ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2019 р. Справа№ 910/10818/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 09.04.2019,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА", Публічного акціонерного товариства "Квазар"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 18.12.2018 (повне рішення складено 21.12.2018)

у справі № 910/10818/18 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Державного підприємства "Науково-дослідний інститут мікроприладів" "НТК "Інститут монокристалів" Національної академії наук України

до 1. Публічного акціонерного товариства "Квазар"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА"

про визнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року Державне підприємство «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України (далі - ДП «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Квазар» (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «АТА» (відповідач-2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, нежилого приміщення №11 (в літері А9) 1-го поверху, загальною площею 44,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, укладеного 29.11.2013 між ПАТ «Квазар» та ТОВ «АТА», зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським Валентином Сергійовичем в реєстрі за №4204.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що вказаний договір купівлі-продажу не відповідає вимогам статей 203, 215, 658 ЦК України з тих підстав, що у відповідача-1 не було законних підстав на відчуження відповідачу-2 об'єкта нерухомого майна, оскільки рішення суду у справі №5011-66/10421-2012, яким відповідача-1 визнано власником нерухомого майна, було скасовано, разом з тим, на підставі Свідоцтва про право власності від 20.11.2013 це майно належить на праві власності державі та передане в оперативне управління позивачу.

Короткий зміст заперечень відповідачів проти позову

Відповідачі проти позову заперечували, виходячи із заявлених у позові підстав, стверджуючи, що сторонами на момент вчинення оспорюваного договору було додержано усіх вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, відтак підстав для визнання цього правочину недійсним згідно із статтею 215 цього Кодексу немає.

За доводами відповідачів, саме по собі рішення суду не є підставою для виникнення права власності, відтак скасування рішення суду у справі № 5011-66/10421-2012 жодним чином не спростовує факту наявності у відповідача-1 на момент вчинення спірного правочину права власності на майно, що було предметом спірного договору. На підтвердження того, що у ПАТ «Квазар» ще до прийняття рішення суду у справі № 5011- 66/10421-2012 виникло право власності на майно за оспорюваним правочином представники надавали докази.

Відповідач-2 зазначав, що доданими позивачем до матеріалів справи доказами жодним чином не підтверджуються ті обставини, на які позивач посилався у позові, а саме, всупереч положенням частини першої статті 74 ГПК України ним не доведено, що право власності на нежиле приміщення №11 (в літері А9) 1-го поверху, загальною площею 44,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, яке є предметом оспорюваного договору, належить державі та перебуває в оперативному управлінні Інституту мікроприладів НАН України. Отже, за твердженням відповідача-2, позивачем не доведено у встановленому процесуальним законодавством порядку порушення його прав та законних інтересів укладенням оспорюваного правочину.

Відповідачами також було заявлено про застосування строків позовної давності.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.12.2018 у справі № 910/10818/18 позов задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежилого приміщення №11 (в літері А9) 1-го поверху, загальною площею 44,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, будинок 3, укладений 29.11.2013 між ПАТ «Квазар» та ТОВ «АТА», зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським Валентином Сергійовичем в реєстрі на номером 4204.

На підставі рішення суду з ТОВ «АТА» підлягає стягненню на користь ДП «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України 1 762,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Судом першої інстанції при прийнятті рішення встановлено, що 15.11.2013 було проведено державну реєстрацію права власності за Державою Україна в особі Національної академії наук України (форма власності - державна) на нежитлові будівлі загальною площею 27 218,3 кв.м, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, про що внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

20.11.2013 видано Свідоцтво про право власності на вищевказане нерухоме майно, в якому зазначено про те, що до складових частин об'єкту нерухомого майна державної форми власності належать: лабораторно-виробничий комплекс, загальною площею 19 093,1 кв.м (літера "X"); адміністративно-лабораторний корпус, загальною площею 6 178,4 кв.м (літера "А9"); побутові приміщення, загальною площею 1 946,8 кв. м (літера "Ф").

За висновком суду першої інстанції, з наведених матеріалів вбачається, що позивачу передано в оперативне управління нерухоме майно державної форми власності, зокрема, адміністративно-лабораторний корпус, загальною площею 6 178,4 кв.м (літера "А9"), за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3.

На підставі вищевстановлених обставин, суд першої інстанцій дійшов висновку, що приміщення, яке було відчужене за спірним договором купівлі-продажу, належить до державної форми власності та було передано позивачу на праві оперативного управління.

Судом в оскаржуваному рішенні вказано, що у пункті 1.1 оспорюваного договору купівлі-продажу зазначено, що спірне нежиле приміщення належить продавцю на праві власності на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2012 у справі № 5011-66/10421-2012, проте судом встановлено, що вказане рішення господарського суду було скасовано та законної сили не набрало.

У рішенні також вказано, що судом не приймаються доводи відповідачів стосовно того, що на момент вчинення оспорюваного правочину (29.11.2013) рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2012 у справі № 5011-66/10421-2012 було чинним, а отже право власності на спірне нерухоме майно належало відповідачу-1 на законних підставах, оскільки саме по собі рішення суду не є підставою для виникнення права власності.

За висновком місцевого господарського суду, відповідачем-1 не надано суду доказів реєстрації за ним права власності у встановленому законом порядку на спірне нерухоме майно, оскільки в матеріалах справи наявний лише витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію 29.11.2013 права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «АТА» на підставі оспорюваного правочину.

Також судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказано, що відповідачем-1 не надано доказів на підтвердження того, що нежиле приміщення №11 (в літері А9) 1-го поверху, загальною площею 44,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, Північно-Сирецька, 3 належало ПАТ «Квазар» на праві власності та що у нього були підстави розпоряджатися спірним майном на момент вчинення оспорюваного правочину.

Врховуючи вищевикладене, суд першої інстанції визнав вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, нежилого приміщення №11 (в літері А9) першого поверху, загальною площею 44,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно- Сирецька, 3 законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо строку позовної давності суд зазначив, що оскільки рішення господарського суду № 5011-66/10421-2012, яким було визнано право власності на предмет оспорюваного правочину, було оскаржене позивачем і остаточне рішення у вказаній справі було прийнято 22.02.2017, позивач звернувся з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна в межах строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення доводів апелянта

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач-2 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача-2 мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт стверджує, що судом першої інстанції неправильно витлумачено положення частини першої статті 215 ЦК України, якою встановлено підставу недійсності правочину, оскільки сторонами на момент вчинення правочину (укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна 29.11.2013) було додержано усіх вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання цього правочину недійсним згідно із статтею 215 цього Кодексу.

За переконанням апелянта, суд першої інстанції, неправильно витлумачивши положення частини першої статті 215 ЦК України (недодержання в момент вчинення правочину положень законодавства), дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав недійсності оспорюваного правочину.

Апелянт зазначає, що місцевим господарським судом не надано правову оцінку усім доводам відповідачів та поданим ними доказам, не з'ясовано місцезнаходження майна, яке було предметом оспорюваного правочину, позивачем не доведено, а судом помилково встановлено належність права власності держави на спірне майно, за твердженням скаржника, місцевий суд дійшов помилкового висновку, що відповідачем-1 не надано доказів наявності у нього права власності на нерухоме майно, яке було предметом оспорюваного правочину.

Крім того, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що позивачу про ймовірність порушення його прав та інтересів стало відомо з 02.04.2014. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору лише у серпні 2018 року, тобто з пропущенням строку позовної давності. Відповідні заяви відповідачами було заявлено в суді першої інстанції, однак зазначені заяви судом відхилено.

Також апелянт вважає, що місцевим господарським судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат неправильно здійснено розподіл судового збору.

Узагальнені доводи відповідача-1 у заяві про приєднання до апеляційної скарги та доповнень до неї

22.01.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів надійшла заява від ПАТ «Квазар» про приєднання до апеляційної скарги ТОВ «АТА» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2018 у справі № 910/10818/18.

19.02.2019 від ПАТ «Квазар» надійшли доповнення до заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2018 у справі № 910/10818/18, якими відповідач-1 підтримав апеляційну скаргу ТОВ «АТА» в повному обсязі та просив долучити до матеріалів справи в якості доказу копію Технічного паспорта на громадський виробничий будинок (приміщення) за адресою: м. Київ, вул. Північно- Сирецька, 3, виготовленого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна станом на 23.03.2011 за замовленням позивача, який спростовує той факт, що до складу адміністративно- лабораторного корпусу, загальною площею 6 178,4 кв.м (літера А9), на який видано свідоцтво про право власності від 20.11.2013, входить приміщення, яке було предметом купівлі-продажу за спірним договором.

В обґрунтування неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції відповідач-1 посилався на те, що він не брав участі у розгляді даної справи в суді першої інстанції, його представники не були присутні в жодному судовому засіданні.

Враховуючи вказані доводи відповідача-1, керуючись статтею 265 ГПК України, беручи до уваги, що цей доказ є важливим для розгляду даної справи, відтак його долучення до матеріалів справи сприятиме досягненню мети та виконанню завдання господарського судочинства згідно з частиною першою статті 2 ГПК України, суд апеляційної інстанції ухвалив долучити до матеріалів справи копію Технічного паспорта на громадський виробничий будинок (приміщення) за адресою: м. Київ, вул. Північно- Сирецька, 3, виготовленого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна станом на 23.03.2011 за замовленням ДП «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України.

І

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

29.11.2013 між ПАТ «Квазар» (продавець) та ТОВ «АТА» (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежилого приміщення №11 (в літері А9) першого поверху, загальною площею 44,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. З (далі - об'єкт).

Пунктом 1.1 цього договору визначено, що об'єкт належить продавцю на праві власності на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2012 (справа №5011-66/10421-2012), зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 14.12.2012, номер запису 11457-П в книзі 251п-73, Витяг про державну реєстрацію прав № 36739805 від 14.12.2012, реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 38604634. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.11.2013 державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С.

Договірна ціна за домовленістю сторін становить 132 761,00 грн., в тому числі 20% ПДВ 22 126,83 грн. (п. 2.1 договору).

Договір зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. в реєстрі за №4204.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2012 у справі №5011-66/10421-2012, на підставі якого було вчинено оспорюваний правочин, скасовано, отже відпала правова підстава набуття відповідачем-1 права власності на вказане нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Квазар» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «АТА» про визнання права власності на частину одноповерхової прибудови першого поверху приміщення №11 (в літері А9), загальною площею 44,9 кв.м, яке розташовано за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. 3.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2012 у справі № 5011-66/10421-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.02.2015, позовні вимоги задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 31.03.2015 у справі №5011- 66/10421-2012 вказані рішення та постанова були скасовані, а справа №5011-66/10421- 2012 передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду, ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2017 у справі № 5011-66/10421-2012 провадження у справі було припинено на підставі пункту 4 частини першої статті 80 ГПК (в редакції, що діяла до 15.12.2017) України, у зв'язку з відмовою позивача від позову.

ДП «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України зазначає, що спірне нерухоме майно перебуває в державній власності та передане йому на праві оперативного управління, а отже оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна порушує право власності держави на вказане майно.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.03.2004 №104-р «Про передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» у відання Національної академії наук України», а також спільного наказу НАН України та Міністерства промислової політики України від 24.03.2004 № 98/135 було здійснено передачу цілісного майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, із сфери управління Міністерства промислової політики України у відання НАН України, про що складено відповідний акт приймання-передачі.

У зв'язку із чим 08.09.2004 Президією Національної академії наук України було винесено постанову №215 «Про питання діяльності Державного підприємства «Науково - дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України», якою вирішено:

- у зв'язку з прийняттям Державного підприємства «Інститут мікроприладів» в складі Науково-технологічного комплексу «Інститут монокристалів» до відання НАН України віднести зазначене підприємство до Відділення фізико-технічних проблем матеріалознавства НАН України. Встановити, що зазначене підприємство діє на засадах повного госпрозрахунку (п. 1 постанови);

- закріпити на правах оперативного управління майно та земельні ділянки, що знаходяться на балансі ДП ІМП НТК «Інститут монокристалів» НАН України (п. 5 постанови);

- визначити місцезнаходження інституту за адресою: 04136, м. Київ, вул. Північно- Сирецька, 3 (п. 6 постанови).

У подальшому було складено Акт про закріплення на правах оперативного управління згідно з даними бухгалтерського обліку будівель, споруд, передавальних пристроїв та обладнання за ДП ІМП, відповідно до вимог пункту 5 постанови НАН України № 215 від 08.09.2004 року.

15.11.2013 було проведено державну реєстрацію права власності за Державою Україна в особі Національної академії наук України (форма власності - державна) на нежитлові будівлі загальною площею 27 218,3 кв. м., розташовані за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, про що внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

20.11.2013 видано Свідоцтво про право власності на вищевказане нерухоме майно, в якому зазначено про те, що до складових частин об'єкту нерухомого майна державної форми власності належать: лабораторно-виробничий комплекс, загальною площею 19 093,1 кв.м (літера "X"); адміністративно-лабораторний корпус, загальною площею 6 178,4 кв.м (літера "А9"); побутові приміщення, загальною площею 1 946,8 кв.м (літера "Ф").

З наведених матеріалів місцевим судом встановлено, й з цим погоджується суд апеляційної інстанції, що позивачу передано в оперативне управлінню нерухоме майно державної форми власності, зокрема адміністративно - лабораторний корпус загальною площею 6 178,4 кв.м (літера "А9"), розташований за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3.

Разом з тим, із матеріалів справи також вбачається, що згідно з Указом Президента України від 15.06.1993 №210/93 «Про корпоратизацію підприємств», відповідно до Положення про порядок корпоратизації підприємств, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.1993 №508, в результаті корпоратизації державного підприємства - заводу «Квазар», наказом Мінмашпрому України від 17.05.1994 №730 на базі заводу «Квазар» створено Відкрите акціонерне товариство «Квазар», затверджено статут ВАТ «Квазар», 26.05.1994 проведено державну реєстрацію ВАТ «Квазар», яке в подальшому змінило найменування на ПАТ «Квазар».

Корпоратизації державного підприємства - заводу «Квазар» передувала інвентаризація його майна та складання акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу даного підприємства (копії наказу Мінмашпрому України від 31.03.1994 № 500 та акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу заводу «Квазар» наявні у матеріалах справи).

До акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу заводу «Квазар» додавалась Відомість розрахунку вартості будівель та споруд і передавальних пристроїв за станом на 01.03.1994 у м. Київ по вул. Північно-Сирецька, 1-3.

Згідно з актом оцінки вартості цілісного майнового комплексу «Квазар», затвердженого 31.03.1994 заступником Міністра Мінмашпрому України, та відповідно до Додатку до вказаного акту - Відомості розрахунку вартості будівель та споруд і передавальних пристроїв, за результатами інвентаризації заводу «Квазар» за станом на 01.03.1994 виявлено, що до цілісного майнового комплексу заводу «Квазар» входить, зокрема, одноповерхова обстройка 1976 року введення в дію.

Пунктом 15 Положення про порядок корпоратизації підприємств, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.1993 №508, передбачено, що з моменту державної реєстрації відкритого акціонерного товариства активи і пасиви підприємства, структурного підрозділу (одиниці) переходять до відкритого акціонерного товариства. Акціонерне товариство стає правонаступником прав і обов'язків корпоратизованого підприємства.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

У матеріалах справи наявна копія Свідоцтва про власність від 02.04.1996, реєстр. № П-493, виданого Фондом державного майна України ВАТ «Квазар», як правонаступнику Державного підприємства «Квазар», в якому зазначено, що майно вказаного Товариства є колективною власністю акціонерів Товариства, які придбали акції відповідно до Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств».

Таким чином, 02.04.1996 відповідачем-1 було здійснено реєстрацію права власності на майно Товариства відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, що підтверджується вказаним Свідоцтвом про власність від 02.04.1996, реєстр. № П-493.

Виконання вищевказаних вимог чинного на той момент законодавства в процесі корпоратизації та приватизації ВАТ «Квазар» підтверджується Висновком № 3820 судової бухгалтерсько-економічної експертизи, складеним 30.05.2003 Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз у господарській справі № 32/142, в якій позивач брав участь в якості третьої особи.

Судовим експертом встановлено, що в ході корпоратизації та приватизації вартість відчуженого на користь ВАТ «Квазар» з державного володіння майна на 01.03.1994 склала 36 067 300 тис. укр. крб., що підтверджується актом оцінки цілісного майнового комплексу заводу «Квазар», затвердженого заступником міністра Мінмашпрому України 31.03.1994, поточним та передавальним балансами заводу «Квазар» на 01.03.1994, Статутом ВАТ «Квазар», планом розміщення акцій ВАТ «Квазар», затвердженим наказом ФДМУ № 4ПРА від 21.07.1994, де статутний фонд товариства складає 36 067 300 тис. укр. крб., розпорядженням ФДМУ № 287-РРА від 22.03.1996 про внесення змін до Реєстру акціонерів ВАТ «Квазар» з урахуванням того, що державного пакету акцій не залишилося, виданим Фондом державного майна України Свідоцтвом про право власності реєстраційний номер П-493 від 02.04.1996 (п. 3 Висновку № 3820 від 30.05.2003).

Розбіжностей між вартістю майна, яке фактично використовується ВАТ «Квазар» та вартістю майна, внесеного до його статутного фонду у 1994 році (на дату корпоратизації) експертним дослідженням не встановлено (п. 4 Висновку № 3820 від 30.05.2003).

Тобто, акціонери Акціонерного товариства «Квазар» викупили у держави майно (стор. 29 Висновку), яке було внесено до статутного фонду ВАТ «Квазар» на дату корпоратизації на 100%, з них 17,31% - пільговий продаж акцій, 3,80% - продаж акцій за комерційним конкурсом, 76,89% - продаж акцій за відкритою підпискою, що підтверджується виданим Фондом державного майна України Свідоцтвом про право власності, реєстраційний номер П-493 від 02.04.1996.

Вказаному Висновку № 3820 судової бухгалтерсько-економічної експертизи, складеному 30.05.2003 Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз у господарській справі № 32/142 та наявному у матеріалах даної справи, місцевим судом не надано правової оцінки.

Крім цього, згідно з наявним у матеріалах справи Переліком об'єктів нерухомого майна, переданого до статутного фонду ВАТ «Квазар», вартість яких включена в Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу заводу «Квазар» за станом на 01.03.1994, затвердженим Першим заступником Міністра промислової політики 20.02.2000, до статутного фонду ВАТ «Квазар» передано, зокрема, одноповерхову обстройку, в т.ч.: столова, прохідна, камера кондиціювання, 1976 року введення в дію (пункт 2 Переліку) ( а.с. 195 том1).

У подальшому, на підставі наказу №587-В від 16.10.2000 «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна», Головним управлінням комунальної власності міста Києва Київської міської державної адміністрації відповідачу-1 видано Свідоцтво про право власності серії МК 010003328 від 25.10.2000, яким посвідчено, що майновий комплекс - 5/100 частин від майнового комплексу площею 136 734,1 кв.м., площею 6 557,6 кв.м., який розташований в м. Києві за адресою: вул. Північно-Сирецька, буд. 1-3, належить ВАТ «Квазар» на праві колективної власності. У Свідоцтві зазначено, що до складу комплексу входять 2 будівлі (споруди), зазначені в Додатку. Згідно з Додатком до Свідоцтва серії МК 010003328 «Перелік об'єктів нерухомого майна» до складу майнового комплексу площею 6 557,6 кв.м., що складає 5/100 частини від майнового комплексу площею 136 734,1 кв.м., входять такі об'єкти:

1. Поліклініка (літ. А) площею 3 962,00 кв.м.;

2. Одноповерхові прибудови, в т.ч.: їдальня, прохідна, камера кондиціонування (літери А9, А7), площею 2 595,60 кв.м.

Свідоцтво про право власності серії МК 010003328 було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 11.01.2001 за реєстровим номером №129з.

Колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції оцінено Перелік об'єктів нерухомого майна, переданого до статутного фонду ВАТ «Квазар», затверджений Першим заступником Міністра промислової політики 20.02.2000, та зазначено, що в матеріалах справи наявний лист Держаного комітету промислової політики України №15/2-2-340 від 02.07.2001, адресований Київській міській державній адміністрації та Головному управлінню з питань майна, в якому зазначено про те, що листом від 13.07.2000 за №12/1-6-193 Держпромполітики цей Перелік було відкликано.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що обставинам відкликання Переліку об'єктів нерухомого майна, затвердженого Першим заступником Міністра промислової політики 20.02.2000, уже дано судами відповідну правову оцінку.

Так, у 2003 році ДП «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України подало позов про визнання недійсним наказу від 16.10.2000 № 587-В, на підставі якого було видане ВАТ «Квазар» свідоцтво про право власності на майновий комплекс - 5/100 частин від майнового комплексу площею 136 734,1 кв.м. (куди входять поліклініка, одноповерхова прибудова: їдальня, прохідна, камера кондиціонування) від 25.10.2000, серія МК №010003328.

Як на підставу для визнання недійсним вказаного наказу посилалося в тому числі на те, що при видачі наказу №587-В від 16.10.2000 «Про оформлення права власності на об'єку нерухомого майна» Головним управлінням комунальної власності міста Києва Київської міської державної адміністрації не був врахований лист Держаного комітету промислової політики України №15/2-2-340 від 02.07.2001.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2004 у справі №40/691, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2004 у задоволені позову відмовлено повністю.

Рішення судів набрали законної сили. Зокрема, у постанові від 30.03.2004 у справі № 40/691 Київський апеляційний господарський суд вказав, що обставини корпоратизації державного підприємства заводу «Квазар», створення на його базі ВАТ «Квазар» та виникнення у останнього права власності на цілісний майновий комплекс заводу «Квазар» були предметом численних судових розглядів, в результаті яких підтвердилось право власності ВАТ «Квазар» на нерухоме майно, зазначене у наказі № 587-В від 16.10.2000.

Судами також вказано, що право власності ВАТ «Квазар» на майно (поліклініка, одноповерхова прибудова: в тому числі їдальня, прохідна, камера кондиціонування) підтверджується реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації від 11.01.2001.

Вказаними рішеннями судів спростовуються також і твердження ДП «Науково - дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України про відсутність у ВАТ «Квазар» права власності на нерухоме майно, зазначене відповідно до наказу від 16.10.2000 №587-В, оскільки при видачі цього наказу не враховано лист Держпромполітики від 13.07.2000 №12/1-6-193 про відкликання Переліку об'єктів нерухомого майна, переданого до статутного фонду ВАТ «Квазар», зокрема, одноповерхової обстройки, в тому числі: столової, прохідної, камери кондиціювання 1976 року введення в дію.

Судами вказано, що таке твердження ДП «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України є безпідставним, оскільки цей Перелік не був єдиним документом, що підтверджує право власності ВАТ «Квазар» на об'єкти нерухомості та на підставі якого цим Товариством здійснювалося оформлення права власності.

Місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення у даній справі вищевказані обставини не було взято до уваги, а відтак необґрунтовано та безпідставно здійснено посилання на лист Держаного комітету промислової політики України №15/2-2- 340 від 02.07.2001, адресований Київській міській державній адміністрації та Головному управлінню з питань майна, в якому зазначено про те, що листом від 13.07.2000 за №12/1- 6-193 Держпромполітики цей Перелік було відкликано.

Крім того, у матеріалах справи наявна копія договору про поділ нерухомого майна від 26.12.2006, укладеного між ТОВ «ЛВ-Плюс», ВАТ «Квазар», АТЗТ «Квазар-Мікро», ВАТ «Родовід-Банк», ТОВ «АТА», ДП «КМ Інвестиції Україна», Компанією «КМ 8ЕСІЖЕ СОЯР», за умовами пунктів 1, 2 якого сторони цього договору, що є співвласниками об'єкту нерухомого майна, яким є нежилий будинок та нежилі приміщення, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, маючи на меті припинити право спільної часткової власності на об'єкт, дійшли згоди про його поділ.

Пунктом 4 вказаного договору визначено, що ВАТ «Квазар» належить 135/1000 часток від майнового комплексу площею 136 734,1 кв.м., до складу яких входить, зокрема: нежилі приміщення одноповерхової прибудови, в т.ч. їдальня, прохідна, камера кондиціювання, в літері А9, А7, загальною площею 1 452,7 кв.м.

Наявним у матеріалах справи реєстраційним посвідченням №024986, виданим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (запис в реєстрову книгу за реєстровим №129-з від 27.01.2007) посвідчено, що нежилі будівлі та нежилі приміщення, загальною площею 21 269,2 кв.м., розташовані в м. Києві по вул. Північно-Сирецька, 1-3, зареєстровані за ВАТ «Квазар» на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 25.10.2000, свідоцтва про право власності від 09.09.2003, свідоцтва про право власності від 02.03.2004, свідоцтва про право власності від 15.09.2004 та договору про поділ нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черенцевим В.В. 26.12.2006 за реєстровим № 6248.

04.02.2010 Відкритим акціонерним товариством «Квазар» змінено назву на Публічне акціонерне товариство «Квазар».

В подальшому, ПАТ «Квазар» зареєструвало право власності на нежилі будівлі (літ. Л, літ. Н. літ. О) та нежилі приміщення (в літ. А, в літ. А9, в літ. А7), загальною площею - 21 269,2 кв.м. відповідно до реєстраційного посвідчення №024986 від 27.01.2007, договору про поділ нерухомого майна від 26.12.2006, Витягу з державного реєстру правочинів №3400600 від 26.12.2006.

Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав №28254000 від 06.12.2010 за ПАТ «Квазар» зареєстровано право власності, з урахуванням вищевказаного договору про поділ нерухомого майна на нежилі будівлі та нежилі приміщення, загальною площею - 20 394,1 кв.м., що складає 96/100 частин від нежилих будівель та нежилих приміщень площею - 21 269,2 кв.м., адреса об'єкта - м. Київ, вулиця Північно-Сирецька, 1-3.

Досліджуючи докази та встановлюючи обставини щодо адреси місцезнаходження майна, яке є предметом спірного правочину, колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами технічної інвентаризації Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, станом на 11.10.2010 виготовлений технічний паспорт на нежитловий будинок (приміщення), розташований в м. Києві по вул. Північно-Сирецька, 1-3, до складу яких входить спірне приміщення №11.

Розпорядженням Подільської районної в м. Києві Державної адміністрації № 635 від 12.07.2011 та наказом Департаменту містобудування та архітектури № 782 від 29.12.2011 будівлі літ. «А9» разом з прибудовами присвоєно поштову адресу: вул. Північно- Сирецька, 3.

Апеляційний господарський суд відзначає, що у матеріалах даної справи наявні копії листування Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна із Головним управлінням містобудування та архітектури КМДА.

Комунальне підприємство Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна листом №13370 (И-2012) від 03.04.2012 до Головного управління містобудування та архітектури КМДА запитувало останнього, чи можна вважати, що поштова адреса: «вул. Північно-Сирецька, З» присвоєна всій будівлі літери «А9» разом з прибудовами.

У відповідь на вказаний лист Головне управління містобудування та архітектури КМДА 19.04.2012 надало для БТІ відповідь, що поштова адреса: «вул. Північно-Сирецька, З» присвоєна адміністративно-лабораторному будинку, проінвентаризованому під літеру «А9», який належить ДП «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України та прибудовам до нього».

Головне управління містобудування та архітектури КМДА у цій же відповіді для БТІ також зауважило, що при проведенні технічної інвентаризації інших об'єктів нерухомого майна, які знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером 91:064:003, слід враховувати, що зазначена земельна ділянка в кадастровому плані має адресу: вул. Північно-Сирецька, 3, та наявні правовстановлюючі документи на об'єкти нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами наступної технічної інвентаризації Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, станом на 10.05.2012 виготовлений інший технічний паспорт на нежитловий будинок (приміщення), розташований в м. Києві по вул. Північно-Сирецька, 3, окремо на приміщення №11, загальною площею 44,9 кв.м., яке є об'єктом купівлі-продажу за оспорюваним договором у даній справі, в якому відображено конструктивні елементи та технічні характеристики нерухомого майна, розташованого за наведеною адресою.

Як підтверджується Київським міським бюро технічної інвентаризації в листі від 29.10.2018 № 062/14-13279, зазначені вище групи приміщень були і залишились в будівлі «літ. А9», яка раніше мала адресу: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, і якій наказом Департаменту містобудування та архітектури №782 від 29.12.2011 присвоєно адресу м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3.

Північний апеляційний господарський суд зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не надав жодної правової оцінки вищезазначеним обставинам, що свідчить про неповне з'ясування судом обставин справи.

Крім цього, відповідачем-1 у суді апеляційної інстанції до матеріалів справи долучено копію Технічного паспорта на громадський виробничий будинок (приміщення) за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, виготовленого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна станом на 23.03.2011 за замовленням позивача.

Із схематичного зображення за Планом поверхів, які додано до Технічного паспорта на громадський виробничий будинок (приміщення) за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, виготовленого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна станом на 23.03.2011 за замовленням позивача, вбачається, що до об'єкта за цим Технічним паспортом входять групи приміщень №7, №8, №9, №10 першого поверху та №15, №16 в антресолі першого поверху, тоді як спірне приміщення №11 до цього об'єкта не входить.

Дослідивши усі наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, колегією суддів апеляційного господарського встановлено, що нежиле приміщення №11 (в літері А9) 1-го поверху, загальною площею 44,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, яке є об'єктом купівлі-продажу за оспорюваним договором у даній справі, не входить до складу адміністративно-лабораторного корпусу, площею 6 178,4 кв.м. (літера «А9»), який відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.11.2013 належить до державної форми власності.

Вказане нежиле приміщення №11 (в літері А9) 1-го поверху, площею 44,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, яке є об'єктом купівлі - продажу за оспорюваним договором у даній справі, входить до складу одноповерхової обстройки цього адміністративно-лабораторного корпусу.

Місцевим господарським судом належної правової оцінки вказаним обставинам справи не надано, не встановлено до складу яких саме приміщень належить нежиле приміщення №11 (в літері А9) 1-го поверху, загальною площею 44,9 кв.м., яке є предметом оспорюваного договору до адміністративно-лабораторного корпусу чи до його одноповерхової прибудови.

Враховуючи на викладені обставини справи, колегія суддів апеляційного господарського суду приходить до висновку, що у ПАТ «Квазар» виникло на законних підставах та станом на момент укладення спірного договору було наявне право власності на майно - частину одноповерхової прибудови 1-го поверху приміщення №11 (в літері А9), загальною площею 44,9 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, та яке було об'єктом купівлі-продажу за оспорюваним договором у даній справі.

Джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови, мотиви та висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з положеннями частини першої статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини другої статті 277 ГПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Предметом спору у даній справі є визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач, оспорюючи у даній справі договір купівлі-продажу нерухомого майна, нежилого приміщення №11 (в літері А9) 1-го поверху, загальною площею 44,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, укладений 29.11.2013 між ПАТ «Квазар» та ТОВ «АТА», зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським Валентином Сергійовичем в реєстрі за №4204, як на правові підстави для задоволення позову посилався на частину першу статті 203, статтю 215 та статтю 658 ЦК України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним вказаного правочину, позивач вказував на те, що у відповідача-1 не було законних підстав для відчуження відповідачу-2 нежилого приміщення, яке є предметом цього договору, оскільки підстава для його укладення (рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2012 у справі № 5011-66/10421-2012, яке було скасовано, а провадження у справі припинено) згодом відпала. З зазначеною позицією погодився суд першої інстанції.

На думку позивача та за висновком місцевого господарського суду, вказаний договір суперечить положенням статті 658 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним на підставі частини першої статті 203 та статті 215 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного господарського зазначає, що господарським судом першої інстанції неправильно витлумачено положення частини першої статті 215 ЦК України, якою встановлено підставу недійсності правочину.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За умовами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Посилання господарського суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на те, що у пункті 1.1 оспорюваного правочину зазначено, що спірне нежиле приміщення належить продавцю на праві власності на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2012 у справі №5011-66/10421-2012, яке було скасовано та законної сили не набрало, є безпідставним, оскільки саме по собі зазначене рішення суду не є підставою для виникнення права власності у ПАТ «Квазар» на майно, що було предметом спірного правочину.

Так, в силу положень ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказаний спосіб захисту права власності пов'язаний з тим, що право власності має спиратись на певний титул, щоб бути доведеним перед іншими особами. Саме суд в разі виникнення спору здійснює це доведення.

Отже, рішення суду про визнання права власності, яке прийнято за результатами розгляду позову, поданого в порядку ст. 392 Цивільного кодексу України, є правозахисним актом і спрямоване на захист наявного у особи, яка звернулася з позовом, права власності.

У зв'язку із чим, момент виникнення права не залежить від набрання рішенням законної сили, оскільки підставою для прийняття останнього є наявність у позивача до звернення до суду тих матеріально-правових фактів, з якими закон пов'язує виникнення права власності.

Таким чином, скасування рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2012 у справі № 5011-66/10421-2012 не спростовує факту наявності у відповідача-1 на момент вчинення спірного правочину права власності на відчужуване ним майно.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, право власності ПАТ «Квазар» на вказане майно на момент укладення спірного правочину було підтверджене іншими правовстановлюючими документами, 14.12.2012 було зареєстроване за відповідачем-1 Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» (номер запису 11457-П в книзі 25ІП-73, Витяг про державну реєстрацію прав №36739805 від 14.12.2012, реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 38604634), про що зазначено у пункті 1.1 оспорюваного договору. Зазначену реєстрацію ніким оспорено не було.

Отже, на момент укладення оспорюваного договору право власності на нежиле приміщення №11 (в літері А9) 1-го поверху, загальною площею 44,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, будинок 3 на законних підставах належало ПАТ «Квазар», що підтверджується вищезазначеними документами, та ніким не було оспорено.

За таких обставин, оскільки сторонами на момент вчинення правочину (укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна 29.11.2013) було додержано усіх вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, підстави для визнання цього правочину недійсним згідно із статтею 215 ЦК України відсутні.

Позовні вимоги у даній справі, виходячи з підстав позову, є необґрунтованими, а суд першої інстанції, неправильно витлумачивши положення частини першої статті 215 ЦК України (недодержання в момент вчинення правочину положень законодавства), дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав недійсності оспорюваного правочину.

Крім цього, виходячи з положень частини першої статті 277 ГПК України неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, є безумовними підставами для скасування судового рішення.

На підставі встановлених обставин справи суд першої інстанцій дійшов висновку, що приміщення, яке було відчужене за спірним правочином, належить до державної форми власності та було передано позивачу на праві оперативного управління, натомість відповідачем-1 не надано доказів наявності у нього права власності на спірне нерухоме майно, у зв'язку із чим у нього були відсутні підстави відчужувати його за спірним правочином.

Проте, зазначений висновок місцевого господарського суду є помилковим і є наслідком неповного з'ясування судом обставин справи, що призвело до прийняття незаконного рішення, оскільки судом апеляційної інстанції з наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що нежиле приміщення №11 (в літері А9) 1-го поверху, загальною площею 44,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, яке є об'єктом купівлі-продажу за оспорюваним договором у даній справі, не входить до складу адміністративно-лабораторного корпусу, площею 6 178,4 кв.м. (літера «А9»), який відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.11.2013 належить до державної форми власності, а входить до складу одноповерхової обстройки цього адміністративно-лабораторного корпусу, на яку у відповідача-1 на момент укладення спірного правочину були наявні правовстановлюючі документи.

Положеннями статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином у ПАТ «Квазар» виникло на законних підставах, та на момент укладення спірного правочину безсумнівно було наявне право власності на спірне майно - частину одноповерхової прибудови 1-го поверху приміщення №11 (в літері А9) загальною площею 44,9 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, та яке було об'єктом купівлі-продажу за оспорюваним договором у даній справі.

Крім цього, оскаржуване рішення також прийнято місцевим господарським за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а саме, позивачем не доведено, а судом помилково встановлено належність права власності держави на майно, що було об'єктом купівлі-продажу за оспорюваним договором у даній справі.

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, позивач повинен довести, що право власності на нежиле приміщення №11 (в літері А9) 1-го поверху, загальною площею 44,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, та яке є предметом оспорюваного договору, належить державі та перебуває в оперативному управлінні ДП «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України.

Посилання позивача у позовній заяві на висновки суду касаційної інстанції у постанові від 31.03.2015 у справі №5011-66/10421-2012 є безпідставними, оскільки вони не мають преюдиційного характеру, оскільки зазначеною постановою не прийнято нового рішення по суті спору, а передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції, а висновки суду касаційної інстанції стосуються порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права й жодним чином не встановлюють будь-які обставини у справі №5011-66/10421-2012, в тому числі щодо того, що право власності на нежиле приміщення №11 (в літері А9) 1-го поверху, загальною площею 44,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, та яке є предметом оспорюваного договору, належить державі та перебуває в оперативному управлінні ДП «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України.

Позивач також під час розгляду даної справи посилався на судові рішення у господарській справі № 910/14022/14 за позовом ПАТ «Квазар» про визнання - власності на групу приміщень, що знаходяться в одноповерховій прибудові за адресою: м. Київ, вул. Північно - Сирецька,3, літ «А9», у якій ПАТ «Квазар» відмовлено, стверджуючи, що судовими рішеннями у справі № 910/14022/14 підтверджено право власності держави на майно, що було відчужене відповідачем-1 на підставі оспорюваного договору.

Однак колегія суддів не бере до уваги зазначене посилання позивача, оскільки судові рішення у господарській справі №910/14022/14 стосуються інших приміщень, які є суміжними із приміщеннями, які були предметом спірного договору купівлі-продажу. Жодних обставин щодо приміщення №11 (в літері А9) 1-го поверху загальною площею 44,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, рішеннями судів у вказаній справі не встановлено.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що ПАТ «Квазар» у справі № 910/14022/14 відмовлено в позові не з підстав встановлення судами права державної власності на спірні приміщення, а з тих підстав, що ПАТ «Квазар» не довело в судовому порядку порушення його прав та законних інтересів.

Зокрема, в процесі судового розгляду у справі № 910/14022/14 було встановлено (арк. 14 рішення Господарського суду м. Києва від 17.02.2016), що приміщення одноповерхової прибудови, які належать ПАТ «Квазар» не входять до складу адміністративно-лабораторного корпусу, загальною площею 6 178,4 кв.м., що також встановлено і в постанові Вищого господарського суду від 12.12.2016 у цій справі.

Таким чином, у справі № 910/14022/14 судами встановлено, що право власності ПАТ «Квазар» не порушено, оскільки належні йому приміщення не увійшли до складу майна, на яке оформлено свідоцтво про право власності №13079053 від 20.11.2013 за державою в особі НАН України.

Крім того, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що відповідно до частини п'ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Проте, як вбачається з тексту оскаржуваного рішення суду, всупереч частини п'ятої статті 236 ГПК України місцевий господарський суд, обґрунтовуючи оскаржуване рішення прийшов до наступних суперечливих висновків.

Господарським судом першої інстанції встановлено, що позивачу передано в оперативне управління нерухоме майно державної форми власності, зокрема, адміністративно-лабораторний корпус, загальною площею 6 178,4 кв.м. (літера «А9») за адресою: м. Київ,вул. Північно-Сирецька, 3.

За іншим висновком суду першої інстанції, наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що адміністративно-лабораторний корпус по вул. Північно-Сирецька, З, площею 9 518,4 кв.м., до складу якого входить прохідна, камера кондиціонування та столова, входить до складу цілісного майнового комплексу ДП НДІ мікроприладів, переданого у відання НАН України.

За наступним висновком місцевого господарського суду в оскаржуваному рішенні, адміністративно-лабораторний корпус, площею 6 178,4 кв.м. (літера «А9»), відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.11.2013 належить до державної форми власності, його власником є держава Україна в особі НАН України та перебуває на балансі позивача.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у позивача є похідне від права власності держави в особі НАН України речове право оперативного управління виключно тим майном, яке належить на праві власності його власнику - державі в особі НАН України, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно №13079053, виданого 20.11.2013 на нежитлові будівлі, загальною площею 27 218,3 кв.м.

Зазначене підтверджується витягом № 21595335 від 14.05.2014 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію 27.11.2013 іншого речового права у виді: права оперативного управління нерухомим майном, що знаходиться на балансі ДП «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України на нежитлові будівлі, загальною площею 27218,3 кв.м. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00).

Отже, позивач не має жодних правових підстав обліковувати на своєму балансі іншу загальну площу, а саме: 9 518,4 кв.м. адміністративно-лабораторного корпусу, ніж та, якою володіє власник - держава в особі НАН України, та яка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, загальною площею 27 218,3 кв.м., з яких адміністративно-лабораторний корпус літ. «А9», загальною площею 6 178,4 кв.м.

Разом з тим, місцевим господарським судом належної правової оцінки вказаним обставинам не надано, достеменно не з'ясовано, яка ж у підсумку загальна площа адміністративно-лабораторного корпусу, що перебуває в оперативному управлінні позивача, 9 518,4 кв.м. чи 6 178,4 кв.м., не встановлено до складу яких саме приміщень належить нежиле приміщення №11 (в літері А9) 1-го поверху, загальною площею 44,9 кв.м., яке є предметом оспорюваного договору: до адміністративно-лабораторного корпусу чи до його одноповерхової прибудови.

Дослідивши усі наявні у матеріалах даної справи докази колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що цими доказами жодним чином не підтверджуються ті обставини, на які позивач посилається у позові, відтак позивачем, всупереч положенням частини першої статті 74 ГПК України не доведено, що право власності на нежиле приміщення №11 (в літері А9) 1-го поверху, загальною площею 44,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, та яке є предметом оспорюваного договору, належить державі та перебуває в оперативному управлінні Інституту мікроприладів НАН України.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку про те, що позивачем не доведено у встановленому процесуальним законодавством порядку порушення його прав та законних інтересів укладенням оспорюваного правочину.

Зазначеним обставинам судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не надано жодної правової оцінки, помилково встановлено належність права власності держави на спірне майно, що свідчить про те, що оскаржуване рішення прийнято за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Враховуючи усе викладене в сукупності, зважаючи на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог виходячи з підстав позову, враховуючи обставини та докази наявності у ПАТ «Квазар» права власності на спірний об'єкт нерухомості на момент укладення оспорюваного договору, беручи до уваги недоведеність позивачем права державної власності на майно, яке є предметом оспорюваного договору, що свідчить про недоведеність порушення його прав та законних інтересів, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги у даній справі є безпідставними, необґрунтованими та недоведеними у встановленому процесуальним законодавством порядку.

Щодо позовної давності колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що згідно з частиною першою статті 261 ЦК України позовна давність застосовується тільки при наявності порушення права позивача. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати і вказати в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, для захисту якого той звернувся до суду. У разі, якщо такі права або інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І тільки якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але термін позовної давності минув і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку із закінченням позовної давності - за відсутності зазначених позивачем поважних причин її пропуску .

Оскільки апеляційним господарським судом встановлено, що права та охоронювані законом інтереси позивача, для захисту яких той звернувся до суду, не порушені, у задоволенні позову слід відмовити з підстав його необґрунтованості.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1, ч. 4, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів зазначає про наявність підстав для скасування рішення, оскільки, висновки місцевого господарського суду у оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини справи у сукупності, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, оскаржуване рішення підлягає скасуванню у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права. У задоволенні позову слід відмовити повністю.

Судові витрати, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України за розгляд позовної заяви та апеляцйної скарги покласти на позивача.

Керуючись статтями 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТА" та Публічного акціонерного товариства "Квазар" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2018 у справі № 910/10818/18 задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2018 у справі № 910/10818/18 скасувати.

Прийняти нове рішення.

У задоволенні позову Державного підприємства «Науково - дослідний інстиут мікроприладів» «НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України" до Публічного акціонерного товариства «Квазар», Товариства з обмеженою відповідальністю «АТА» про визнання договору недійсним відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» «НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, ідентифікаційний код: 14308827) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АТА» (01004, м. Київ, вул. Басейна, 9, кімната 3, ідентифікаційний код: 25589927) 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Видати наказ.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/10818/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-291 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 15.04.2019

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

Ю.Б.Михальська