ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2077/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів секретар судового засідання Представники сторін: Від ТОВ «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» Богатиря К.В. Бєляновського В.В., Колоколова С.І. Арустамян К.А. адвокат Олійник В.В., посвідчення № 21/1292, дата видачі: 12.12.17; ордер КС № 394632 від 21.11.18;
розглянувши апеляційні скарги Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС»
на рішення господарського суду Одеської області
від на додаткове рішення господарського суду від17.12.2018 року (суддя суду першої інстанції: Цісельський О.В.; час і місце оголошення рішення: 17.12.2018 о 17:11, м. Одеса, пр. Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області, зал судового засідання № 12) Одеської області 04.02.2019 року
у справі за позовом до відповідача про№ 916/2077/18 Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» стягнення 608 728,82 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом про стягнення з селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» 608 728,82 грн., де 213 565,60 грн. - основний борг, 180 118,81 грн. - пеня, 130 865,46 грн. - штраф, 67 394,96 грн. - інфляційні нарахування, 16 784,00 грн. - 3% річних.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.12.2018 позов задоволено частково; стягнуто з селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» основний борг в сумі 213 565 грн. 60 коп., 3% річних в сумі 16 784 грн. 00 коп., інфляційні в сумі 67 394 грн. 46 коп., пеню в сумі 140 000 грн. 00 коп., витрати на оплату судового збору в сумі 7 168 грн. 69 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 7 850 грн. 00 коп.; в іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції в рішенні зазначив, що предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки в сумі 213 565,60 грн., а також стягнення 3% річних в сумі 16 784,00 грн., інфляційних в сумі 67 394,96 грн., пені в сумі 180 118,81 грн. та штрафу в сумі 130 865,45 грн.

Також, суд першої інстанції зазначає, що із матеріалів справи, зокрема з розрахунку заборгованості приведеного позивачем в позовній заяві та не спростованого відповідачем, останні договірні зобов'язання щодо оплати вартості отриманого від позивача товару не виконані належним чином, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 213 565,60 грн., у зв'язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості, встановлена судом в розмірі 213 565,60 грн.

Перевіривши розрахунок позивача 3% річних в сумі 16 784,00 грн., суд встановив, що його здійснено неналежним чином, у зв'язку з чим, судом було самостійно здійснено розрахунок річних, та за самостійним розрахунком суду 3% річних складають 16 788,05 грн., але у зв'язку з тим, що позивачем 3% річних заявлено в меншому розмірі в сумі 16 784,00 грн., стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних в сумі 16 784,00 грн.

Перевіривши розрахунок позивача про стягнення інфляційних в сумі 67 394,96 грн., суд встановив, що його здійснено неналежним чином, у зв'язку з чим, судом було самостійного здійснено розрахунок інфляційних позивача, та за самостійним розрахунком суду, інфляційні складають 68 099,16 грн., але у зв'язку з тим, що позивачем інфляційні було заявлено в меншому розмірі в сумі 67 394,96 грн., стягненню з відповідача на користь відповідача підлягають інфляційні в сумі 67 394,96 грн.

Перевіривши розрахунок позивача щодо пені в сумі 180 118,81 грн., суд встановив, що його здійснено неналежним чином, у зв'язку з чим, судом було самостійно обраховано пеню, яка склала суму у розмірі 180 171,55 грн. З врахуванням ступеню виконання зобов'язання, причин неналежного виконання, інтереси та майновий стан обох сторін, наслідки порушення зобов'язання, відповідність розміру заявленому до стягнення пені таким наслідкам, поведінку відповідача (в тому числі невжиття ним заходів добровільного усунення порушення та його наслідків), суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення розміру належної до сплати пені до 140 000,00 грн.

В частині стягнення з відповідача суми штрафу, суд першої інстанції дослідивши зміст договорів та розрахунки заявленого до стягнення штрафу, який обраховано позивачем у розмірі 2% за кожний місяць, дійшов висновку, що за своєю правовою природою такий штраф є пенею. А тому, з врахуванням того, що чинним законодавством України стягнення двох видів пені за одне й те саме порушення грошового зобов'язання не передбачено, у стягненні штрафу в сумі 130 865,45 грн. - суд відмовляє.

29.01.2019 року до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» на рішення Господарського суду Одеської області від 17.12.2018 р., в якій апелянт просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 17.12.2018 року у справі № 916/2077/18 повністю і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ТОВ «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» у задоволенні позову повністю.

Як на підставу викладених у скарзі вимог, апелянт посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт звертає увагу суду, що СФГ «ПРОГРЕС» заперечує отримання від ТОВ «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» будь-якої продукції за видатковою накладною № 315 від 25.09.2015 року та акту приймання-передачі № 3 від 25.09.2015 року; видатковою накладною № 264 від 27.05.2016 року та акту приймання-передачі № 7 від 27.05.2016 року; видатковою накладною № 298 від 07.06.2016 року та акту приймання-передачі № 8 від 07.06.2016 року; видатковою накладною № 527 від 02.12.2016 року та акту приймання-передачі № 12 від 02.12.2016 року; видатковою накладною № 727 від 09.10.2017 року та акту приймання-передачі № 8 від 08.10.2017 року.

Апелянт стверджує, що голова СФГ «ПРОГРЕС» Лазаренко М.Д. не підписував вищезазначені акти приймання-передачі, а відповідно у таких актах проставлено підпис іншою особою із спробою наслідувати підпис Лазаренка М.Д.

Апелянт вважає на необхідне призначити криміналістичну почеркознавчу експертизу підпису, що міститься в графі «Голова господарства» в актах приймання-передачі.

Крім того, апелянт зазначає, що розмір штрафних санкцій майже у два рази перевищує розмір основного боргу, а тому просить суд зменшити штрафні санкції визначені у позовній заяві у три рази.

На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи № 916/2077/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» до Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили, тому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.01.2019 доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи № 916/2077/18 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

05.02.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 916/2077/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» до Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС».

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2019 апеляційну скаргу Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» (вх. № 475/19 від 29.01.2019) на рішення Господарського суду Одеської області від 17.12.2018року у справі № 916/2077/18 залишено без руху; встановлено Селянсько-фермерському господарству «ПРОГРЕС» строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів сплати судового збору у розмірі 9 849,24грн. - протягом 10 днів з дня вручення копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху; роз'яснено Селянсько-фермерському господарству «ПРОГРЕС», що у разі невиконання вимог даної ухвали у строк, встановлений судом, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

15.02.2019 Селянсько-фермерським господарством «ПРОГРЕС» подано суду апеляційної інстанції на виконання ухвали суду від 07.02.2019року докази сплати судового збору у розмірі 9 849,24грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2019 поновлено Селянсько-фермерському господарству «ПРОГРЕС» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Одеської області від 17.12.2018року у справі № 916/2077/18; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» на рішення господарського суду Одеської області від 17.12.2018року у справі № 916/2077/18; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 04.03.2019, а також роз'яснено учасникам справи про їх право до 04.03.2019 подати до суду заяви чи клопотання стосовно призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення у справі спеціаліста, перекладача, вжиття заходів забезпечення позову, відводів, затвердження мирових угод тощо, із доказами направлення копій таких заяв іншим учасникам справи.

Розпорядженням керівника апарату суду № 147 від 01.03.2019 призначено повторний автоматичний розподіл справи у зв'язку із перебуванням судді Поліщук Л.В. у відпустці.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.03.2019 28.12.2016р., сформовано новий склад колегії: головуючий суддя Богатир К.В., судді: Бєляновський В.В., Лавриненко Л.В.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2019 прийнято до розгляду Південно-західним апеляційним господарським судом справу № 916/2077/18 у новому складі суддів, призначено справу № 916/2077/18 до розгляду на 02 квітня 2019 року о 15:00 год.

27.02.2019 року до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 04.02.2019 по справі № 916/2077/18. В апеляційній скарзі Селянсько-фермерське господарство «ПРОГРЕС» просить поновити строк для подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Одеської області від 04.02.2019 по справі № 916/2077/18.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2019 поновлено Селянсько-фермерському господарству «ПРОГРЕС» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження додаткового рішення господарського суду Одеської області від 04.02.2019року у справі № 916/2077/18; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» на додаткове рішення господарського суду Одеської області від 04.02.2019року у справі № 916/2077/18; об'єднано в одне апеляційне провадження розгляд апеляційних скарг Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» на рішення господарського суду Одеської області від 17.12.2018року та на додаткове рішення господарського суду Одеської області від 04.02.2019року у справі № 916/2077/18; призначено справу № 916/2077/18 до розгляду на 02 квітня 2019 о 15:00.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.04.2019 відкладено розгляд справи № 916/2077/18 на 18.04.2019 о 12:00год.

Розпорядженням керівника апарату суду № 197 від 16.04.2019 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи № 916/2077/18, у зв'язку з перебуванням судді Лавриненко Л.В. у відрядженні з 14.04.2019 по 20.04.2019 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2019 року визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Богатир К.В., судді: Бєляновський В.В., Колоколов С.І.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 прийнято апеляційну скаргу Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» на рішення Господарського суду Одеської області від 17.12.2018 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 04.02.2019 по справі № 916/2077/18 до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді - Богатиря К.В., суддів: Бєляновського В.В., Колоколова С.І., з призначеним розглядом на 18.04.2019 о 12:00год.

В судове засідання 18.04.2019 з'явився представник Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ», представник Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» не з'явився, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить штамп канцелярії Південно-західного апеляційного господарського суду на зворотній стороні ухвали від 02.04.2019. В матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з доказом отримання Селянсько-фермерським господарством «ПРОГРЕС» копії ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.04.2019 по справі № 916/2077/18 - 08.04.2019.

Статтею 120 частиною 3, 6, 7 Господарського процесуального кодексу України передбачено наступне:

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 18.04.2019, не визнавалась апеляційним господарським судом обов'язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційну скаргу по суті, до суду не повідомлялося.

Таким чином, на думку колегії суддів, в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги по суті, не дивлячись на відсутність представника Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС», повідомленого про судове засідання належним чином. Відсутність зазначеного представника сторони у даному випадку не перешкоджає вирішенню спору та не повинно заважати здійсненню правосуддя у встановлений законом строк.

16.04.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява від представника СФГ «ПРОГРЕС» - адвоката Козлова О.О. про відкладення розгляду справи, у зв'язку з тим, що представник СФГ «ПРОГРЕС» буде зайнятий в іншому судовому засіданні.

Розглянувши надане клопотання СФГ «ПРОГРЕС» про відкладення розгляду справи, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що воно не обгрунтоване та задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України, юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Ч. 1 ст. 58 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України, представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до діючого законодавства (Конституція України, Господарський процесуальний кодекс України, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») апелянт мав можливість залучити до представництва його інтересів в суді будь-яку особу, яка є адвокатом шляхом укладання договору про надання правової допомоги.

Крім того, як зазначалося вище, інтереси юридичної особи має право представляти керівник. Доказів того, що керівник СФГ «ПРОГРЕС» не має можливості прибути у судове засідання Південно-західного апеляційного господарського суду 18.04.2019 до суду апеляційної інстанції не надано.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що представником СФГ «ПРОГРЕС» адвокатом Козловим О.О. не надано жодного доказу, який підтверджує неможливість явки в судове засідання Південно-західного апеляційного господарського суду 18.04.2019 через перебування в іншому судовому засіданні.

Ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу, що представник СФГ «ПРОГРЕС» вже вдруге не з'являється в судове засідання апеляційного господарського суду, та в попередньому засіданні Селянсько-фермерським господарством «ПРОГРЕС» - 02.04.2019 також заявлялось клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з відрядженням представника СФГ «ПРОГРЕС».

Клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату апеляційний господарський суд відхилив шляхом винесення ухвали в протокольній формі (протокол судового засідання від 18.04.2019).

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:

14.04.2015року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» (Продавець) та Селянсько-фермерським господарством «ПРОГРЕС» (Покупець) було укладено договір поставки № 14/04-101 (далі по тексту - Договір № 14/04-101).

Відповідно до п. 1.1. Договору № 14/04-101, Продавець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі передати у власність Покупця (поставити) Товар (добрива з мікроелементами для позакореневого підживлення, засоби захисту рослин), Покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, прийняти Товар та оплатити його вартість.

Згідно п. 1.4. Договору № 14/04-101, факт поставки та передачі Товару від Продавця до Покупця фіксується шляхом складання та підписання накладних (або актів приймання-передавання) повноважними представниками Сторін. З моменту підписання Сторонами накладних до Покупця переходить право власності на Товар та ризики його випадкового знищення або пошкодження.

В п. 2.5. Договору № 14/04-101 вказано, що термін оплати: оплата Товару проводиться в терміни, які вказані в Специфікації до даного Договору.

На виконання умов зазначеного Договору № 14/04-101, позивач здійснив поставку товару відповідачу на суму 146 674,50 грн., що підтверджується видатковою накладною № 315 від 25.09.2015року та актом № 3 приймання-передачі продукції від 25.09.2015року до Договору поставки № 14/04-101 від 14.04.2015.

25.09.2015року позивач виставив відповідачу рахунок на оплату № 280/2 на загальну суму 146 674,50грн.

08.04.2016року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» (Продавець) та Селянсько-фермерським господарством «ПРОГРЕС» (Покупець) було укладено договір поставки № 08/04-101 (далі по тексту - Договір № 08/04-101).

Відповідно до п. 1.1. Договору № 08/04-101, Продавець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі передати у власність Покупця (поставити) Товар (добрива з мікроелементами для позакореневого підживлення, засоби захисту рослин), Покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, прийняти Товар та оплатити його вартість.

Згідно п. 1.4. Договору № 08/04-101, факт поставки та передачі Товару від Продавця до Покупця фіксується шляхом складання та підписання накладних (або актів приймання-передавання) повноважними представниками Сторін. З моменту підписання Сторонами накладних до Покупця переходить право власності на Товар та ризики його випадкового знищення або пошкодження.

В п. 2.5. Договору № 08/04-101 вказано, що термін оплати: оплата Товару проводиться в терміни, які вказані в Специфікації до даного Договору.

1) На виконання умов зазначеного Договору № 08/04-101, позивач здійснив поставку товару відповідачу на суму 16 707,60 грн., що підтверджується видатковою накладною № 264 від 27.05.2016року та актом № 7 приймання-передачі продуккції від 27.05.2016 року до Договору поставки № 08/04-101 від 08.04.2016.

27.05.2016року позивач виставив відповідачу рахунок на оплату № 252 на загальну суму 16 707,60 грн.

2) На виконання умов зазначеного Договору № 08/04-101, позивач здійснив поставку товару відповідачу на суму 21 250,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 298 від 07.06.2016року та актом № 8 приймання-передачі продукції від 07.06.2016 року до Договору поставки № 08/04-101 від 08.04.2016.

07.06.2016року позивач виставив відповідачу рахунок на оплату № 280 на загальну суму 21 250,00 грн.

3) На виконання умов зазначеного Договору № 08/04-101, позивач здійснив поставку товару відповідачу на суму 7 393,50 грн., що підтверджується видатковою накладною № 527 від 02.12.2016року та актом № 12 приймання-передачі продукції від 02.12.2016 року до Договору поставки № 08/04-101 від 08.04.2016.

02.12.2016року позивач виставив відповідачу рахунок на оплату № 484 на загальну суму 7 393,50 грн.

15.03.2017року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» (Продавець) та Селянсько-фермерським господарством «ПРОГРЕС» (Покупець) було укладено договір поставки № 15/03-102 (далі по тексту - Договір № 15/03-102).

Відповідно до п.1.1. Договору № 15/03-102, Продавець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі передати у власність Покупця (поставити) Товар (добрива з мікроелементами для позакореневого підживлення, засоби захисту рослин), Покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, прийняти Товар та оплатити його вартість.

Згідно п. 1.4. Договору № 15/03-102, факт поставки та передачі Товару від Продавця до Покупця фіксується шляхом складання та підписання накладних (або актів приймання-передавання) повноважними представниками Сторін. З моменту підписання Сторонами накладних до Покупця переходить право власності на Товар та ризики його випадкового знищення або пошкодження.

В п. 2.5. Договору № 15/03-102 вказано, що термін оплати: оплата Товару проводиться в терміни, які вказані в Специфікації до даного Договору.

На виконання умов зазначеного Договору № 15/03-102, позивач здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 21 540,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 727 від 09.10.2017року та актом № 8 приймання-передачі продукції від 08.10.2017 до Договору поставки № 15/03-102.

09.10.2017року позивач виставив відповідачу рахунок на оплату № 467/1 на загальну суму 21 540,00 грн.

Як зазначає позивач, станом на теперішній час відповідачем не здійснено жодної оплати за поставлений товар, у зв'язку з чим у відповідача утворилась сума заборгованості у загальному розмірі 213 565,60грн.

Частинами 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі із договору. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.ст. 525, ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч. 2 ст. 598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.12.2018 позивачем до матеріалів справи долучено оригінали видаткових накладних та актів приймання-передачі продукції, підписані представниками сторін (Постачальником та Покупцем) та підписи скріплені печатками підприємств.

Згідно із ст. 73, ч. 1 ст. 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст.ст. 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вимоги до письмових доказів містяться у нормах ст.ст. 91, 92 ГПК України, а саме: письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Документи, отримані за допомогою факсимільного чи інших аналогічних засобів зв'язку, приймаються судом до розгляду як письмові докази у випадках і в порядку, які встановлені законом або договором. Оригінали письмових доказів зберігаються у суді в матеріалах справи. За заявою особи, яка надала суду оригінал письмового доказу, суд повертає оригінал доказу цій особі після його дослідження, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи, або після набрання судовим рішенням законної сили. У матеріалах справи залишається засвідчена суддею копія письмового доказу або витяг з нього.

Селянсько-фермерське господарство «ПРОГРЕС» в апеляційній скарзі посилається на те, що голова СФГ «ПРОГРЕС» Лазаренко М.Д. не підписував вищезазначені акти приймання-передачі, а відповідно у таких актах проставлено підпис іншою особою із спробою наслідувати підпис Лазаренка М.Д. Апелянт вважає на необхідне призначити криміналістичну почеркознавчу експертизу підпису, що міститься в графі «Голова господарства» в актах приймання-передачі.

Щодо даних тверджень апелянта колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

На час виникнення спірних правовідносин, наказом Міністерства внутрішніх справ від 11.01.2011 № 5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.02.2011 за № 158/18896, визнано таким, що втратив чинність, наказ МВС від 11.01.1999 № 17 «Про затвердження Інструкції про порядок видачі міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади, підприємствам, установам, організаціям, господарським об'єднанням та громадянам дозволів на право відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів, а також порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів, та затвердження Умов і правил провадження діяльності з відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 28.04.1999 за № 264/3557.

Таким чином, з 21 лютого 2011 року (дата набрання наказом МВС від 11.01.2011 № 5 чинності), скасована видача дозволів на виготовлення печаток і контроль над виготовленням круглих печаток з боку дозвільної системи МВС. Підтвердження законності виготовлення печаток і відповідальність за їх використання тепер покладена на власників печаток - керівників підприємств, приватних підприємців, нотаріусів, лікарів, адвокатів та інших відповідальних осіб.

Положеннями пунктів 65, 68, 72 та 73 постанови Кабінету Міністрів України від 27.11.1998 № 1893 «Про затвердження Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію» передбачено, що особи, що персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій. Печатки і штампи повинні зберігатися у сейфах або металевих шафах. Бланки дозволяється зберігати у шафах, що надійно замикаються та опечатуються. Печатки і штампи, виготовлені з дозволу органів МВС, здаються для знищення цим органам за місцезнаходженням організацій. Перевірка наявності печаток, штампів і бланків здійснюється щорічно комісією, призначеною наказом керівника організації. У разі порушення правил обліку, зберігання і використання печаток, штампів і бланків комісія проводить службове розслідування, результати якого оформляються актом довільної форми та доводяться до відома керівника організації. У разі втрати печаток і штампів керівники організацій зобов'язані негайно повідомити про це органи МВС та вжити заходів для їх розшуку.

Отже, відповідальність та контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівника підприємства, разом з тим, керівник підприємства може своїм наказом покласти відповідальність за зберігання і користування печатками і штампами на одного з безпосередньо підлеглих йому працівників.

За таких обставин, апелянт (відповідач по справі) несе повну відповідальність за законність використання його печаток.

Доказів незаконного використання печаток, проведення службового розслідування за фактом незаконного використання печатки, викрадення, втрати або іншого вибуття печатки з володіння відповідача, а також доказів звернення до правоохоронних органів за фактом викрадення, втрати чи незаконного використання печатки відповідачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що відсутні підстави вважати, що печатка Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» на накладних та актах приймання-передачі продукції використовувались незаконно та без відома директора (голови) означеного підприємства.

Оскільки підписи на накладних та актах прийому-передачі засвідчені печаткою відповідача, то можливо дійти висновку про те, що підписи на документах виконувалися повноважними особами відповідача.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції Селянсько-фермерським господарством «ПРОГРЕС» заявлялось клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, що опосередковано є підтвердженням апелянтом факту наявності заборгованості за договорами поставки.

Суд апеляційної інстанції вважає, що відповідно до усього вищевказаного необхідність в призначені криміналістичної почеркознавчої експертизи підпису голови Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» по даній справі відсутня. Доводи скаржника зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, переоцінити ці обставини з метою перегляду судового рішення та задоволення вимог апеляційної скарги.

Як встановлено ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак обовязок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 ЦК України) виникає наступного дня після його прийняття.

В пункті 2.5. Договорів поставки № 14/04-101, № 08/04-101, № 15/03-102 зазначено, що термін оплати: оплата товару проводиться в терміни, які вказані в Специфікаціях до даного Договору.

Однак як свідчать матеріали справи, Специфікації по даним договорам поставки відсутні, та сторонам не доведено факту складання Специфікацій відповідно до п. 2.5. Договорів поставки, а тому колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що обов'язок відповідача оплатити позивачу товар виник наступного дня після його прийняття за видатковими накладними та актами приймання-передачі продукції в силу приписів ст. 692 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем було поставлено відповідачу товар, а відповідачем отримано товар згідно з видатковими накладними та актами приймання-передачі продукції, а тому у відповідача виник обов'язок щодо його оплати, а у позивача, відповідно, виникло право вимоги такої оплати з наступного дня після отримання товару за видатковими накладними та актами приймання-передачі продукції.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог зі стягненням з відповідача заборгованості у розмірі 213 565,60грн., оскільки відповідачем не надано доказів погашення вказаної заборгованості.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно із ст. 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В пунктах 5.2. Договору поставки № 14/04-101 та Договору поставки № 08/04-101 зазначено, що сторони досягли згоди, що за порушення строків (термінів) платежів Покупець сплачує на користь Продавця штраф у розмірі 2% на місяць від суми несплаченого платежу та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 5.3. Договору поставки № 14/04-101 та Договору поставки № 08/04-101, сторони домовились, що згідно п. 6 ст. 232 ГКУ позовна давність до вимог про сплату (стягнення) штрафних санкцій (пені), нарахованих відповідно до умов цього Договору, становить три роки. Нарахування та сплата штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання за цим Договором, не припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу, що в Договорі поставки № 15/03-102, пункти 5.2. та 5.3. викладені в іншій редакції, а саме:

5.2. Сторони досягли згоди, що за порушення строків (термінів) платежів Покупець сплачує на користь Продавця штраф у розмірі 2% на місяць від суми несплаченого платежу та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

5.3. У випадку поставки Товару неналежної якості, що не відповідає вимогам даного Договору, Продавець зобов'язаний у строк 3 (три) дні з моменту визнання підтвердженого факту поставки Товару неналежної якості, замінити Товар на Товар належної якості, а у випадку неможливості заміни, повернути Покупцю, отримані кошти за Товар неналежної якості, якщо такі були сплачені Покупцем не пізніше 3 днів. У випадку вчасної заміни штрафні санкції до Продавця та інша відповідальність пов'язана з цим, не застосовуються.

Дослідивши рішення господарського суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що судом першої інстанції здійснено власний розрахунок пені за Договорами поставки № 14/04-101, № 08/04-101 та № 15/03-102 відповідно до п. 5.3., не звернувши увагу на те, що в Договорі поставки № 15/03-102 даний пункт викладений в іншій редакції, а тому розрахунок пені за даним договором № 15/03-102 повинен бути здійснений відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

З урахуванням викладено колегією суддів апеляційного господарського суду здійснено власний розрахунок пені:

1) За Договором поставки № 14/04-101:

Видаткова накладна № 315 від 25.09.2015 на суму 146 674,50грн.

Розрахунок пені за даною видатковою накладною здійснений апеляційним господарським судом за період з 26.09.2015 по 21.09.2018, із розрахунку суми боргу 146 674,50грн. та становить 143 706,56грн.

За розрахунком наданим позивачем до позовної заяви сума пені становить - 143 704,34грн., таким чином оскільки позивачем пеня за видатковою накладною № 315 від 25.09.2015 заявлена в меншому розмірі, стягненню підлягає сума за розрахунком позивача - 143 704,34грн.

2) За Договором поставки № 08/04-101:

- Видаткова накладна № 264 від 27.05.2016 на суму 16 707,60грн.

Розрахунок пені за даною видатковою накладною здійснений апеляційним господарським судом за період з 28.05.2016 по 21.09.2018, із розрахунку суми боргу 16 707,60грн. та становить 11 542,72грн.

За розрахунком наданим позивачем до позовної заяви сума пені становить - 11 534,23грн., таким чином оскільки позивачем пеня за видатковою накладною № 264 від 27.05.2016 заявлена в меншому розмірі, стягненню підлягає сума у розмірі 11 534,23грн.

- Видаткова накладна № 298 від 07.06.2016 на суму 21 250,00грн.

Розрахунок пені за даною видатковою накладною здійснений апеляційним господарським судом за період з 08.06.2016 по 21.09.2018, із розрахунку суми боргу 21 250,00грн. та становить 14 450,99грн.

За розрахунком, наданим позивачем до позовної заяви, сума пені становить - 14 440,11грн., таким чином оскільки позивачем пеня за видатковою накладною № 298 від 07.06.2016 заявлена в меншому розмірі, стягненню підлягає сума у розмірі 14 440,11грн.

- Видаткова накладна № 527 від 02.12.2016 на суму 7 393,50грн.

Розрахунок пені за даною видатковою накладною здійснений апеляційним господарським судом за період з 03.12.2016 по 21.09.2018, із розрахунку суми боргу 7 393,50грн. та становить 3 913,24грн.

За розрахунком, наданим позивачем до позовної заяви, сума пені становить - 3 906,13грн., таким чином оскільки позивачем пеня за видатковою накладною № 527 від 02.12.2016 заявлена в меншому розмірі, стягненню підлягає сума у розмірі 3 906,13грн.

3) За Договором поставки № 15/03-102:

Видаткова накладна № 727 від 09.10.2017 на суму 21 540,00грн.

Розрахунок пені за даною видатковою накладною здійснений апеляційним господарським судом відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України за період з 10.10.2017 по 10.04.2018, із розрахунку суми боргу 21 540,00грн. та становить 3 213,89грн.

За розрахунком, наданим позивачем до позовної заяви, сума пені за період з 10.10.2017 по 21.09.2018 становить - 6 534,00грн., що не відповідає приписам ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, тому стягненню підлягає сума у розмірі 3 213,89грн.

Таким чином, загальна сума пені за договорами поставки, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 176 798,70грн. (143 704,34грн.+ 11 534,23грн.+ 14 440,11грн.+ 3 906,13грн.+ 3 213,89грн.).

Суд першої інстанції, з врахуванням ступеню виконання зобов'язання, причин неналежного виконання, інтересів та майнового стану обох сторін, наслідків порушення зобов'язання, відповідності розміру заявленої до стягнення пені таким наслідкам, поведінки відповідача (в тому числі невжиття ним заходів добровільного усунення порушення та його наслідків), дійшов висновку про зменшення розміру належної до сплати пені до 140 000,00 грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до приписів Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду. Так частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України для цього передбачено два випадки:

- розмір неустойки значно перевищує розмір збитків;

- за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 Господарського кодексу України також передбачена можливість зменшення розміру штрафних санкцій. Згідно з ч. 1 ст. 233 ГК, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги:

- ступінь виконання зобов'язання боржником;

- майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні;

- не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 2 ст. 233 ГК України визначає, якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Таким чином, зі змісту наведених норм можна зробити висновок, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки (штрафу, пені), суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Майновий стан сторін і соціальна значущість боржника має значення для вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій.

При цьому, розмір, до якого штрафні санкції підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Як встановлено судом апеляційної інстанції поставка товару здійснювалась по трьом договорам п'ятьма накладними, а саме: 25.09.2015, 27.05.2016, 07.06.2016, 02.12.2016, 09.10.2017. Як свідчать матеріали справи відповідач за весь час починаючи з 25.09.2015 не здійснив жодної оплати за поставлений товар. Крім того, підписуючи договори поставки № 14/04-101 та № 08/04-101, сторони дійшли взаємної згоди про те, що позовна давність до вимог про сплату (стягнення) штрафних санкцій (пені), нарахованих відповідно до умов цього Договору, становить три роки. Нарахування та сплата штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання за цим Договором, не припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження скрутного матеріального становища відповідача, які б давали підставу для зменшення суми пені. Відповідач не довів належними та допустимими доказами відсутності грошових коштів на рахунках підприємства, та відповідно відсутності можливості для погашення даної заборгованості. Господарський суд зробив передчасний висновок про наявність достатніх підстав для зменшення суми пені, оскільки не з'ясував належним чином майновий стан обох сторін, об'єктивно не оцінив, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін по справі.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором, відсутність оплати протягом тривалого терміну, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку щодо відсутності підстав для зменшення суми пені, тому рішення в цій частині підлягає зміні.

Щодо стягнення з відповідача суми штрафу у розмірі 130 865,45грн, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до 5.2. Договору поставки № 14/04-101, Договору поставки № 08/04-101 та Договору поставки № 15/03-102 зазначено, що сторони досягли згоди, що за порушення строків (термінів) платежів Покупець сплачує на користь Продавця 1) штраф у розмірі 2% на місяць від суми несплаченого платежу та 2) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочкеного платежу за кожний день прострочення.

Дослідивши означений пункт договору, суд першої інстанції процитував його наступним чином: сторони досягли згоди, що за порушення строків (термінів) платежів Покупець сплачує на користь Продавця штраф у розмірі 2% на місяць від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення. А тому зробив висновок, що штраф за своєю правовою природою у даному випадку є пенею, та оскільки чинним законодавством України стягнення двох видів пені за одне й те саме порушення грошового зобов'язання не передбачено, тому відмовив у стягненні штрафу в сумі 130 865,45 грн.

З даними твердженнями господарського суду колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується, оскільки п. 5.2. Договорів поставки чітко передбачає дві міри відповідальності за неналежне виконання зобов'язань, а саме:

штраф у розмірі 2% на місяць від суми несплаченого платежу

та

пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Слова «за кожний день прострочення» відноситься саме до порядку нарахування пені, а не штрафу, як це помилково тлумачить суд першої інстанції.

Відповідно до частини першої, частини другої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Отже, у пункті 5.2. Договорів поставки, сторонами узгоджено, що за порушення строків (термінів) платежів Покупець сплачує на користь Продавця штраф у розмірі 2% на місяць від суми несплаченого платежу, що жодним чином не суперечить вимогам діючого законодавства.

Перевіривши розрахунок штрафу, наведений позивачем у розрахунках до позовної заяви, колегія суддів вважає, що такий розрахунок відповідає вимогам цивільного законодавства, здійснений належним чином, є арифметично вірним, а отже, вважає обґрунтованими позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» в цій частині.

Згідно позовної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» також просить стягнути з відповідача інфляційні нарахування згідно статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 67 394,96грн. Дослідивши дані вимоги позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Статтею 625 Цивільного кодексу України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.

Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Колегією суддів апеляційного господарського суду перевірено розрахунок інфляції та встановлено наступне.

1) За розрахунком апеляційного господарського суду за видатковою накладною № 315 від 25.09.2015 сума інфляції становить 53 889,11грн.;

За розрахунком позивача - 54 676,22грн.

Суд не може виходити за межі позовних вимог.

Таким чином, стягненню підлягають інфляційні нарахування в сумі 53 889,11грн.

2) За розрахунком апеляційного господарського суду за видатковою накладною № 264 від 27.05.2016 сума інфляції становить 4 722,22грн.

За розрахунком позивача - 4 343,52грн.

Таким чином, у зв'язку з тим, що позивачем інфляційні було заявлено в меншому розмірі, стягненню підлягають інфляційні нарахування в сумі 4 343,52грн.

3) За розрахунком апеляційного господарського суду за видатковою накладено№ 298 від 07.06.2016 сума інфляції становить 6 006,08грн.

За розрахунком позивача - 5 497,87грн.

Таким чином, у зв'язку з тим, що позивачем інфляційні було заявлено в меншому розмірі, стягненню підлягають інфляційні нарахування в сумі 5 497,87грн.

4) За розрахунком апеляційного господарського суду за видатковою накладною № 527 від 02.12.2016 сума інфляції становить 1 561,69грн.

За розрахунком позивача - 1 394,62грн.

Таким чином, у зв'язку з тим, що позивачем інфляційні було заявлено в меншому розмірі, стягненню підлягають інфляційні нарахування в сумі 1 394,62грн.

5) За розрахунком апеляційного господарського суду за видатковою накладною № 727 від 09.10.2017 сума інфляції становить1 920,17грн.

За розрахунком позивача - 1 482,73грн.

Таким чином, у зв'язку з тим, що позивачем інфляційні було заявлено в меншому розмірі, стягненню підлягають інфляційні нарахування в сумі 1 482,73грн.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних нарахувань в загальному розмірі 66 607,85грн. (53 889,11грн.+4 343,52грн.+5 497,87грн.+1 394,62грн.+1 482,73грн.).

Що стосується нарахування 3% річних на суму основного боргу, то судом апеляційної інстанції також перевірено розрахунок 3% річних та встановлено наступне.

1) За розрахунком апеляційного господарського суду за видатковою накладною № 315 від 25.09.2015 сума 3% річних становить 13 152,48грн.;

За розрахунком позивача - 13 152,00.

Таким чином, у зв'язку з тим, що позивачем 3% річних було заявлено в меншому розмірі, стягненню підлягають 3% річних в сумі 13 152,00грн.

2) За розрахунком апеляційного господарського суду за видатковою накладною № 264 від 27.05.2016 сума 3% річних становить 1 162,31грн.

За розрахунком позивача - 1 162,00грн.

Таким чином, у зв'язку з тим, що позивачем інфляційні було заявлено в меншому розмірі, стягненню підлягають 3% річних в сумі 1 162,00грн.

3) За розрахунком апеляційного господарського суду за видатковою накладено№ 298 від 07.06.2016 сума 3% річних становить 1 459,15грн.

За розрахунком позивача - 1 458,00грн.

Таким чином, у зв'язку з тим, що позивачем інфляційні було заявлено в меншому розмірі, стягненню підлягають 3% річних в сумі 1 458,00грн.

4) За розрахунком апеляційного суду за видатковою накладною № 527 від 02.12.2016 сума 3% річних становить 399,81грн.

За розрахунком позивача - 399,00грн.

Таким чином, у зв'язку з тим, що позивачем інфляційні було заявлено в меншому розмірі, стягненню підлягають 3% річних в сумі 399,00грн.

5) За розрахунком апеляційного суду за видатковою накладною № 727 від 09.10.2017 сума 3% річних становить 614,33грн.

За розрахунком позивача - 613,00грн.

Таким чином, у зв'язку з тим, що позивачем інфляційні було заявлено в меншому розмірі, стягненню підлягають інфляційні нарахування в сумі 613,00грн.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в загальному розмірі 16 784,00грн. (13 152,00грн.+1 162,00грн.+1 458,00грн.+399,00грн.+613,00грн.).

Висновки апеляційного господарського суду:

За таких обставин колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.12.2018 року по справі № 916/2077/18 зміні в частині стягнутих сум.

Щодо розподілу судових витрат колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що судом апеляційної інстанції при здійснені перегляду рішення господарського суду першої інстанції рішення змінено в частині стягнення сум та відповідно здійснено перегляд (перерахунок) судових витрат.

Згідно ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як передбачено статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до позовної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» просило стягнути з відповідача суму у розмірі 608 728,82грн., при цьому судом апеляційної інстанції позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з відповідача 604 621,60грн., що у відсотковому розмірі становить 99,33%.

При поданні позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 9 130,94грн., оскільки відсоток задоволених позовних вимог становить 99,33%, то відшкодуванню підлягають витрати по сплаті судового збору у сумі 9 269,76грн. (9 130,94грн.х99,33%).

Окрім того, при поданні позовної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» просило стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00грн., оскільки відсоток задоволених позовних вимог становить 99,33%, то відшкодуванню підлягають витрати на правничу допомогу у сумі 9 933,00грн. (10 000,00грн.х99,33%).

Що стосується судових витрат за розгляд апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Апеляційна скарга на рішення Господарського суду Одеської області від 17.12.2018року по справі № 916/2077/18 була подана відповідачем по справі Селянсько-фермерським господарством «ПРОГРЕС». Оскільки судом із заявлених позивачем позовних вимог задоволено 99,33%, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відшкодування апелянту судових витрат за розгляд апеляційної скарги пропорційно задоволеним вимогам у сумі 65,99грн. (що становить 0,67%).

В частині оскарження відповідачем додаткового рішення Господарського суду Одеської області від 04.02.2019 по справі № 916/2077/18, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

26.12.2018 позивач звернувся до Господарського суду Одеської області із заявою (вх.№2-6496/18), в якій просить суд вирішити питання про розподіл (стягнення з відповідача) понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 55 774,45 грн.

В матеріалах справи міститься договір № 16 про надання правової допомоги від 13.09.2018 та додаткова угода № 1 до договору № 16 про надання правової допомоги від 13.09.2018.

Дослідивши надані документи колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що заявлені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 55 774,45 грн. складають з наступного:

- 12 000,00грн. за участь адвоката у судових засіданнях;

- 43 774,45грн. - премія за прийняття позитивного рішення на користь клієнта.

В додатковій угоді № 1 вказано, що вартість послуг за участь адвоката в одному судовому засіданні становить 3 000,00грн. Відповідно до матеріалів справи та протоколів судових засідань, адвокат Олійник В.В. дійсно під час розгляду справи № 916/2077/18 в суді першої інстанції приймав участь у судових засіданнях чотири рази, а саме: 23.10.2018, 15.11.2018, 11.12.2018, 17.12.2018.

В матеріалах справи містяться платіжні доручення № 1300 від 19.12.2018, № 1299 від 19.12.2018, № 1282 від 03.12.2018, № 1278 від 21.11.2018 про сплату Олійнику В.В. суми у загальному розмірі 12 000,00грн., за участь у судових засіданнях.

Оскільки відсоток задоволених позовних вимог становить 99,33%, то відшкодуванню підлягають витрати на правничу допомогу у сумі 11 919,60грн. (12 000,00грн.х99,33%).

Що стосується премії адвокату, то ці витрати не обумовлені виконанням адвокатом будь-яких конкретних послуг, тобто є гонораром, який був визначений лише на власний розсуд сторонами договору про надання правової допомоги, а тому не може бути визнаний судом як об'єктивно необхідні витрати позивача на правничу допомогу у зв'язку із розглядом цієї справи. Виходячи із таких міркувань, колегія суддів погоджується також з доводами відповідача про відсутність підстав для покладення на нього обов'язку з відшкодування позивачеві цих витрат.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на постанову Верховного Суду у справі № 462/9002/14-ц від 12.06.2018, в якій такий вид оплати «юридичних послуг» визнано неправомірним, оскільки ухвалення рішення у конкретній справі (відповідно задоволення чи не задоволення позовних вимог) не є результатом наданих послуг, а «гонорар успіху» нормами діючого законодавства України не передбачений.

З урахуванням викладеного додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 04.02.2019 року по справі № 916/2077/18 також підлягає зміні в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу.

Керуючись статтями 269-270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 17.12.2018року по справі № 916/2077/18 змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

« 1.Позов - задовольнити частково.

2.Стягнути з селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» (вул. Миру, буд. № 46, с. Бендзарі, Балтський район, Одеська обл., 66150, код 30129481) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» (вул. Леніна, с. Соснівка, Макарівський район, Київська обл., 08054, код 35423563) основний борг в сумі 213 565 (двісті тринадцять тисяч п'ятсот шістдесят п'ять) грн. 60 коп., 3% річних в сумі 16 784 (шістнадцять тисяч сімсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп., інфляційні в сумі 66 607 (шістдесят шість тисяч шістсот сім) грн. 85 коп., пеню в сумі 176 798 (сто сімдесят шість тисяч сімсот дев'яносто вісім) грн. 70 коп., штраф у сумі 130 865 (сто тридцять тисяч вісімсот шістдесят п'ять) грн. 45коп., витрати на оплату судового збору в сумі 9 069 (дев'ять тисяч шістдесят дев'ять) грн. 76 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 9 933 (дев'ять тисяч дев'ятсот тридцять три) грн. 00 коп.

3. В іншій частині позову - відмовити.»

Додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 04.02.2019року по справі № 916/2077/18 змінити, виклавши резолютивну частину додаткового рішення в наступній редакції:

« 1.Стягнути з селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» (вул. Миру, буд. №46, с. Бендзарі, Балтський район, Одеська обл., 66150, код 30129481) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» (вул. Леніна, с. Соснівка, Макарівський район, Київська обл., 08054, код 35423563) судові витрати на правничу допомогу в сумі 11 919 (одинадцять тисяч дев'ятсот дев'ятнадцять) грн. 60 коп.»

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОБІЗНЕС-ІНВЕСТ» (вул. Леніна, с. Соснівка, Макарівський район, Київська обл., 08054, код 35423563) на користь селянсько-фермерського господарства «ПРОГРЕС» (вул. Миру, буд. №46, с. Бендзарі, Балтський район, Одеська обл., 66150, код 30129481) судові витрати за розгляд апеляційної скарги у сумі 65 (шістдесят п'ять) грн. 99 коп.

Зобов'язати Господарський суд Одеської області видати накази у встановленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається до Верховного суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 23.04.2019.

Головуючий суддя Богатир К.В.

Суддя Бєляновський В.В.

Суддя Колоколов С.І.