ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2019 Справа №914/220/19

м.Львів

За позовом: Приватного акціонерного товариства “Рівнеазот”, м.Рівне

до відповідача: Акціонерного товариства “Українська залізниця” в особі Регіональної філії “Львівська залізниця” Акціонерного товариства “Українська залізниця”, м.Львів

про стягнення штрафу у розмірі 182317,02 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

При секретарі судового засідання Зарицькій О.Р.

За участю представників:

від позивача: не з’явився

від відповідача: не з’явився.

Приватне акціонерне товариство “Рівнеазот” звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Акціонерного товариства “Українська залізниця” в особі Регіональної філії “Львівська залізниця” Акціонерного товариства “Українська залізниця” про стягнення штрафу у розмірі 182317,02 грн.

Ухвалою суду від 08.02.2019р. залишено позовну заяву без руху.

На виконання вимог ухвали суду від 08.02.2019р. від позивача поступила заява від 19.02.2019р. (вх.№7255/19 від 20.02.2019р.) про усунення недоліків позовної заяви.

Беручи до уваги те, що позивач усунув недоліки, передбачені ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.02.2019 р. про залишення позову без руху, ухвалою суду від 25.02.2019 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 27.03.2019р.

11.03.2019 за вх. № 10327/19. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

11.03.2019 за вх. №10353/19 від відповідача поступило клопотання про витребування доказів.

11.03.2019 за вх.№ 10390/19 від відповідача поступила заява-клопотання про застосування строку позовної давності.

Протокольною ухвалою від 27.03.2019 оголошено перерву до 08.04.2019 та залишено без розгляду клопотання відповідача про витребування доказів за усним клопотанням відповідача.

08.04.2019 за вх.№14684/19 від позивача поступили письмові пояснення.

08.04.2019 за вх.№ 14685/19 від позивача поступило клопотання про розгляд справи за відсутності повноваженого представника та за наявними у справі матеріалами.

У судове засідання 08.04.2019 р. представники позивача та відповідача не з’явилися.

Позиція позивача.

Публічним акціонерним товариством в особі регіональної філії “Львівська залізниця” Публічного акціонерного товариства “Українська залізниця” (перейменовано на Акціонерне товариство “Українська залізниця” в особі регіональної філії “Львівська залізниця” Акціонерного товариства “Українська залізниця”) у липні 2018 року здійснено перевезення вантажів та порожніх залізничних вагонів, одержувачем яких є Приватне акціонерне товариство “Рівнеазот”.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач стверджує, що під час здійснення перевезення вантажів та порожніх залізничних вагонів за наявними у матеріалах справи залізничними накладними, відповідачем допущено прострочення термінів доставки вантажу, що передбачені ст. 41 Статуту залізниць та Правилами обчислення термінів доставки вантажу, затвердженими наказом № 644 від 21.11.2000 р. Міністерства транспорту України, про що свідчать відповідні записи у залізничних накладних, а саме календарний штемпель станції відправлення та календарний штемпель видачі вантажу. З огляду на несвоєчасну доставку вантажів, позивачем на підставі статті 116 Статуту залізниць України нараховано відповідачу штраф у розмірі 182314,02 грн., які просить стягнути з відповідача.

Позиція відповідача.

Залізниця заперечує проти позовних вимог ПрАТ «Рівнеазот» (далі - Позивач), вважає їх безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Частина 2 ст. 3 ГПК передбачає, що якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

У свою чергу ч. 1 ст. 19 ГПК України передбачає, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов’язковими згідно із законом.

Статтею 10 ЦК України передбачено застосування правил відповідного міжнародного договору, якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства.

Крім того, ст. 4 Статуту залізниць України (далі - Статут) встановлено, що перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення.

Перевезення вантажів у міжнародному сполученні здійснюється, зокрема, відповідно до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - СМГС), яка є чинною для України відповідно до Закону України «Про правонаступництво в Україні» та Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів».

За умовами ст. 15 СМГС, одночасно з пред'явленням вантажу до перевезення вантажовідправник для кожної відправки повинен представити станції відправлення правильно заповнену і підписану накладну.

Згідно зі ст. 3 СМГС, на умовах якого здійснювалося перевезення вантажу, його дія має обов'язкову силу для залізниць, відправників і одержувачів вантажу незалежно від державної приналежності сторін договору перевезення.

З матеріалів справи вбачається, що 01.08.2019 та 07.08.2019 за СМГС накладними № 25617582, 25575569, 25575656 на станцію Обарів прибув вантаж, отримувач Позивач.

Відповідач вважає, що договір перевезення вантажу укладено саме на умовах СМГС.

Відповідно до ч.1 ст. 315 ГК України до пред'явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред'явлення йому претензії.

Щодо спорів, пов'язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (ч.6 ст. 315 ГК України).

Оскільки перевезення по даній відправці здійснювалось у міжнародному залізничному вантажному сполученні, то для даної категорії перевезення застосовуються положення СМГС.

§ 1 ст. 47 СМГС передбачає обов'язковий досудовий претензійний порядок врегулювання спорів, тобто позов може бути пред’явлений тільки після подання претензії. Параграф 2 цієї статті передбачає, що право на пред’явлення претензії за перевищення термінів доставки вантажу виникає - з дня видачі вантажу отримувачу.

§ 3 ст. 46 СМГС встановлює, що претензія пред’являється по кожній відправці окремо, за винятком випадків, передбачених п.п. 2, 3 цього параграфу. Перевищення термінів доставки вантажів не входить в цей перелік.

§ 5 ст. 46 СМГС передбачено, що заявник претензії зобов’язаний долучити до претензії документи, що її обґрунтовують, і які зазначені в Правилах перевезення вантажів.

Додатком 1 до СМГС затверджені Правила перевезення вантажів (не Статут, як зазначає Позивач в позовній заяві, ст. 10 ЦК України).

Підпунктом 40.1 п. 40 розділу IX Правил перевезення вантажів (далі - Правила) закріплено список адресів на які надсилаються претензії для їх розгляду (додаток 5 до СМГС).

Підпункт 40.2.3 п. 40.2 Правил покладає обов’язок на Позивача долучити оригінал накладної (лист 1 накладної) та лист повідомлення про прибуття вантажу (лист 4 накладної).

Згідно з § 6 ст. 46 СМГС, якщо претензія оформлена з порушенням приписів § 3 і § 5 цієї статті, то перевізник зобов’язаний повернути таку претензію протягом 15 днів з дня її отримання. В такому випадку перебіг строку давності не зупиняється.

Повернення такої претензії після спливу 15 днів не являється її відхиленням та на підставі ст. 47 СМГС не дає Позивачу права на звернення до суду із позовом.

Листи № 2467, 2468 регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» отримала 28.08.2018.

Як зазначає відповідач, Залізниця повернула ці претензії без розгляду 10.09.2018, тобто з 28.08.2018 до 10.09.2018 не минуло 15 днів.

Таким чином, відповідач вважає, що Позивачем не було дотримано процедуру досудового врегулювання спору в порядку, передбаченому ст. 46 СМГС, оскільки вимоги, які Позивач пред'явив до Залізниці згідно з листами № 2467, 2468 щодо відшкодування штрафу, не розглядалися Залізницею по суті через ненадання Позивачем передбачених вказаною статтею документів, а тому позивач не набув права на звернення до відповідача з позовом до суду, відтак позовні вимоги про стягнення штрафу є такими, що заявлені передчасно, у зв'язку з чим підстав для їх задоволення немає.

Заперечуючи відзив відповідача (пояснення вх.№14684/19 від 08.04.2019) позивач зазначає, що згідно параграфа 3 статті 3 СМГС, якщо Сторони є одночасно учасниками інших міжнародних угод, що встановлюють правові норми про договір перевезення вантажів залізничним транспортом, то перевезення між станціями залізниць цих Сторін можуть здійснюватися на умовах цих угод.

Відповідно до статті 2 Угоди між Урядом України і Радою Міністрів - Урядом Російської Федерації про координацію діяльності залізничного транспорту від 14.05.1993р. при організації перевезень пасажирів і вантажів залізничним транспортом із України по території Російської Федерації та із Російської Федерації по території України, а також транзитом із третіх країн або в треті країни Сторони координують свої дії при виробленні, з урахуванням законодавств своїх держав, тарифної політики з метою залучення додаткових транзитних вантажопотоків на ці напрямки і укладають, в необхідних випадках, відповідні Угоди.

Угодою між Міністерством шляхів сполучення Російської Федерації, Міністерством транспорту, пошти і комунікацій Словацької Республіки та Міністерством транспорту України про міжнародне залізничне вантажне сполучення між Російською Федерацією, Словацькою Республікою та Україною і транзитних сполученнях залізницями цих держав від 09.06.1999р. в п. 1.7. закріплено, що перевезення вантажів між Словацькою Республікою та Україною, перевезення вантажів між Російською Федерацією. Словацькою Республікою і іншими державами, міністерства, які відають залізничним транспортом (залізничні адміністрації) які приєднаються до цієї Угоди, здійснюється на умовах СМГС і Службовими інструкціями до СМГС з урахуванням особливостей застосування окремих їх положень, викладених в Додатку 2. який є невід’ємною частиною цієї Угоди.

Згідно Додатку 2 до п. 1.7. вищезазначеної угоди, параграф 7, пункт 3 статті 29 - не застосовується. При цьому в разі прострочення доставки вантажу одержувач пред’являє претензію відповідно до внутрішніх правил Договірних Сторін. Стаття 27 щодо розмірів відшкодування за прострочення доставки вантажу не застосовується.

Відповідач вважає, що оскільки угода від 09.06.1999р. є чинною для України, а тому претензія в разі прострочення доставки вантажу повинна пред’являтися згідно Статуту залізниць України (надалі - Статут). Так, ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» дотрималося вимог визначених в Статуті, пред’явило претензію та звернулося з даною позовною заявою в шестимісячний строк.

З приводу накладної позивач зазначає, що відповідно до п. 7.2. Розділу 2 Додатку 1 СМГС, накладна є комплексним документом, що складається з шести пронумерованих аркушів і необхідної кількості примірників листа накладної «Дорожня відомість (додатковий екземпляр)».

Згідно наведеної таблиці до даного пункту, тільки Лист №1 та Лист № 6 накладної СМГС знаходиться в одержувача.

Так, ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» надало оригінал Листа №1 (оригінал накладної) до позовної заяви. Надання листа №6 про прибуття вантажу не вимагається згідно Статуту. При цьому, дані листи видачі вантажу (лист 6 СМГС накладної) №25617582, №25575569, №25575656 долученні Відповідачем до відзиву на позовну заяву, а тому є наявними у матеріалах справи.

Заяви та клопотання сторін.

Відповідач у поданій 11.03.2019 заяві-клопотанні (вх.№10390/19) просить суд застосувати строки позовної давності, з наступних мотивів.

Строки позовної давності у спорах, що виникають з договору перевезення вантажів, встановлені спеціальними нормами у відповідності до ст.ст. 46, 47, 48 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення СМГС, і становлять два місяці з дня видачі вантажу.

Загальні та скорочені строки позовної давності встановлені у ст.ст. 257 та 258 ЦК України.

Однак, ч. 2 ст. 9 ЦК України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Таким законом є, зокрема, Господарський кодекс України, норми якого у регулюванні майнових відносин суб’єктів господарювання є спеціальними щодо норм Цивільного кодексу України. Це стосується і положень про позовну давність.

Статтею 10 ЦК України передбачено застосування правил відповідного міжнародного договору, якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства.

§ 1 ст. 47 СМГС передбачає обов'язковий досудовий претензійний порядок врегулювання спорів, тобто позов може бути пред’явлений тільки після подання претензії. Параграф 2 цієї статті передбачає, що право на пред’явлення претензії за перевищення термінів доставки вантажу виникає — з дня видачі вантажу отримувачу.

Згідно з § 1 ст. 48 СМГС позов за перевищення термінів доставки вантажів на підставі цієї Угоди пред’являється протягом двох місяців.

Вказані строки обчислюються з моменту настання обставин, передбачених § 2 ст. 47 СМГС.

З матеріалів справи вбачається, що отримання вантажів здійснювалось 01.08.2018 СМГС накладна № 25575569, 01.08.2018 СМГС накладна № 25575656, 07.08.2018 СМГС накладна № 25617582, (графа 35, 36 листа видачі вантажу).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що Позивач не вжив заходів досудового врегулювання спору, виходячи з наступного.

§ 3 ст. 46 СМГС встановлює, що претензія пред’являється по кожній відправці окремо, за винятком випадків, передбачених п.п. 2, 3 цього параграфу. Перевищення термінів доставки вантажів не входить в цей перелік.

Згідно з § 6 цієї статті, якщо претензія оформлена з порушенням приписів 3 і § 5 цієї статті, то перевізник зобов’язаний повернути таку претензію протягом 15 днів з дня її отримання. В такому випадку перебіг строку давності не зупиняється.

Претензії № 2467, 2468 регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» отримала 28.08.2018.

Залізниця повернула ці претензії без розгляду 10.09.2018, тобто з 28.08.2018 до 10.09.2018 не минуло 15 днів.

Таким чином, позивач після 30.01.2019 звернувся до суду, тобто вже після спливу позовної давності, встановленої для звернення до суду з цим позовом до залізниці (01.08.2018, 07.08.2018 + 2 місяці = 01.10.2018 та 07.10.2018 відповідно).

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Фактичні обставини, встановлені судом:

У липні 2018 року Публічним акціонерним товариством в особі регіональної філії “Львівська залізниця” Публічного акціонерного товариства “Українська залізниця” (перейменовано на Акціонерне товариство “Українська залізниця” в особі регіональної філії “Львівська залізниця” Акціонерного товариства “Українська залізниця”) (надалі - Залізниця) здійснено перевезення вантажів та порожніх залізничних вагонів, одержувачем яких є Приватне акціонерне товариство “Рівнеазот”.

Вказані перевезення оформленні залізничними накладними №№ 25617582, 25575569, 25575656.

Зазначені накладні містять, зокрема, дані про вантаж, відстань перевезення, дати відправлення, прибуття, видачі вантажу, тарифу тощо.

Відповідно до графи 52 залізничних накладних вантаж, що прямував за залізничними накладними, Залізницею було доставлено Приватному акціонерному товариству “Рівнеазот” після закінчення встановленого строку доставки, про що свідчить календарний штемпель видачі вантажу на кожній накладній.

Позивачем надіслано відповідачу дві претензії від 22.08.2018 р. № 2467 та № 2468 про відшкодування штрафу за прострочення доставки вантажу та порожніх вагонів. Однак, відповідачем листом від 10.09.2018р. претензії поверненні для переоформлення.

Наведене стало підставою звернення позивача до суду з вимогою про стягнення штрафу у розмірі 182317,02 грн.

Норми права, застосовані судом. Оцінка суду.

Згідно ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України , умовами перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Статут залізниць України (далі - Статут), затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998, визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць іншими видами транспорту (п. 2 Статуту).

Відповідно ст. 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні правовідносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України.

Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Пунктом 6 статті 315 Господарського кодексу України передбачено, що у спорах, пов'язаних з міжнародними перевезеннями вантажів, порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України.

Пунктом 4 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, також встановлено, що перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення.

Враховуючи вимоги частини 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, Закону України "Про господарські суди", цього кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також частиною 3 цієї ж статті передбачено, що, якщо в міжнародних договорах України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Щодо Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) , то ця Угода чинна в Україні з огляду на наступне.

Відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" від 12.09.1991р. Україна є правонаступником прав і обов'язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

"Соглашение о международном грузовом сообщении" (абревіатура – СМГС) підписано Союзом РСР і воно стало чинним для нього з 01.11.1951р.

На підставі постанови Верховної Ради України від 17.09.1992р. "Про приєднання України до Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів" (Віденська конвенція) Україна приєдналася до цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 34 Віденської конвенції, коли частина або частини території держави відокремлюються і утворюють одну або декілька держав, незалежно від того, чи продовжує існувати держава-попередниця, будь-який договір, що був у силі на момент правонаступництва держав стосовно всієї території держави-попередниці, продовжує бути в силі стосовно до кожної утвореної таким чином держави-наступниці.

Окрім того, додатково у Постанові Кабінету Міністрів України від 03.04.1993р. №246 "Про угоди щодо міжнародного залізничного вантажного та пасажирського сполучення" зазначено про приєднання Державної адміністрації залізничного транспорту України до цих Угод і про необхідність залізницям, морським пароплавствам, вантажовідправникам та вантажоодержувачам України забезпечити виконання цих Угод.

Нормою статті 19 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов’язковими згідно із законом, яке регулює конкретний вид господарських відносин, яким в даному випадку є Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС).

Отже, відносини по даному спірному перевезенню регулюються Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення, що також підтверджується укладенням договору перевезення на бланку накладної СМГС.

За положенням параграфу 1 статті 30 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) право пред'явлення позову, який ґрунтується на договорі перевезення, належить тій особі, яка має право заявити претензію залізниці. Позов може бути пред'явлений тільки після заявлення претензії у відповідності зі статтею 29 Угоди.

Позивач не надав доказів дотримання обов'язкового досудового порядку врегулювання спору, а саме – заявлення претензії до перевізника у встановленому Угодою порядку.

§ 1 ст. 47 СМГС передбачає обов'язковий досудовий претензійний порядок врегулювання спорів, тобто позов може бути пред’явлений тільки після подання претензії. Параграф 2 цієї статті передбачає, що право на пред’явлення претензії за перевищення термінів доставки вантажу виникає - з дня видачі вантажу отримувачу.

§ 3 ст. 46 СМГС встановлює, що претензія пред’являється по кожній відправці окремо, за винятком випадків, передбачених п.п. 2, 3 цього параграфу. Перевищення термінів доставки вантажів не входить в цей перелік.

§ 5 ст. 46 СМГС передбачено, що заявник претензії зобов’язаний долучити до претензії документи, що її обґрунтовують, і які зазначені в Правилах перевезення вантажів.

Додатком 1 до СМГС затверджені Правила перевезення вантажів (не Статут, як зазначає Позивач в позовній заяві, ст. 10 ЦК України).

Підпунктом 40.1 п. 40 розділу IX Правил перевезення вантажів (далі - Правила) закріплено список адрес на які надсилаються претензії для їх розгляду (додаток 5 до СМГС).

Підпункт 40.2.3 п. 40.2 Правил покладає обов’язок на Позивача долучити оригінал накладної (лист 1 накладної) та лист повідомлення про прибуття вантажу (лист 4 накладної).

Згідно з § 6 ст. 46 СМГС, якщо претензія оформлена з порушенням приписів § 3 і § 5 цієї статті, то перевізник зобов’язаний повернути таку претензію протягом 15 днів з дня її отримання. В такому випадку перебіг строку давності не зупиняється.

Повернення такої претензії після спливу 15 днів не являється її відхиленням та на підставі ст. 47 СМГС не дає Позивачу права на звернення до суду із позовом.

З матеріалів справи вбачається, що листи-претензії Позивача за № 2467, 2468 регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» отримала 28.08.2018.

Як зазначає відповідач, Залізниця повернула ці претензії без розгляду 10.09.2018, тобто з 28.08.2018 до 10.09.2018 не минуло 15 днів.

Виходячи з положень § 1 статті 30, Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) п.п. 40.1 п. 40 розділу IX Правил перевезення вантажів (додаток 5 до СМГС) та змісту листів позивача №2467, 2468 суд приходить до висновку, що позивачем не дотримано встановленого наведеними нормами СМГС порядку пред’явлення претензії Залізниці, крім того, листи-претензії оформлена з порушенням приписів § 3,5 ст. 46 СМГС, відтак відповідачем правомірно виходячи з положень § 6 ст. 46 СМГС було повернуто зазначені листи претензії протягом 15 днів з дня їх отримання.

Отже судом встановлено, що позивачем не було дотримано процедури досудового врегулювання спору передбаченого ст. 46 СМГС, оскільки вимоги, які Позивач пред'явив до Залізниці згідно з листами № 2467, 2468 щодо відшкодування штрафу, не розглядалися Залізницею по суті через ненадання Позивачем передбачених вказаною статтею документів, а тому позивач не набув права на звернення до відповідача з позовом до суду.

Враховуючи те, що Позивачем не було вжито заходів досудового врегулювання спору у порядку, передбаченому ст. 46 та ст. 47 СМГС, що Позивач не набув право на звернення до Залізниці з позовом до суду, а тому позовні вимоги про стягнення штрафу є такими, що заявлені передчасно, у зв'язку з чим підстав для їх задоволення немає.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3-4 ст. 267 ЦК України).

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов’язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто, або відмовити в позові у зв’язку із спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України), п.2.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року №10.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки, судом встановлено, що право чи законний інтерес позивача не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

За таких обставин, правові підстави для відмови в позові у зв’язку з пропуском позовної давності відсутні.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов'язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 74 ГПК України).

Відповідно до ст. 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судові витрати по справі, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.2, 4, 7, 13, 18, 73, 74, 76-80, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ :

1.          В позові відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача у справі.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст.ст.256,257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 19.04.2019 р.

Суддя Кітаєва С.Б.