ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2019 р. Справа№ 911/1979/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Тищенко А.І.

Коробенка Г.П.

при секретарі Майданевич Г.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Онищук В.М. за довіреністю від 29.12.2018; Глущенко В.В. за довіреністю від 06.02.2019;

від відповідача: Волощук П.Ю. за довіреністю від 02.01.2019;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на рішення Господарського суду Київської області від 04.12.2018 (повне рішення складено 14.12.2018)

у справі №911/1979/18 (суддя Черногуз А.Ф.)

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз"

про визнання договору укладеним,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" (далі - відповідач) та просило суд визнати Договір про транспортування природного газу № від 01.08.2018 укладеним в редакції позивача, що відповідає типовій формі договору транспортування природного газу, затвердженій постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2497.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що у зв'язку зі змінами у законодавстві він у липні 2018 року направив відповідачу для підписання проект договору про транспортування природного газу № від 01.08.2018, відповідач вказаний договір підписав з протоколом розбіжностей щодо пункту 9.3 договору. Однак, на думку позивача, запропонована відповідачем редакція пункту 9.3 договору фактично змінює предмет регулювання відносин між сторонами договору в частині строків та процедури здійснення оплати вартості небалансів, що суперечить чинному законодавству.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що між сторонами вже діє договір про транспортування природного газу №3 від 17.12.2015, водночас, відповідач не заперечує щодо внесення змін до даного договору, або укладення нового договору. Проте, зазначав, що Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій на компенсацій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, втратив чинність з 01.01.2018 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 08.11.2017 №951, тому посилання на нього у запропонованому позивачем договорі є безпідставним. За доводами відповідача, зазначення у договорі діючого Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, є конкретизацією умов договору, що не суперечить вимогам законодавства та не впливає на предмет договору.

Рішенням Господарського суду Київської області від 04.12.2018 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Акціонерне товариство "Укртрансгаз" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки втрата чинності постанови КМУ від 11.01.2005 №20 не призводить до необхідності застосування до правовідносин положень постанови КМУ від 04.03.2002 №256. Також є необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання договору укладеним, оскільки запропонований позивачем проект договору повністю відповідає умовам типового договору і підлягає обов'язковому укладенню згідно чинного законодавства та ліцензійних умов.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що він, скориставшись своїм правом, не відступаючи від змісту договору, у протоколі розбіжностей конкретизував умови договору, зробивши посилання на діючу постанову №256. Між сторонами вже укладено договір транспортування природного газу, однак, позивач не звертався з пропозицією щодо внесення до нього змін. Запропонована відповідачем редакція пункту 9.3 договору не суперечить чинному законодавству і не порушує ліцензійних умов. Предметом розгляду справи є не спір про врегулювання розбіжностей у договорі, а спір про визнання договору укладеним, тому є обґрунтованим висновок суду щодо відсутності можливості задовольнити позовні вимоги частково. Також просить поновити строк на подання відзиву.

Суд приймає до розгляду поданий відповідачем відзив, оскільки він поданий в межах встановленого судом п'ятнадцятиденного строку з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження (ухвала вручена відповідачу 12.02.2019, а відзив поданий 25.02.2019).

Відповідно до ст. 216 ГПК України у судовому засіданні оголошувалась перерва з 18 березня по 15 квітня 2019 року.

Представники позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримали доводи, викладені у апеляційній скарзі, просили її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач - Акціонерне товариство "Укртрансгаз" є оператором газотранспортної системи України, діяльність якого, зокрема, врегульована Законом України "Про ринок природного газу", Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2493.

Відповідач - Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу відповідно до ліцензії, виданої на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 29.06.2017 № 855, тобто, є оператором газорозподільної системи.

З матеріалів справи вбачається, що 17 грудня 2015 року між позивачем, як оператором, та відповідачем, як замовником, був укладений договір № транспортування природного газу, відповідно до якого оператор надає замовнику послуги транспортування природного газу на умовах, визначених у цьому договорі, а замовник сплачує оператору встановлену в цьому договорі вартість таких послуг.

Пунктом 17.1 цього договору встановлено, що він набирає чинності з дня його укладення на строк до 31 грудня 2016 року. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії цього договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Додатковою угодою №1 від 29.11.2017 сторонами було внесено зміни до договору № в частині порядку розрахунків та додаткової плати, у тому числі у період з 01 січня по 31 грудня 2018 року та з 01 січня 2019 року.

Матеріали справи не містять доказів припинення дії вказаного договору станом на час розгляду справи.

23 липня 2018 року позивач направив відповідачу для підписання два примірники договору № від 01.08.2018, складеного на основі Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2497.

Відповідач із супровідним листом № KV14-СЛ-10479-0818 від 15.08.2018 повернув позивачу підписаний ним примірник договору № від 01.08.2018, а також два примірники протоколу розбіжностей від 15.08.2018 до договору транспортування природного газу № від 01.08.2018 для підписання.

Зі змісту протоколу розбіжностей від 15.08.2018 до договору транспортування природного газу № від 01.08.2018 вбачається, що п. 9.3 договору позивачем викладено в наступній редакції: "…Оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій на компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період."

Натомість, у запропонований відповідачем редакції п. 9.3 має наступний зміст: "…Оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період".

Отже, як вірно встановив суд першої інстанції, фактично відповідачем запропоновано внести зміни до договору в частині порядку, що регулює оплату вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету.

Однак, позивач не погодився із викладеною відповідачем у протоколі розбіжностей редакцією пункту 9.3 договору та звернувся до суду із позовом про визнання договору укладеним в редакції позивача, посилаючись на те, що редакція п.9.3 договору, надана відповідачем, порушує вимоги чинного законодавства, зокрема, постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2497, якою затверджено Типовий договір транспортування природного газу, а також ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, якою встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови. На думку позивача, внесення змін до договору в частині порядку, що регулює оплату вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету є не конкретизацією умов договору, а зміною його умов, що заборонено ст. 179 Господарського кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у спірному п. 9.3 договору позивач посилається на Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, який втратив чинність, вимога про визнання договору укладеним в редакції позивача не підлягає задоволенню, оскільки нормативно-правові акти підлягають застосуванню лише з моменту набрання чинності і до моменту втрати останньої. В іншій частині запропонованого позивачем проекту договору між сторонами відсутній спір, а тому і відсутні порушені, невизнані або оспорювані права та законні інтереси позивача, які б потребували захисту судом, а положеннями ч.7 ст.181 Господарського кодексу України передбачено передачу на розгляд суду саме розбіжностей, а не договору в цілому.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 181 ГК України встановлений порядок укладення господарського договору, за змістом якого у разі наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Предметом позовних вимог є визнання укладеним Договору транспортування природного газу № від 01.08.2018 в редакції позивача, що викладена в позовній заяві.

Звертаючись до суду, позивач зазначав, що укладення договору транспортування природного газу є обов'язковим в силу закону, тому відповідач зобов'язаний укласти (підписати) договір в редакції типового договору, затвердженого регулятором. Проте, зазначені доводи є такими, що не відповідають обставинам справи за наступних підстав.

Як встановлено судом, між сторонами вже діє договір з приводу транспортування газу № від 17.12.2015, який за своєю правовою природою є аналогічним спірному і дію якого на момент розгляду справи не припинено. При цьому, додатковою угодою №1 до вказаного договору сторони також визначили його умови на період з 01 січня 2019 року.

За змістом ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, а відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, - при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виник спір не з приводу укладення нового договору, а фактично з приводу лише однієї його умови, а саме - пункту 9.3, яким врегульовано порядок оплати щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсації побутовим споживачам. Наведену умову договору обидві сторони вважають істотною.

Проте, позивачем не заявлено а ні вимог щодо врегулювання розбіжностей за згодою іншої сторони, а ні позову про внесення змін до вже діючого між сторонами договору, за умови дотримання вимог ст. 188 Господарського кодексу України.

Крім того, заявлена позивачем редакція визначеного пункту договору (9.3.) містить посилання на нормативний акт - постанову КМУ №20 від 11.01.2005, яка на момент звернення до суду вже втратила чинність, про що також зазначає відповідач у своїх запереченнях, і про зазначене докладно викладено в рішенні суду першої інстанції.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги щодо визнання укладеним договору є безпідставними, а право позивача на момент звернення до суду не є порушеним, тому є юридично правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду Київської області законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 04 грудня 2018 року - без змін.

2. Справу №911/1979/18 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.04.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді А.І. Тищенко

Г.П. Коробенко