'язок оплачувати Постачальнику вартість електричної енергії та здійснювати оплату за послуги з компенсації перетікання реактивної енергії згідно умов Договору.

Про обсяги спожитої електроенергії Відповідач звітував Позивачеві за кожний розрахунковий період шляхом надання Позивачеві "Акти про обсяги спожитої (переданої) споживачу (субспоживачам) електроенергії", які Відповідач складав самостійно на підставі показів приладів обліку (п.1, 2 Додатку №2 до Договору).

Згідно п.7.5 Договору на підставі показів засобів обліку електричної енергії та умов додатка "Порядок розрахунків та графік зняття показів обліку електричної енергії та подання їх до електропостачальної організації" оформлюється, зокрема акт про прийняття -передавання товарної продукції.

Відповідно до п. 12 Додатку № 9 до Договору, за підсумками розрахункового періоду Постачальник виписує Споживачу рахунок на оплату послуг з компенсації перетікання реактивної електричної енергії. Кошти за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії перераховуються Споживачем на поточний рахунок Енергопостачальника протягом 5 днів від дати вказаного рахунку.

Порядок розрахунків за надання послуг з компенсації перетікання реактивної електроенергії зазначено в додатку № 9 до договору, відповідно до якого плата за реактивну енергію розраховується позивачем.

Ґрунтуючись на отриманих від Відповідача даних, Позивач надавав Відповідачеві рахунки для оплати реактивної електричної енергії, які отримували представники ПАТ «ТБК» ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Матеріали справи містять копію довіреності ПАТ «ТБК» від 18.06.2018 року , якою ПАТ «ТБК» надано право підпису головному енергетику ОСОБА_2 та інженеру відділу головного енергетика ОСОБА_3 на рахунках, повідомленням про відключення об'єктів від електропостачання та листи звернення щодо коригування договірних величин, та представляти інтереси, що стосуються виконання умов договору про електропостачання №3668 від 24.02.2006 року. Дія довіреності до 31.12.2018 року (а.с.50)

На рахунках на сплату за реактивну енергію від 24.05.2018р, 22.06.2018р., 24.07.2018, 23.08.2018р., 24.10.2018р. містяться підписи ОСОБА_2 та ОСОБА_3

З наведених підстав, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що зазначені рахунки з відмітками про їх отримання уповноваженими представниками відповідача є належними доказами отримання їх ПАТ "ТБК".

Доводам апелянта про те, що копія довіреності, належним чином не засвідчена (не містить печатки відповідача) було надано оцінку судом першої інстанції, зазначивши, що у ст. 246 ЦК України "Довіреність юридичної особи" внесено зміни, у зв'язку з чим наявність печатки юридичної особи на довіреності вже не є обов'язковою.

Також судова колегія зазначає, що зазначення уповноважених осіб на отримання рахунків у договорі на електропостачання, чи в додатках до нього, не є обов'язковим.

Крім того, матеріали справи містять Акти прийому-передачі перетікання реактивної електричної енергії за період з травня 2018р. по жовтень 2018р., які підписані, як зі сторони АТ "Херсонобленерго", так і зі сторони ПАТ "ТБК" в.о. генерального директора Малоок О.В., а отже, господарська операція є узгодженою Сторонами в кількості та на суму, що зазначені у вказаних актах.

За правилами ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 3.1.1 Договору Постачальник має право отримувати від споживача своєчасну оплату за електроенергію та інших платежів відповідно до умов договору та законодавства України.

Таким чином, доводи апелянта про те, що позивачем доказів направлення відповідачем рахунків на оплату реактивної електроенергії суду не подано, як і доказів направлення рахунків іншими засобами, визначеними абз. 7 п. 6.11 ПКЕЕ - спростовуються вищевикладеним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що протягом періоду з Травня 2018р. - Жовтень 2018 р. Відповідач, отримав від Позивача реактивну електричну енергію в кількості 1341433 кВт/год, що підтверджується рахунками №№ 3668 від 24.05.2018р., 22.06.2018р., 24.07.2018р., 23.08.2018р, 24.09.2018 р., 24.10.2018р. та двосторонніми актами прийому-передачі реактивної енергії за зазначені періоди) та не оплатив її, що призвело до утворення заборгованості в сумі 279111,56 грн.

Доказів погашення відповідачем заявленої до стягнення суми за реактивну електричну енергію в розмірі 279111,56 грн. суду не надано.

Враховуючи наведене позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за реактивну електричну енергію в розмірі 279111,56 грн. підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" (далі - Закон) платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вищезгаданого Закону встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 4.2.1 Договору про постачання електричної енергії від 24.02.2006р. № 3668 сторонами погоджено, що за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.3 - 2.3.4 цього Договору, з порушенням термінів, визначеним відповідним додатком, Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Судовою колегією перевірено розрахунки позивача 1771,99 грн 3 % річних, 4165,35 грн. інфляційних втрат, та 20925,13 грн пені, нарахованих відповідачу за прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати платежів за спожиту електричну енергію та встановлено, що вони здійснений позивачем арифметично та методологічно вірно.

Що стосується доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції, що 24.12.2104р. ухвалою Господарського суду Херсонської області порушено провадження у справі про банкрутство щодо публічного акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та заборонено органам, які здійснюють примусове виконання?рішень та провадять окремі виконавчі дії (органам стягнення) здійснювати стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги до Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія», заборонено боржнику виконання вимог, на які поширюється мораторій, судова колегія зазначає наступне.

Як зазначалось вище, ухвалою від 24 грудня 2014 року Господарський суд Херсонської області порушив справу № 923/1804/14 про банкрутство Відповідача - Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" м. Херсон, вул. Адмірала Макарова, 203, .

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону України №4212-VI від 22.12.2011 (далі-Закон), кредитор - юридична або фізична особа, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач є поточним кредитором, оскільки вимоги, з якими він звернувся до суду, виникли у зв'язку з несплатою відповідачем за реактивну енергію за рахунками №№ 3668 від 24.05.2018р., 22.06.2018р., 24.07.2018р., 23.08.2018р, 24.09.2018 р., 24.10.2018р., тобто вже після порушення провадження у справі про банкрутство відповідача №923/1804/14.

Відповідно до ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутствота справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України (пункт 8 частини 1 цієї статті).

Відповідно до ч. 4 ст.10 Закону, суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Частиною 9 статті 30 ГПК України справи у майнових спорах до боржника віднесено до територіальної підсудності господарського суду за місцезнаходженням боржника, а, відтак, до юрисдикції місцевого суду, яким здійснюється провадження у справі про банкрутство боржника. В силу частини 1, 2 статті 15 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддя, який розглядає справу одноособово, діє як суд.

Отже, розгляд спорів з майновими вимогами до суб'єкта господарювання, який перебуває в процедурі банкрутства, та визначений позивачем в статусі відповідача у такому спорі, законодавцем віднесено до підсудності господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, а таким судом є суддя, який розглядає справу про банкрутство.

Законодавець, змінюючи підсудність розгляду таких вимог, в тому числі й поточних, надав перевагу тому, що результат розгляду поточних вимог майнового характеру до відповідача-боржника може мати наслідком зменшення його активів, збільшення кредиторської заборгованості та зачіпати права та інтереси кредиторів боржника, вимоги яких визнано судом та включено до реєстру.

З іншого боку, поточний кредитор, визнавши за ухвалою суду свої вимоги, як безспірні, не позбавлений можливості отримання наказу суду та його виконання у процедурі розпорядження майном через державну виконавчу службу стягненням коштів з рахунку боржника, або за рахунок виділення майна боржника на задоволення поточних вимог за участі такого боржника в межах провадження у справі про банкрутство та з урахуванням приписів статті 19 Закону про банкрутство.

Частиною 8 статті 23 Закону визначено, що поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (абзац 4 частини 8 цієї статті).

Отже, до моменту введення щодо боржника ліквідаційної процедури майнові спори з поточними вимогами до боржника вирішуються суддею, який здійснює провадження у справі про банкрутство боржника та діє як місцевий суд, за правилами позовного провадження в межах справи про банкрутство боржника без порушення окремих справ позовного провадження, що в цілому зумовлює концентрацію всіх майнових спорів до боржника у провадженні з розгляду справи про банкрутство та забезпечує належне формування активу та пасиву боржника за наслідком розгляду таких спорів судом.

Судовою колегією встановлено з Єдиного реєстру судових рішень, що ухвалою від 04.09.2017 введено процедуру санації ПАТ "Таврійська будівельна компанія".

Згідно ухвали від 17 квітня 2019 року по справі № 923/1804/14 продовжено строк санації Акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" на 6 місяців.

З огляду на таке, розгляд позовних вимог позивача до боржника про стягнення вартості спожитої активної електричної енергії, які заявлено в окремому позовному провадженні у справі №923/938/18, має здійснюватися Господарським судом Херсонської області в межах справи №923/1804/14 про банкрутство відповідача з метою врахування особливостей провадження у справі про банкрутство щодо формування пасиву боржника, в тому числі за рахунок майнових вимог позивача.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного суду від 15 січня 2019 року по справі № 910/3860/18, що узгоджується з висновками Верховного Суду у Постанові від 06.12.2018 у справі №6/6 про розгляд в межах справи про банкрутство майнового спору щодо сплати заборгованості з орендної плати як поточних вимог до боржника.

Апелянт помилково вважає, що протягом здійснення провадження у справі про банкрутство встановлена заборона на нарахування боржнику, щодо якого порушена справа про банкрутство та введений мораторій на задоволення вимог кредиторів, неустойки (штрафу, пені), а також інших санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" одночасно з порушенням провадження у справі вводиться мораторій на задоволення вимог кредиторів. Протягом дії мораторію, зокрема, не нараховується неустойка (штраф, пеня).

Однак, відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів.

Відповідно до ст.ст. 73, 76 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Підсумовуючи вищенаведене, оскільки доводи апеляційної скарги, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, судова колегія доходить висновку про законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, обґрунтованість, дотримання норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, що є підставою для залишення рішення без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, судовий збір за апеляційний перегляд рішення покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п.1 ч.1 ст.275, ст. 276, 282, 287-288 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Херсонської області від 11.02.2019р. у справі №923/938/18 залишити без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписаний 25.04.2019 року.

Головуючий суддя А.І. Ярош
Судді Н.М. Принцевська
Я.Ф. Савицький