ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1916/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Принцевської Н.М., Разюк Г.П.

секретар судового засідання: Клименко О.В.

за участю представників учасників справи:

від позивача: Домущі В.С.;

від відповідача: Бочевар М.П., Фомін А.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 13.12.2018, ухвалене суддею Цісельським О.В. у м. Одеса, повний текст якого складено 26.12.2018

у справі № 916/1916/18

за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Ситнік Ірини Миколаївни

про: виселення та стягнення неустойки

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Ситнік Ірини Миколаївни про стягнення з Фізичної особи - підприємця Ситнік Ірини Миколаївни на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойки в сумі 222 240, 14 грн.; виселення Фізичної особи - підприємця Ситнік Ірини Миколаївни з нежитлових приміщень підвалу, загальною площею 147, 3 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Льва Толстого, 28 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов договору оренди від 21.01.2010 №83/30, в частині повернення об'єкта оренди після припинення договору, що, в свою чергу, стало також підставою для нарахування неустойки згідно ст. 785 Цивільного кодексу України.

У відзиві на позовну заяву відповідачем, крім заперечень по суті спору, наведено розрахунок судових витрат - правничу допомогу на суму 30 000, 00 грн. При цьому, 13.12.2018 відповідач подав до місцевого господарського суду заяву, згідно з якої повідомляв, що фактичний розмір судових витрат на правничу допомогу склав 20 000, 00 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.12.2018 у справі №916/1916/18 позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено частково: з Фізичної особи - підприємця Ситнік Ірини Миколаївни на користь Департаменту комунальної власності стягнуто неустойку в сумі 1,40 грн.; виселено Фізичну особу - підприємця Ситнік Ірину Миколаївну з нежилих приміщень підвалу площею 147,3 кв. м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Льва Толстого, 28 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; в іншій частині позову - відмовлено; з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь Фізичної особи - підприємця Ситнік Ірини Миколаївни стягнуто судові витрати на правничу допомогу в сумі 8 237,98 грн.

Судове рішення мотивоване тим, що користування відповідачем орендованим приміщенням в період з 01.01.2018 по 31.07.2018 відбулось без правової підстави, оскільки договір оренди нежилого приміщення №83/30 від 21.01.2010 припинив свою дію 31.12.2017. Частково задовольняючи вимоги щодо стягнення з відповідача неустойки, суд першої інстанції зауважив, що згідно з рішенням Одеської міської ради від 08.02.2017 №1655-VII «Про встановлення розміру орендної плати», на період з 08.02.2017 до 31.12.2017 ФОП Ситник І.М., як орендарю приміщення, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Льва Толстого, 28, встановлено орендну плату у розмірі 1 гривня на рік; додатковим договором від 02.03.2017 №7 сторони погодили внесення змін до договору, в частині розміру орендної плати, у зв'язку з чим розмір неустойки, який підлягає стягненню за розрахунком суду склав 1,40 грн. Розмір відшкодованих витрат на правову допомогу обґрунтовано співмірністю зі складністю справи та обсягом наданих послуг.

Не погодившись з означеним рішенням суду, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду Одеської області від 13.12.2018 у справі №916/1916/18 в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Ситнік Ірини Миколаївни на користь Департаменту неустойки у розмірі 1,40 грн. та судових витрат на правничу допомогу в сумі 8237,98 грн. скасувати; ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

На думку апелянта, суд першої інстанції при прийнятті рішення не взяв до уваги той факт, що пільга з орендної плати була встановлена лише на відповідний період та вичерпала свою дію закінченням такого періоду. В частині, що стосується стягнення витрат на правничу допомогу, скаржник зауважив, що судом першої інстанції не досліджувались та не аналізувались питання складності справи, виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, як того передбачають положення процесуального законодавства.

У відповідності до вимог ст. 32 та ч. 1 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України за протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2019 для розгляду вказаної апеляційної скарги визначено судову колегію у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Богацька Н.С., судді Принцевська Н.М., Разюк Г.П.

28.02.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого останній проти доводів скаржника заперечив та просив суд у задоволенні апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовити, а оскаржене рішення суду залишити без змін, посилаючись на обґрунтованість висновків суду щодо розрахунку неустойки за неповернення відповідачем орендованого приміщення позивачу, з огляду на встановлений у період з 08.02.2017 до 31.12.2017 розмір орендної плати в сумі 1,00 грн.

Крім цього, відповідач зазначає, що місцевим судом правомірно стягнуто з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн., посилаючись на ч.5,6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України.

12.04.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що розрахунок неустойки суду першої інстанції, виходячи з орендної плати 1,00 грн. в рік є правомірним, тоді як позивачем не доведено правомірності здійсненого розрахунку неустойки.

В судовому засіданні представники учасників справи підтримали свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі та відзиву на неї і заслухавши у відкритому судовому засіданні представників учасників справи, колегія суддів зазначає наступне.

21.01.2010 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Ситнік Іриною Миколаївною (орендар) було укладено договір оренди №83/30 нежилого приміщення (договір), за умовами якого відповідачу надано в строкове платне тимчасове користування нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 147,3 кв. м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Льва Толстого, 28.

Відповідно до п. 2.1 договору, орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 04.10.1995 зі змінами та доповненнями; рішень Одеської міської ради та виконкому Одеської міської ради; протоколу засідання комісії з проведення конкурсів на право укладання договору оренди будівель (споруд, приміщень), які є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси від 21.01.2010.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що за орендоване приміщення орендар зобов'язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 1780,00 грн. (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Розмір орендної плати за кожен наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно з п. 4.7 договору після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання орендар зобов'язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об'єкта оренди.

Відповідно до п. 4.10 договору у випадку припинення дії цього договору, у зв'язку із закінченням строку чи дострокового розірвання договору, орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної оплати з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акта приймання-передачі приміщення.

У п. 5.3 договору передбачено, що у разі невнесення орендарем орендної плати на протязі 3-х місяців з дати закінчення терміну платежу, орендодавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення об'єкта оренди. Також орендодавець має право відмовитись від договору оренди, у разі невикористання орендарем приміщення за його профільним призначенням , невиконання поточного та капітального ремонту, в порядку, передбаченому цим договором та законодавством України. У разі відмови Орендодавця від договору оренди, Договір є розірваним з моменту одержання Орендарем повідомлення Орендодавця про відмову від договору.

21.01.2010 на виконання умов договору між сторонами складено та підписано акт прийому-передачі нежитлового приміщення.

Рішенням Одеської міської ради № 1655-VII від 08.02.2017 «Про встановлення розміру орендної плати» Фізичній особі - підприємцю Ситнік Ірині Миколаївні як орендарю приміщення, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Льва Толстого, 28 на період з 08.02.2017 по 31.12.2017 встановлено орендну плату у розмірі 1 гривня на рік.

02.03.2017 додатковим договором №7 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від 21.01.2010 №83/30 сторони дійшли згоди про наступне:

1.1 Пункт 1.3 розділу 1 «Предмет договору» викласти в новій редакції: термін дії договору: з « 01» січня 2017 року до « 31» грудня 2017 року (до тридцять першого грудня дві тисячі сімнадцятого року).

1.2 Згідно з рішенням Одеської міської ради від 08.02.2017 №1655-V11 «Про встановлення розміру орендної плати» та відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету міністрів України від 04 жовтня 1995 №786 (з наступними змінами) перший абзац пункту 2.2 розділу 2 «Порядок розрахунку» Договору викласти в новій редакції: « 2.2» За орендоване приміщення Орендар зобов'язується сплачувати орендну плату наступним чином: з « 01» січня 2017 до « 08» лютого 2017 р. в розмірі 11 305,66 (одинадцять тисяч триста п'ять ) гривень 66 копійок в місяць (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць». З « 8» лютого 2017 по « 31» грудня 2017 в розмірі 1 грн. в рік за всі приміщення. 2. Інші умови Договору залишаються без змін.

30.11.2017 листом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради за вих. №01-13/6469 ФОП Ситнік І.М. повідомлено про закінчення строку дії договору оренди від 21.01.2010 №83/30 та відмову у його продовженні.

Крім цього, 25.01.2018 листом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради за вих. №01-13/6469 викладено прохання передати нежитлове приміщення Департаменту за актом приймання-передачі згідно з договором оренди від 21.03.2008 №83/30.

Неповернення орендованого майна та несплата неустойки за користування таким майном стало підставою для звернення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до суду з відповідним позовом.

За розрахунком позивача розмір неустойки за період з січня 2018 року по липень 2018 року склав 222 240, 14 грн.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Предметом спору у даній справі, з огляду на наведені позивачем посилання на ст.ст.785, 795 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», є вимоги щодо спонукання відповідача до виконання зумовленого означеними нормами зобов'язання з повернення з оренди майна після припинення орендних правовідносин за спливом строку дії договору та стягнення неустойки, у зв'язку з невиконанням такого зобов'язання.

Рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог про виселення апелянтом не оскаржується.

Водночас, враховуючи, що однією із основних умов застосування положень ст. 785 Цивільного кодексу України як щодо зобов'язання повернути майно, так і щодо сплати неустойки є встановлення факту припинення дії договору та користування річчю поза межами дії договору без наявності на те правових підстав, безпосередній оцінці підлягають також висновки суду щодо припинення дії договору оренди № 83/30 нежилого приміщення від 21.01.2010.

Зважаючи на статус сторін та характер спірних правовідносин, останні, згідно ст.ст.1-3 Господарського кодексу України регламентуються його положеннями, Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, зокрема Законом України «Про оренду державного та комунального майна», Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 1 статті 283 Господарського кодексу України, норми якої кореспондуються з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Стаття 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» до істотних умов договору оренди відносить термін, на який укладений договір оренди.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України та ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Додатковим договором №7 від 02.03.2017 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від 21.01.2010 №83/30 термін дії договору встановлено з « 01» січня 2017 року до « 31» грудня 2017 року.

За змістом ч. 2 ст. 291 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

В свою чергу, як визначено положеннями ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 764 Цивільного кодексу України, ст. 284 Господарського кодексу України, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Правовий аналіз вказаних норм матеріального права свідчить про те, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору, то такий договір припиняється.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 914/433/16.

Відповідно до п. 7.8 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, що були передбачені договором.

Пунктом 7.9 договору встановлено, що заяви, пропозиції, повідомлення, претензії, стосовно змін, розірвання, припинення або продовження дії договору оренди на повий термін, надсилаються сторонами цього договору рекомендованим або цінними листами за адресами, зазначеними у цьому договорі.

Враховуючи положення наведених вище норм, а також п.п. 7.8, 7.9 договору позивачем на адресу відповідача надіслане повідомлення від 25.01.2018 за № 01-13/359, згідно якого орендодавець повідомив орендаря про те, що договір оренди № 83/30 щодо нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 147,3 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Льва Толстого, 28 на новий строк продовжуватись не буде та запропонував терміново передати Департаменту ключі та нежитлове приміщення площею 47,3 кв.м., що розташоване за адресою м. Одеса, вул. Льва Толстого, 28 за актом приймання-передачі.

Дане повідомлення № 01-13/359 про закінчення орендних відносин направлено 26.01.2018, про що свідчить фіскальний чек ПАТ «Укрпошта» від 26.01.2018, реєстр поштових відправлень від 26.01.2018 (а.с. 63) та отримане відповідачем 05.02.2018, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 64), а також роздруківкою з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта», в якій зазначено, що відправлення за номером 344 (штрихкодовий ідентифікатор рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення) прийняте у відділені 26.01.2018 та вручене адресату 05.02.2018.

Отже, договір оренди №83/30 нежилого приміщення від 21.01.2010 припинив свою дію 31.12.2017.

При цьому не приймаються до уваги посилання відповідача на те, що у листі позивача від 25.01.2018 за № 01-13/359 зазначено невірну дату договору оренди, оскільки за змістом листа вказано об'єкт оренди, який орендувався Фізичною особою - підприємцем Ситнік Іриною Миколаївною і описка в даті договору за відсутності інших договорів оренди між сторонами не може свідчити про відсутність волевиявлення орендодавця на припинення орендних правовідносин за спірним договором оренди №83/30.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (ч. 4 ст. 291 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Аналогічне положення закріплене п. 4.7 договору, за змістом якого після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов'язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об'єкта оренди.

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов'язує припинення обов'язків орендаря з фактом поверненням об'єкта договору оренди.

Предмет доказування під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій складають факти, якими сторони обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або які мають інше значення для правильного вирішення справи і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

Обов'язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження повернення відповідачем позивачу спірних приміщень за актом приймання-передачі.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Наслідки порушення наймачем зобов'язання щодо повернення речі, переданої в найм визначені ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, норми якої закріплюють право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення повернення речі.

Зазначений особливий статус вказаної неустойки обумовлений тим, що зобов'язання наймача з повернення орендованого майна виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець у цьому випадку позбавлений можливості застосувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання свого зобов'язання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі, передбаченому ст. 785 Цивільного кодексу України.

При цьому обставини, чи продовжує орендар, стосовно якого припинився договір оренди, фактично користуватись орендованим приміщенням, сплачувати плату за користування таким приміщенням та інші платежі, отримувати дохід від здійснення підприємницької діяльності у такому приміщенні не виключають відповідальність, встановлену ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/9328/17.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що користування об'єктом оренди за договором у період після закінчення строку його дії, відбулося без правової підстави.

Встановивши зазначені обставини, неповернення майна з орендного користування, місцевим господарським судом правомірно застосовані наслідки, передбачені ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Проте колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що попри правильність висновку про наявність правових підставі для стягнення неустойки за користування майном після закінчення договору, позивач, з яким погодився і суд першої інстанції, помилково визначив початок періоду нарахування цієї неустойки.

Наразі, підставою для застосування визначеної ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України неустойки є невиконання наймачем обов'язку з повернення речі у встановлений строк після припинення дії договору найму.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом

Отже, для застосування такої міри відповідальності важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов'язку. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі № 927/1215/13.

Як зазначалося вище, повідомлення про припинення договору оренди та не продовження його на наступний термін отримано відповідачем лише 05.02.2018.

На момент отримання такого повідомлення визначений 4.7 договору 15-денний термін для повернення об'єкту оренди, який обчислюється від дати припинення договору, сплинув.

За таких обставин, враховуючи, що строк договору оренди закінчився, при цьому відповідач продовжував користуватись орендованим нерухомим майном, судова колегія дійшла висновку, що орендар - Фізична особа - підприємець Ситнік Ірина Миколаївна повинна сплатити неустойку за період з 06.02.2018 (після отримання відповідачем листа) по 31.07.2018 (кінцева дата визначеного позивачем періоду нарахування).

У визначенні наявності вини відповідача у неповерненні об'єкта оренди після 05.02.2018, колегія суддів враховує, що за змістом абз. 2 ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідачем ані суду першої, ані апеляційної інстанції не надано доказів того, що після отримання письмового повідомлення орендодавця ним вживалися заходи щодо повернення приміщень, або ставилось питання про погодження строку, необхідного для звільнення приміщення.

Що стосується визначеного позивачем, місцевим господарським судом розміру орендної плати, яка використана при розрахунку неустойки, колегія суддів зазначає наступне.

Для встановлення розміру неустойки (передбаченої ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України) за договором оренди № 83/30 нежилого приміщення від 21.01.2010, необхідним є визначення розміру орендної плати.

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами та доповненнями).

Відповідно до п. 4 Методики орендна плата за цією Методикою розраховується у такій послідовності: визначається розмір річної орендної плати. На основі розміру річної орендної плати встановлюється розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку орендної плати - останній місяць, за який визначено індекс інфляції, яка фіксується у договорі оренди. З урахуванням розміру орендної плати за базовий місяць оренди розраховується розмір орендної плати за перший та наступні місяці оренди.

Договором оренди нежилого приміщення від 21.01.2010 № 83/30 було передбачено орендну плату 1780 грн. в місяць без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Одеської міської ради № 1655-VII від 08.02.2017 «Про встановлення розміру орендної плати» Фізичній особі - підприємцю Ситнік Ірині Миколаївні як орендарю приміщення, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Льва Толстого, 28 на період з 08.02.2017 по 31.12.2017 встановлено орендну плату у розмірі 1 гривня на рік.

Так, п. 2.2 договору оренди викладено у такій редакції:

«За орендоване приміщення Орендар зобов'язується сплачувати орендну плату наступним чином:

з « 01» січня 2017 р. до « 08» лютого 2017 р. в розмірі 11305,66 (одинадцять тисяч триста п'ять гривень шістдесят шість копійок) в місяць (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць».

з « 08» лютого 2017 р. по « 31» грудня 2017 р. в розмірі 1 грн. в рік на всі приміщення».

Отже, додатковим договором № 7 сторонами змінено п. 2.2 договору в частині розміру орендної плати та погоджено період протягом якого орендар сплачує визначений в межах дискреційних повноважень органу місцевого самоврядування розмір орендної плати - 1 грн. на рік.

При цьому, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо необхідності здійснення розрахунку виходячи з орендної плати за останній місяць.

Чинним законодавством та договором не передбачено, що неустойка за неправомірне користування майном розраховується з орендної плати за останній місяць дії договору. Нормою Цивільного кодексу України визначено, що неустойка нараховується в 2-кратному розмірі орендної плати за кожний день неправомірного користування майном, тобто, з розрахунку орендної плати, яка б мала бути якби договір діяв (постанова Вищого господарського суду України від 07.07.2011 у справі № 17/481).

Слід зазначити, що як в рішенні Одеської міської ради від 08.02.2017 №1655-VІІ, так і в додатковому договорі № 7 чітко визначено період, на який встановлюється розмір орендної плати у розмірі 1 грн. в рік, а саме з 08.02.2017 по 31.12.2017.

В свою чергу, у додатковому договорі № 7 сторони добровільно погодили, що орендна плата, яка діяла в період з 01.01.2017 по 08.02.2017 у розмірі 11305,66 грн. в місяць (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) є саме базовою ставкою орендної плати за місяць.

Положення ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України встановлюються, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судова колегія також приймає до уваги, що сторонами додатковий договір про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від 21.01.2010 № 83/30 не визнавався недійсним, а отже в силу встановленої ст. 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності є дійсним та правомірним, немає підстав не застосовувати визначених сторонами у добровільному порядку положень.

Враховуючи викладене, для розрахунку неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, слід використовувати розмір орендної плати 11305,66 грн. в місяць.

За приписами ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України розмір плати за користування майном встановлюється договором найму.

З аналізу умов договору вбачається, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Аналогічне вбачається зі змісту ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», згідно з якою при визначенні орендної плати враховується індексація.

Разом з тим, господарський суд першої інстанцій при визначенні суми неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, не врахував наведених приписів Закону і умов договору, внаслідок чого здійснив помилковий розрахунок неустойки без врахування індексу інфляції за кожний наступний місяць, взявши за основу базовий розмір орендної плати 1 грн. в рік.

Також з урахуванням приписів Податкового кодексу України та умов договору на суму орендної плати нараховується податок на додану вартість.

Судова колегія не приймає до уваги розрахунок неустойки позивача, оскільки орендна ставка без ПДВ у сумі 12723,76 грн. позивачем належним чином не обґрунтована, враховуючи й те, що в самому розрахунку вказано, що заборгованість з орендної плати станом на 31.12.2017 сплачена у добровільному порядку.

Здійснивши власний розрахунок неустойки за користування нежилим приміщенням за період з 06.02.2018 по 31.07.2018, виходячи з розміру орендної плати за місяць 11305,66 грн. з урахуванням індексації та податку на додану вартість, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обґрунтованим є розмір неустойки в сумі 160594,74 грн.

2018 рікрозмір проіндексованої орендної плати з урахуванням ПДВ за місяцькількість днів простроченнярозмір неустойки
лютий13688,,12
березень13839,,94
квітень13950,183027900,36
травень13950,183127900,36
червень13950,183027900,36
липень13851,,608
всього83230,94,74
У зв'язку з цим, рішення Господарського суду Одеської області підлягає зміні в частині розміру неустойки.

Окремо, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 22.11.2018 за № 6044557 до Реєстру внесено запис про припинення підприємницької діяльності Фізичної особи-підприємця Ситнік Ірини Миколаївни.

У зв'язку з викладеним, щодо підвідомчості даного спору господарському суду слід зазначити наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб'єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За ст. 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в ст. 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями ст. 20 цього Кодексу.

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб'єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, а також ст.ст. 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб'єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник внаслідок невиконання відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо повернення об'єкта оренди після закінчення строку дії договору.

При цьому, як на момент порушення умов договору, так і на момент звернення до суду з відповідним позовом відповідач мав статус фізичної особи-підприємця.

Відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із ч. 1 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За положеннями ст. 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до ст. 52 Цивільного кодексу України ФОП відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом ст.ст. 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, ст.ст. 202-208 Господарського кодексу України, ч. 8 ст. 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов'язання (господарські зобов'язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб'єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов'язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП у процесі розгляду справи у суді першої інстанції не припинились, а тому суд правомірно розглянув спір по суті.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18).

Щодо розрахунку витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частина 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач разом з першою заявою у справі (відзивом на позовну заяву) надав орієнтовний розрахунок витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката, а 13.12.2018 до моменту винесення рішення у справі надав докази на підтвердження фактично понесених витрат.

За ч. ч. 3, 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження наданих послуг представником відповідача надано оригінал договору про надання послуг у сфері права від 23.10.2018 №23.10.2018-1 (а.с. 86-88) та Акт наданих послуг від 15.11.2018 №1 (а.с. 89).

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 282 Господарського процесуального кодексу України постанова суду апеляційної інстанції складається з: б) нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; в) розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи встановлену судом часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог, складність справи та обсяг наданих адвокатами послуг, судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо обґрунтованості розміру витрат на професійну правничу допомогу виходячи з 10 000,00 грн.

Водночас, у зв'язку з тим, що рішення суду першої інстанції змінено в частині суми неустойки, враховуючи пропорційність задоволених вимог, на користь відповідача підлягають відшкодуванню витрати на правничу допомогу у розмірі 2773,82 грн.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Господарського суду Одеської області від 13.12.2018 змінити, виклавши п.2, п.5 резолютивної частини в новій редакції із залишенням без змін рішення Господарського суду Одеської області від 13.12.2018 у справі № 916/1916/18 в іншій частині.

Згідно з ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 13.12.2018 у справі №916/1916/18 змінити, виклавши п. 2, 5 резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ситнік Ірини Миколаївни (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, код 26302595) неустойку в сумі 160594,74 грн.»

«Стягнути з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, код 26302595) на користь Фізичної особи-підприємця Ситнік Ірини Миколаївни (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) судові витрати на правничу допомогу у сумі 2773,82 грн.»

В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 13.12.2018 у справі №916/1916/18 залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ситнік Ірини Миколаївни,АДРЕСА_1, код НОМЕР_1 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, 65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, код 26302595 судовий збір за апеляційний перегляд рішення у сумі 3613,38 грн.

Доручити Господарському суду Одеської області видати накази.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22.04.2019.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Н.М. Принцевська

Г.П. Разюк