СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2019 р. Справа №922/3154/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В. , суддя Хачатрян В.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Титан» (вх.№458Х/1 від 07.02.2019) на рішення Господарського суду Харківської області від 09.01.2019 (м. Харків, суддя Шарко Л.В., повний текст рішення складено 14.01.2019) у справі №922/3154/18,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Олфа» м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Титан», м. Мерефа Харківської обл..,

про стягнення 56412,29 грн,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Олфа», м. Київ звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Титан», м. Мерефа Харківської обл. про стягнення заборгованості за договором поставки №26 від 22.04.2013 в сумі 56412,29 грн, яка складається з: 39459,11 грн. основна заборгованість; 3344,65 грн. інфляційні витрати; 12492,86 грн. пені; 1115,67 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 09.01.2019 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Олфа», м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Титан», м. Мерефа Харківської обл. задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Титан» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Олфа» заборгованість за договором у сумі 39459,11 грн., пеню в сумі 6252,92 грн., 3% річних в розмірі 1115,67 грн., інфляційні витрати в розмірі 3344,65 грн., судовий збір в сумі 1567,10 грн. В частині стягнення пені в сумі 6239,94 грн відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 09.01.2019 по справі №922/3154/18 в частині задоволення позовних вимог і прийняти нове рішення, яким відмовити в позові в частині позовних вимог, задоволених судом першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на те, що він не визнає обґрунтованість постачання певних партій товару, які позивач здійснював за власною ініціативою, без наявності специфікацій та заявок, передбачених умовами договору. Також відповідач не визнає постачання товару за видатковими накладними, що підписані особами, яких неможливо ідентифікувати.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.02.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Титан» та встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга може бути розглянута за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи - за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвали про відкриття провадження у справі згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень були отримані представником позивача 06.03.2019, представником відповідача 05.03.2019.

Згідно статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Тобто, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та розгляд справи в порядку, передбаченому ч. 10 ст. 270 ГПК України

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№ 2683 від 15.03.2019), в якому він просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

В обґрунтування своєї позиції позивача зазначає, що відповідач мав можливість не приймати товар та здійснити його повернення перевізнику ТОВ «НОВА ПОШТА» за рахунок позивача. Проте, цим правом не скористався. При цьому, більша частина товару, який поставлявся за видатковими накладними без специфікацій та заявок, була відповідачем оплачена, а неоплаченою залишається лише сума в розмірі 39459,11 грн.

Колегія суддів повідомляє, що клопотань від учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом) до суду не надійшло.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 Господарського процесуального кодексу України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 квітня 2013 року між ТОВ «ОЛФА» (Постачальник) та ТОВ «ТИТАН» (Покупець) було укладено Договір поставки №26, відповідно до умов якого ТОВ «ОЛФА» зобов'язуються поставляти та передавати у власність Покупцю визначений Договором товар, а Покупець приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату.

Відповідно до п. 4.1. Договору, Покупець оплачує поставлений Постачальником товар за цінами, що визначені за одиницю товару у специфікації.

Згідно з п. 5.1. Договору, оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється Покупцем по мірі реалізації, один раз в 14 днів, після реалізації Покупцем поставленого товару третім особам.

У п. 5.3. Договору сторони визначили, що оплата здійснюється Покупцем на підставі цього Договору та накладної, за якою передавався товар, або на підставі рахунку.

Відповідно до 2.2. Договору, сторони погоджують асортимент та кількість товару шляхом надіслання Постачальником Покупцю підтвердження про отримання та погодження заявки Покупця, складеної на підставі специфікації (факсом або електронною поштою). Асортимент та кількість партії товару, що поставляється, Сторони вказують у видаткових накладних, які є невід'ємною частиною Договору.

Порядок розрахунків за Договором був погоджений сторонами у пунктах 5.1 та 6.1 Договору а саме: оплата за кожну партію товару здійснюється Покупцем по мірі реалізації, один раз в 14 днів, після реалізації Покупцем поставленого товару третім особам. Граничним терміном реалізації товару являється шість місяців, після чого поставлений, але не реалізований товар підлягає поверненню постачальнику.

Відповідно до п. 6.2, п. 6.3 Договору з настанням строку, передбаченого п.6.1 даного Договору Постачальник зобовязується вивезти нереалізований товар у 5-денний строк. Покупець додатково сповіщає постачальника (позивача) про настання граничного терміну реалізації товару шляхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом. У випадку не вивезення товару у вказаний строк - Покупець не несе відповідальності за його збереження постачальником.

При дослідженні матеріалів справи встановлено, що на виконання умов Договору, позивач згідно з видатковими накладними передав відповідачеві товар на суму 282 158,23 грн.

Належність виконання позивачем обов'язків по договору стосовно строків поставки, кількості та якості підтверджується також відсутністю протягом тривалого часу жодних зауважень чи претензій з боку покупця.

Поставлений товар відповідач оплатив частково в розмірі 242 699,12 грн.

27.11.2017 року, з метою досудового врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача було надіслано наступні документи:

- Вимогу №479, в якій просив надати належним чином оформлені звіти, згідно яких можливо встановити реалізацію товару;

- Вимогу №480, в якій вказував на те, що в порушення умов договору покупцем не було надано постачальнику належно оформлені звіти про реалізований товар та не сповіщено про настання граничного терміну реалізації товару шляхом направлення письмового повідомлення. З цих підстав позивач просив повернути поставлений товар на суму 39459,11 грн.;

- Вимогу № 481, в якій зазначив, що у звязку з ненаданням відповідачем звітів про реалізований товар, заборгованість за поставлений товар складає 39459,11 грн. У звязку з наведеним надсилається рахунок-фактура № 13260 від 20.11.2017 та вимагається здійснити його оплату.

З матеріалів справи вбачається, що вказані вимоги були отримані відповідачем 06.12.2017 року, проте залишені без відповіді та задоволення, що стало підставою звернення позивача з відповідним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

З аналізу чинного законодавства вбачається, що частинами 1, 2 статті 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 526 ЦК України та ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ст. ст. 216, 217, 218 Господарського кодексу України зазначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Надані позивачем в обґрунтування позовних вимог докази, а саме: договір поставки № 26 від 22.04.2013; видаткові накладні на поставку товару з підписами уповноважених посадових осіб, які засвідчені печатками підприємств; копії виписок по рахунку ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» та платіжні доручення ПАПТ «Приватбанк» підтверджують факт здійснення позивачем поставки за договором № 26 від 22.04.2013 товару на суму 282158,23 грн. та оплату відповідачем поставленого товару на суму 242699,12 грн.

Таким чином неоплаченим залишився товар на суму 39459,11 грн.

Стосовно твердження апелянта про те, що ТОВ «Олфа» здійснювало постачання певних партій товару за власною ініціативою, без специфікацій та заявок спростовується можливістю ТОВ «ТИТАН» не приймати вказаний товар. Проте, товар відповідачем отриманий та частково сплачений, що підтверджується видатковим накладними, виписками по рахунку ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» у період з серпня 2013 року по квітень 2014 року та платіжними дорученнями ПАТ «Приватбанк» з травня 2014 року, що підтверджують надходження (оплату) грошових коштів від ТОВ «Титан» на загальну суму 242 699,12 грн., призначення платежу: оплата за лікарську косметику згідно договору №26 від 22.04.2013, отримувач: ТОВ «Олфа», платник: ТОВ «Титан».

Крім того, слід зазначити, що сама по собі відсутність вказаної документації не спростовує проведення позивачем господарської операції у вигляді поставки товару, як підстави для здійснення оплати.

Щодо посилання апелянта на видаткові накладні, які не підписані або підписані невідомою особою, які не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому не можуть вважатися первинними документами, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріали справи містять копії видаткових накладних, з яких вбачається час здійснення господарської операції, договір, за яким здійснюється поставка товару, кількість та ціна товару, найменування сторін договору - підпис представників постачальника та покупця, печатки юридичних осіб, в частині накладних, де відсутній підпис отримувача, вони скріплені печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Титан».

Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено порядок оформлення документів, які можуть підтверджувати господарські операції.

Видаткові накладні є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар, та відповідають вимогам, зокрема статті 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88.

Таким чином, факт поставки товару позивачем відповідачу за видатковими накладними доведений матеріалами справи, є обґрунтованим, враховуючи зокрема і те, що недоліки при складанні первинних документів, що фіксують господарську операцію, за їх наявності, не можуть стати безумовною підставою для звільнення контрагента від обов'язку оплатити вартість отриманих товару, робіт чи спожитої послуги.

Доказів звернення до правоохоронних органів з приводу втрати чи викрадення печатки підприємства судом з наявних у матеріалах справи документами не встановлено, а відповідачем не зазначено та не доведено, наявність відтисків печатки підприємства на вказаних видаткових накладних не спростовано.

Отже, із наведеного вбачається, що позивач належним чином виконав умови договору щодо поставки товару, ця обставина підтверджується передбаченим умовами договору документом - видатковими накладними, тому за вказаних обставин у відповідача за наведеними вище умовами договору виник обов'язок здійснити оплату за поставлений товар.

Згідно з нормами ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Також, ст. 694 Цивільного кодексу України визначено, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Як вже зазначалось, порядок розрахунків за Договором був погоджений сторонами у пунктах 5.1 та 6.1 Договору а саме: оплата за кожну партію товару здійснюється Покупцем по мірі реалізації, один раз в 14 днів, після реалізації Покупцем поставленого товару третім особам. При цьому, граничним терміном реалізації товару являється шість місяців, після чого поставлений, але не реалізований товар підлягає поверненню постачальнику.

Отже, після поставки відповідної партії товару, відповідачу надається шість місяців на його реалізацію. Якщо по закінченню шести місяців у відповідача залишився не реалізований товар, позивач має вивезти такий товар у 5-денний строк, покупець (відповідач) додатково сповіщає постачальника (позивача) про настання граничного терміну реалізації товару шляхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом (п. 6.2. Договору), а у випадку не вивезення товару у вказаний строк - відповідач не несе відповідальності за його збереження (п. 6.3 Договору).

За викладеного, обов'язок позивача щодо вивезення не реалізованого товару виникає тільки у разі не реалізації такого товару відповідачем, про що має бути відповідне повідомлення. Відповідно, якщо таких повідомлень немає, товар вважається таким, що є реалізованим.

Викладені обставини дають підстави вважати, що поставлений позивачем товар був реалізований відповідачем, що в свою чергу свідчить про настання строку на його оплату.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з положеннями частин 1, 3 статті 74, статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

З огляду на правило розподілу тягаря доказування між сторонами, відповідач має довести належними та допустимими доказами про відсутність заборгованості в останнього за укладеним договором поставки від 01.10.2013 № 12.

Колегія суддів вважає, що позивачем доведено поставку відповідачу товару на загальну суму 282 158,23 грн. та часткову сплату товару у сумі 242 699,12 грн.

Втім, доказів на підтвердження погашення суми заборгованості за договором поставки № 26 від 22.04.2013 у розмірі 39 459,11 грн. відповідач ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної суду не надав; доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відповідачем порушенні умови договору та норми чинного законодавства щодо строків оплати товару, та вважає за правомірне стягнення з відповідача суми основної заборгованості у розмірі 39459,11 грн.

Відповідно до ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 7.2. Договору, в разі прострочення Покупцем оплати товару Постачальник має право вимагати, а Покупець зобов'язаний сплатити пеню у розмірі подвійної ставки НБУ, яка діє на момент виконання зобов'язання, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконане.

Відповідно до п.1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи, що позивачем нараховано відповідачу пеню за період з 07.12.2017 по 15.11.2018, що перевищує шість місяців, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 6252,92 грн. В частині стягнення пені в сумі 6239,94 грн. слід відмовити.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 1115,67 грн., колегія суддів зазначає таке.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі в сумі 1115,67 грн.

Що стосується заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача 3344,65 грн. суми інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягненню підлягає сума інфляційних втрат в розмірі 3344,65 грн.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та обєктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

Доводи відповідача про порушення і неправильне застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені відповідачем, у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Титан» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 09.01.2019 у справі №922/3154/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя В.С. Хачатрян