ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2019 року м.Дніпро Справа № 908/2195/13

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Антоніка С.Г., Березкіної О.В.

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність №Др-1-0119 від 25.01.2019 р., адвокат;

представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 14.03.2019, постановлену суддею Проскуряковим К.В., за результатами розгляду заяви Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у справі №908/2195/13

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз", м. Запоріжжя

про стягнення 2 007 105,80 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 14.03.2019 у справі №908/2195/13 частково задоволено заяву Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" №690-Ск-3356-0319 від 04.03.2019 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню по справі № 908/2195/13.

Визнано таким, що не підлягає виконанню наказ Господарського суду Запорізької області, виданий 27.09.2013 про примусове виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 10.09.2013 по справі № 908/2195/13 про стягнення з ПАТ по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 434 102,43 грн. пені, 86 820,47 грн. 3% річних, 1 445 404,30 грн. 7% штрафу.

В частині визнання наказу Господарського суду Запорізької області, виданого 27.09.2013 про примусове виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 10.09.2013 по справі № 908/2195/13 про стягнення з ПАТ по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 39 462,47 грн. судового збору таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування судом норм матеріального права, неправильне дослідження та оцінку доказів у справі, просить ухвалу суду від 14.03.2019 скасувати, у задоволенні заяви Відповідача про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню відмовити.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду у справі №908/2195/13 (постанова Донецького АГСУ від 10.09.2013), на виконання якого видано наказ, залишається чинним та обовязковим до виконання. Додаткова угода № 2 від 28.01.2014 до Договору купівлі-продажу природного газу від 04.02.2012 № 2/12-ПР укладена вже після винесення вказаної постанови Донецького АГСУ від 10.09.2013.

Вважає, що доводи заявника зводяться до переоцінки встановлених у судовому рішення обставин справи та не є підставами в розумінні ст. 328 ГПК України, за якими наказ визнається таким, що не підлягає виконанню, оскільки:

- спірний наказ не видано помилково;

- рішення суду, на підставі якого видано наказ, залишається чинним, не скасовано, та добровільно не виконано боржником.

На цій стадії процесу не проводиться перевірка правильності винесених у справі рішень та не може бути змінено суті рішення, а суд лише має з'ясувати чи виконаний боржником його обовязок щодо сплати заборгованості. Посилаючись також на ст. ст. 8, 129-1 конституції України, ст. ст. 326, 328 ГПК України та практику Європейського суду з прав людини, просить задовольнити апеляційну скаргу.

У доповненні до апеляційної скарги Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" зазначило, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі фактично ототожнює поняття "припинення зобов'язань", що вживається у Цивільному кодексі України, та поняття "відсутність обов'язку боржника повністю чи частково у зв'язку з його припиненням", що є підставою для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню згідно ст. 328 ГПК України. Однак, вказані поняття різні за своєю правовою природою та змістом.

Відмічає, що в рамках справи № 908/2195/13 сторонами не укладалась в порядку ст. 330 ГПК України мирова угода, стягувачем не подавалась заява про відмову від примусового виконання в процесі виконання рішення.

Вважає, що оскаржуваною ухвалою фактично переглянуто рішення суду, яке визнано таким, що не підлягає виконанню.

Посилається на судову практику Верховного суду, Вищого господарського суду, апеляційних господарських судів України

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу без змін. Зазначає, що сторони за спільною згодою змінили умови договору від 04.04.2012 №2/12-ПР в частині визначення строку остаточних розрахунків за поставлений Відповідачу з 01.01.2012 року природний газ - до 31.01.2014. Таким чином, ПАТ "НАК "Нафтогаз України", підписавши вказану додаткову угоду № 2, у такий спосіб виявило згоду на здійснення ПАТ "Запоріжгаз" остаточних розрахунків за договором не до 20 числа наступного за місяцем поставки газу, а до 31.01.2014, тобто погодилось зі зміною строків проведення розрахунків за поставлений у 2012 році природний газ, які визначені договором від 04.04.2012 № 2/12-ПР, а також з тим, що ПАТ "Запоріжгаз" не допустив прострочки виконання зобовязань за цим Договором.

Таким чином, з урахуванням фактичних розрахунків між Позивачем та Відповідачем, зобовязання Відповідача щодо своєчасної оплати вартості поставленого за Договором природного газу виконано вчасно, без порушення строків такої оплати. За таких обставин, підстави для застосування будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасні розрахунки за природний газ у сторін відсутні.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.04.2019 (колегія суддів у складі: головуючий Іванов О.Г. (доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 14.03.2019 року у справі №908/2195/13; судове засідання з розгляду апеляційної скарги призначено на 15.04.2019.

В судовому засіданні 15.04.2019 оголошено перерву до 18.04.2019.

В судовому засіданні 18.04.2019 року Центральним апеляційним господарським судом була оголошена вступна та резолютивна частини постанови у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

Відповідно до матеріалів справи, рішенням Господарського суду Запорізької області від 31.07.2013 у справі №908/2195/13 позов задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 468 084 (чотириста шістдесят вісім тисяч вісімдесят чотири) грн. 58 коп. пені, 1 445 404 (один мільйон чотириста сорок пять тисяч чотириста чотири) грн. 30 коп. штрафу, 93 616 (девяносто три тисячі шістсот шістнадцять) грн. 92 коп. - 3 % річних від простроченої суми та 40 142 (сорок тисяч сто сорок дві) грн.12 коп. витрат на судовий збір.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 10.09.2013 у справі №908/2195/13 рішення Господарського суду Запорізької області від 31.07.2013 у справі №908/2195/13 скасовано частково. Позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пеню у розмірі 434 102,43 грн., 3% річних у розмірі 86 820,47 грн., штраф у розмірі 1 445 404,30 грн. та витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 39 462,47 грн. Відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 33 982,15 грн. та 3% річних у розмірі 6 796,45 грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 338,62 грн. Доручено Господарському суду Запорізької області видати накази. В іншій частині рішення господарського суду Запорізької області від 31.07.2013 року у справі №908/2195/13 залишено без змін.

27.09.2013 на виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 10.09.2013 у справі №908/2195/13 видано відповідні накази, в т.ч. наказ від 27.09.2013 про стягнення з ПАТ "Запоріжгаз" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" пені у розмірі 434 102,43 грн., 3% річних у розмірі 86 820,47 грн., штрафу у розмірі 1 445 404,30 грн. та витрат зі сплати судового збору у розмірі 39 462,47 грн., щодо якого ПАТ "Запоріжгаз" подано заяву від 04.03.2019 про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.11.2013 постанову Донецького апеляційного господарського суду від 10.09.20103 залишено без змін.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказаними вище судовими рішеннями у справі № 908/2195/13 встановлено, що 04.04.2012 року між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (Продавець) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" (Покупець) був укладений договір №2/12-ПР на купівлю-продаж природного газу, за умовами якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю у 2012 році природний газ, а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах цього Договору (п. 1.1 договору).

Пунктом 6.1 Договору визначено, що оплата за природний газ проводиться Покупцем виключно грошовими коштами в такому порядку:

- оплата в розмірі 30 % від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 банківських днів до початку місяця поставки газу;

- оплата в розмірі 70 % від вартості запланованих місячних обсягів проводиться в порядку, визначеному у п. 6.2 Договору.

Відповідно до п.6.2 договору, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа наступного за місяцем поставки газу.

У відповідності до п. 7.1 договору, за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим Договором.

Пунктом 7.2 договору сторони обумовили, що у разі невиконання Покупцем умов пунктів 6.1 та 6.2 Договору Покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

У п. 11.1 договору зазначено, що цей Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками і діє в частині поставки газу до 31.12.2012, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення.

Позивач, на виконання умов договору, протягом березня 2012 р. - червня 2012 р. передав відповідачу природний газ, що підтверджено актами прийому-передачі природного газу від 31.03.2012, від 30.04.2012, від 31.05.2012, від 30.06.2012, які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Однак, відповідач свого обов'язку з повної та своєчасної оплати природного газу, отриманого у березні 2012 р. - червні 2012 р., у встановлений Договором термін не виконав, оплативши вартість газу з прострочками протягом вказаного періоду.

Суди дійшли висновку, що у цій справі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача:

- пеня за період з 21.04.2012 по 28.08.2012 у загальній сумі 434 102 грн. 43 коп., з відмовою у стягненні пені в розмірі 33 982 грн. 15 коп.

- 7% штрафу у розмірі 1 445 404 грн. 30 коп.

- 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов'язання за період з 21.04.12 р. по 29.08.12 р. у розмірі 86 820 грн. 47 коп. з відмовою у стягненні суми 3% річних в розмірі 6 796 грн. 45 коп. через невірний розрахунок позивача.

Таким чином, підставою для часткового задоволення у вказаних розмірах позовних вимог став беззаперечно встановлений судами факт порушення ПАТ "Запоріжгаз" строків розрахунків, визначених пунктами 6.1. та 6.2 Договору, яким визначено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа наступного за місяцем поставки газу.

Проте, після набрання рішенням у вказаній справі чинності, 28.01.2014 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (далі - продавець) та ПАТ по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" (далі - покупець) укладено додаткову угоду № 2 до договору купівлі-продажу природного газу від 04.04.2012 № 2/12-ПР.

Згідно з ч. 1 додаткової угоди № 2, викладено абз. 2 п. 6.2. ст. 6 "Порядок та умови проведення розрахунків" у наступній редакції: остаточний розрахунок за фактично переданий газ за Договором здійснюється до 31.01.2014.

Решта умов цього договору залишається незмінною і обовязковою для виконання сторонами (ч. 2).

Частиною 3 додаткової угоди № 2 визначено, що дана додаткова угода складена у двох примірниках, по одному для кожної із сторін, які мають однакову юридичну силу, набуває чинності з моменту її підписання сторонами, скріплення їх підписів печатками Сторін та поширює дію на відносини, що фактично склалися між Сторонами з 01.01.2012.

Факт укладання вказаної додаткової угоди не заперечується її сторонами, вона є чинною, не розірвана та недійсною не визнавалася. Доказів зворотного суду не надано.

Також сторони погоджуються з тим, що станом на 14.03.2019 судове рішення у справі №908/2195/13 не виконане.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Задовольняючи заяву Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у справі № 908/2195/13, господарський суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з системного аналізу змісту пунктів 6.1, 6.2, 7.2 договору від 04.04.2012 № 2/12-ПР (в редакції додаткової угоди №2 укладеної 28.01.2014 у тій самій формі що і вказаний договір) у їх сукупності, що позивач мав право нараховувати пеню, штраф та 3% річних у разі наявності заборгованості відповідача станом на 31.01.2014.

Проте, оскільки ПАТ "Запоріжгаз" розрахувався за поставлений у березні-червні 2012 року природний газ протягом квітня-серпня 2012р., то відпала матеріально-правова підстава для нарахування ПАТ "НАК "Нафтогаз України" пені, штрафу та 3% річних, а також, відповідно, і з 28.01.2014 (дата укладання додаткової угоди) припинилися зобовязання ПАТ "Запоріжгаз" зі сплати на виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 10.09.2013 у справі №908/2195/13 та наказу Господарського суду Запорізької області від 27.09.2013 на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" пені у розмірі 434 102,43 грн., 3% річних у розмірі 86 820,47 грн., штрафу у розмірі 1 445 404,30 грн., з чим також, фактично, погодився Позивач - ПАТ "НАК "Нафтогаз України", добровільно уклавши додаткову угоду № 2 від 28.01.2014 та достеменно знаючи про наявність судових рішень у справі № 908/2159/13, що свідчить про його дійсне волевиявлення.

Вказане означає, що зобовязання ПАТ "Запоріжгаз" з оплати зазначених вище платежів припинилося за домовленістю сторін.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Правові наслідки зміни договору встановлені статтею 653 ЦК України, зокрема, у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Вказане означає, що сторони за спільною згодою змінили умови договору від 04.04.2012 № 2/12-ПР в частині визначення строку остаточних розрахунків за поставлений Відповідачу з 01.01.2012 року природний газ - до 31.01.2014р.

Таким чином, ПАТ "НАК "Нафтогаз України", підписавши вказану додаткову угоду №2, у такий спосіб виявило згоду на здійснення ПАТ "Запоріжгаз" остаточних розрахунків за договором від 04.04.2012 № 2/12-ПР не до 20 числа наступного за місяцем поставки газу, а до 31.01.2014р., тобто погодилось зі зміною строків проведення розрахунків за поставлений у 2012 році природний газ, які визначені договором від 04.04.2012 № 2/12-ПР, а також з тим, що ПАТ "Запоріжгаз" не допустив прострочки виконання зобовязань за цим Договором.

Таким чином, після підписання вказаної додаткової угоди № 2 від 28.01.2014 проведення остаточних розрахунків за природний газ мало здійснюватися ПАТ "Запоріжгаз" до 31.01.2014, а відтак, для застосування санкцій (пені та штрафу) та наслідків порушення грошового зобов'язання, встановлених частиною 2 статті 625 ЦК, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами строку, визначеного п. 6.2 Договору в редакції додаткової Угоди №2 від 28.01.2014, а саме - після 31.01.2014, чого позивачем не доведено.

Навпаки, вказаними вище рішеннями судів у цій справі встановлено, що ПАТ "Запоріжгаз" розрахувався за поставлений природний газ протягом квітня-серпня 2012 року, що не спростовується і Позивачем. Вказане означає, що ПАТ "Запоріжгаз" виконав свій обовязок з оплати поставленого природного газу без прострочення та відповідно до умов Договору.

За змістом статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.

Відповідно до приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1 і 3 статті 549 ЦК передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 230 ГК штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема ч. 1 ст. 604 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 605 ЦК України зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Таким чином, виходячи з системного аналізу змісту пунктів 6.1, 6.2, 7.2 договору від 04.04.2012 № 2/12-ПР (в редакції додаткової угоди №2 укладеної 28.01.2014 у тій самій формі що і вказаний договір) у їх сукупності, господарський суд дійшов правильного висновку, що позивач мав право нараховувати пеню, штраф та 3% річних у разі наявності заборгованості відповідача станом на 31.01.2014.

Проте, оскільки ПАТ "Запоріжгаз" розрахувався за поставлений у березні-червні 2012р. природний газ протягом квітня-серпня 2012р., то відпала матеріально-правова підстава для нарахування ПАТ "НАК "Нафтогаз України" пені, штрафу та 3% річних, а також, відповідно, і з 28.01.2014р. припинилися зобовязання ПАТ "Запоріжгаз" зі сплати на виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 10.09.2013 у справі №908/2195/13 та наказу Господарського суду Запорізької області від 27.09.2013р. на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" пені у розмірі 434 102,43 грн., 3% річних у розмірі 86 820,47 грн., штрафу у розмірі 1 445 404,30 грн., з чим також, фактично, погодився Позивач - ПАТ "НАК "Нафтогаз України", добровільно уклавши додаткову угоду № 2 від 28.01.2014р. та достеменно знаючи про наявність судових рішень у справі № 908/2159/13, що свідчить про його дійсне волевиявлення.

Колегія суддів вважає, що ПАТ "НАК "Нафтогаз України" шляхом укладання додаткової угоди № 2 від 28.01.2014, якою змінено строк остаточних розрахунків за договором від 04.04.2012 № 2/12-ПР з 20 числа наступного за місяцем поставки газу, до 31.01.2014, фактично за домовленістю сторін простило відповідачу стягнені за рішенням суду штрафні санкції, що нараховані внаслідок несвоєчасного розрахунку за поставлений у березні-червні 2012 року природний газ, оскільки відповідно до частини 3 даної додаткової угоди № 2 вона поширює свою дію на відносини, що фактично склалися між Сторонами з 01.01.2012.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про те, зобовязання ПАТ "Запоріжгаз" з оплати зазначених вище штрафних санкцій повністю відсутнє у зв'язку з його припиненням прощенням боргу за домовленістю сторін.

Таку правову конструкцію визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, можна віднести до "інших причин" відсутності обов'язку боржника.

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про ототожнення господарським судом поняття "припинення зобов'язань", що вживається у Цивільному кодексі України, та поняття "відсутність обов'язку боржника повністю чи частково у зв'язку з його припиненням", що є підставою для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню згідно ст. 328 ГПК України, оскільки на момент винесення оскаржуваної ухвали обов'язок Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" був відсутній з інших причин.

Відповідно до ст. 326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 1). Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч.2).

Частиною 1 ст. 327 ГПК України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 328 ГПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обовязок боржника відсутній повністю чи частково у звязку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

З огляду на вищевикладене, господарський суд прийшов до обґрунтованого висновку, що наказ господарського суду Запорізької області № 908/2195/13, виданий 27.09.2013р. на виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 10.09.2013 у справі №908/2195/13 в частині стягнення з ПАТ по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" пені у розмірі 434 102,43 грн., 3% річних у розмірі 86 820,47 грн. та штрафу в сумі 1 445 404,30 грн. має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що на цій стадії процесу не проводиться перевірка правильності винесених у справі рішень та не може бути змінено суті рішення; що доводи боржника зводяться до переоцінки встановлених у судовому рішення обставин справи; що оскаржуваною ухвалою фактично переглянуто рішення суду, яке визнано таким, що не підлягає виконанню, є безпідставними, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки господарський суд, розглядаючи вказану заяву від 04.03.2019, не переглядав та не переоцінював рішення суду у справі № 908/2159/13, не змінював суті цього рішення, яке набрало законної сили і безумовно підлягало виконанню відповідно до ст. 129-1 Конституції України та ст.ст. 18, 326 ГПК України, якими закріплено принцип обовязковості судових рішень, а здійснив передбачені ст. 328 ГПК України процесуальні заходи щодо дослідження та аналізу правовідносин сторін, які змінилися вже після ухвалення судового рішення у цій справі та видачі наказу від 27.09.2013, внаслідок укладення додаткової угоди від 28.01.2014р. до договору від 04.04.2012 № 2/12-ПР, яка взагалі не існувала та не досліджувалася судами під час розгляду справи по суті, на предмет наявності чи відсутності обовязку боржника саме на стадії виконання судового рішення, що є обовязком суду в силу приписів ст. 328 ГПК України.

При цьому судом враховано, що прийняття судового рішення у цій справі не свідчить про припинення зобовязання, яке продовжувало діяти до його виконання, а тому сторони, враховуючи принцип свободи договору, мали право його змінити у визначений ними спосіб.

Колегія суддів не погоджується з твердженням ПАТ "НАК "Нафтогаз України" про те, що доводи заявника не є підставами в розумінні ст. 328 ГПК України для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, через те, що: спірний наказ не видано помилково; рішення суду, на підставі якого видано наказ, залишається чинним, не скасовано, та добровільно не виконано боржником; в рамках справи № 908/2195/13 сторонами не укладалась в порядку ст. 330 ГПК України мирова угода; стягувачем не подавалась заява про відмову від примусового виконання в процесі виконання рішення, оскільки підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, перелічені у ч. 2 ст. 328 ГПК України, не є вичерпними.

Вищезазначеною нормою процесуального закону передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, в тому числі, й якщо обовязок боржника відсутній повністю чи частково у звязку з його припиненням або з інших причин.

Колегія суддів погоджується з посиланнями ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на практику Європейського суду з прав людини і також враховує, що положення ст. ст. 124 та 129 Конституції України були розглянуті Конституційним Судом України, який у своєму рішенні № 18-рп/2012 від 13.12.2012 вказав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу № 5-рп/2013, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду в справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява № 48553/99) від 25.07.2002 зазначено, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1, повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права, як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів ("Брумареску проти Румунії").

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У п. 43 рішення Європейського суду від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Також у рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов'язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Тобто, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судового рішення не призводить до відновлення порушеного права. Відсутність у сторони можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, є втручанням у право сторони на мирне володіння майном, що порушенням першого пункту статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Проте, з огляду на наведені вище встановлені судом при розгляді заяви ПАТ "Запоріжгаз" від 04.03.2019 обставини, повязані із припиненням зобовязання зі сплати пені, штрафу та 3% річних за домовленістю сторін, господарський суд прийшов до правильного висновку, що визнання наказу господарського суду Запорізької області від 27.09.2013 таким, що не підлягає виконанню, не призводить порушення прав ПАТ "НАК "Нафтогаз України" у звязку з невиконанням судового рішення у справі №908/2159/13 і не завдає йому шкоди, оскільки, як вказувалося вище, станом на 14.03.2019 у нього відсутні матеріально-правові підставі для стягнення вказаних платежів з ПАТ "Запоріжгаз" і він погодився з цим внаслідок укладання додаткової угоди №2 від 28.01.2014.

При цьому, навпаки, за вказаних умов, виконання рішення у цій справі на підставі зазначеного наказу призводить до порушення прав ПАТ "Запоріжгаз", який не припустився у звязку з цим порушень господарського зобов'язання, проте, може зазнати матеріальної шкоди, що б суперечило принципам правової визначеності та верховенства права, а також вказаним вище нормам законодавства України, які визначають, що відповідальність сторони зобовязання має наступати лише внаслідок порушення цією стороною своїх зобовязань.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов'язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов'язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Саме тому у конкретних правовідносинах, зокрема щодо стягнення заборгованості на підставі рішення суду, добросовісність стягувача по суті становить гарантію дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є боржник.

За встановлених судом обставин відсутності порушеного права ПАТ "НАК "Нафтогаз України" через відсутність зобовязання ПАТ "Запоріжгаз" з оплати штрафних санкцій у зв'язку з його припиненням прощенням боргу, господарський суд застосувавши принципи справедливості та розумності, правомірно визнав наказ таким, що не підлягає виконанню.

Посилання заявника апеляційної скарги на судову практику Верховного суду, Вищого господарського суду, апеляційних господарських судів України є недоречним з огляду на положення ч. 4 ст. 75 ГПК України, а також з тих підстав, що вона не стосується аналогічних обставин, які досліджувалися судом при розгляді заяви від 04.03.2019, а також є суперечливою.

Тим більше, як вбачається з постанови Донецького апеляційного господарського суду від 12.05.2014 у справі № 908/3447/13 між тими ж сторонами та з тих же підстав, проте за іншим договором, судом задоволено заяву ПАТ "Запоріжгаз" та визнано наказ господарського суду Запорізької області від 29.01.2014 по справі № 908/3447/13 таким, що не підлягає виконанню. При цьому, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" дану постанову в касаційному порядку не оскаржував.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Оскільки відповідно до ст.287 ГПК України оскарженню в касаційному порядку підлягають ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 13, 14, 21, 25, 26, 28, 30 частини першої статті 255 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку, а ухвала про про внесення чи відмову у внесенні виправлень до виконавчого документу, визнання чи відмову у визнанні виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, передбачена п.23 ч.1 ст.255 ГПК України, не відноситься до цього переліку, то постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 226 "Деякі питання акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" перейменовано Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України". Вказана постанова набрала чинності 20.03.2019, тобто після постановлення ухвали судом першої інстанції.

Оскільки вказана інформація відповідає розміщеній у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, а сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи; при цьому, зміна типу акціонерного товариства з приватного на публічне не є його реорганізацією (стаття 5 Закону України "Про акціонерні товариства"), колегія суддів вважає за можливе за власною ініціативою здійснити зміну найменування позивача.

Керуючись ст. ст. 269, 271, 275, 276, 282, 283 ГПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Змінити найменування позивача з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ () на Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ ().

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 14.03.2019 року у справі №908/2195/13 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 14.03.2019 року у справі №908/2195/13 залишити без змін.

Судові витрати Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за подання апеляційної скарги на ухвалу суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 23.04.2019.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя О.В. Березкіна

Суддя С.Г. Антонік