СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2019 р. Справа № 922/3081/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Радій ЛТД", Харківська область, м.Мерефа, (вх.№480 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 14.01.2019р. у справі №922/3081/18 (суддя Буракова А.М., ухвалене в м.Харків, дата ухвалення судового рішення - не назначено, дата складання повного тексту рішення - 14.01.2019р.)

за позовом: Фізичної особи - підприємця Буглак Володимира Вікторовича, м.Полтава,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Радій ЛТД", Харківська область, м.Мерефа,

про стягнення 83908,33грн.,

ВСТАНОВИЛА:

12.11.2018р. Фізична особа - підприємець Буглак Володимир Вікторович звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Радій ЛТД" про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості у розмірі 59723,05грн., інфляційних у розмірі 3808,22грн., пені в сумі 18708,28грн., 3% річних у розмірі 1668,78грн.; також, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 1762,00грн. судового збору та 10000,00грн. витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо повної оплати переданого товару за видатковими накладними по договору поставки №П-0203 від 29.11.2011р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.01.2019р. у справі №922/3081/18 позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Радій ЛТД" на користь Фізичної особи - підприємця Буглак Володимира Вікторовича суму заборгованості в розмірі 59723,05грн., інфляційні в розмірі 3808,22грн., пеню в розмірі 9537,78грн., 3% річних у розмірі 1668,78грн., витрати по сплати судового збору в розмірі 1568,18грн. та 8900,00грн. витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката; в решті позову відмовлено.

Відповідні висновки місцевого господарського суду з посиланням на положення статей 525, 526, 530, 610, 612, 692, 712 Цивільного кодексу України, статі 193 Господарського кодексу України мотивовані тим, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №П-0203 від 29.11.2011р., а отже наявні правові підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Крім того, місцевий господарський суд зважаючи на наявність в матеріалах справи доказів на підтвердження факту понесених позивачем витрат на послуги адвоката у розмірі 10000,00грн., та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, керуючись приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8900,00грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "Радій ЛТД" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 14.01.2019р. у справі №922/3081/18 в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити в частині позовних вимог, задоволених судом першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дійшов до передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог. Зокрема, з тих підстав, що господарським судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було надано вмотивованої оцінки тим обставинам, що згідно з пунктами 1.2, 2.1 договору поставка товару здійснюється постачальником на підставі зробленої заявки покупця. Сторони погоджують асортимент та якість товару шляхом надіслання покупцем заявки постачальнику, складеної на підставі специфікації, проте, відповідні заявки та специфікації в матеріалах справи відсутні, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення заявленої суми та відповідно задоволення позовних вимог.

Крім того, апелянт оцінивши суму витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на підготовку матеріалів як кваліфікований фахівець, вважає, що позивачем було завищено суму гонорару.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.02.2019р. залишено без руху апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Радій ЛТД" на ухвалу господарського суду Донецької області від 27.12.2018р. у справі №905/1390/18, в порядку статті 260 Господарського процесуального кодексу України, з тих підстав, що апелянтом до апеляційної скарги не було додано доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі, а саме 2643,00грн.

26.01.2019р. апелянтом подано до апеляційного господарського суду документи на підтвердження усунення недоліків, що стали підставою для залишення апеляційної скарги без руху, а саме: платіжне доручення на підтвердження сплати судового збору в сумі 2643,00грн. (вх.№2154).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.02.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Радій ЛТД" на рішення господарського суду Харківської області від 14.01.2019р. у справі №922/3081/18; встановлено позивачу строк до 15.03.2019р. для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання.

18.03.2019р. позивачем подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№2812), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Радій ЛТД", рішення господарського суду Харківської області від 14.01.2019р. у справі №922/3081/18 залишити без змін.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.03.2019р. постановлено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Радій ЛТД" на рішення господарського суду Харківської області від 14.01.2019р. у справі №922/3081/18 розпочати з 22.03.2019 року без повідомлення учасників справи, зважаючи на положення частини 10 статті 270 цього Кодексу, оскільки ціна позову в зазначеній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, вказана апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи, зважаючи на приписи частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, якими передбачено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 29.11.2011р. між Фізичною особою - підприємцем Буглак Володимиром Вікторовичем (надалі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма "Радій, ЛТД" (надалі - покупець) було укладено договір поставки № П-0203 (надалі - договір т.1 а.с.38-39), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставляти та передавати у власність покупцю визначений цим договором товар, а покупець зобов'язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати оплату (пункт 1.1. договору).

Пунктом 2.2. договору сторони погодили, що асортимент та кількість товару партії поставки, вони вказують у видатково-прибуткових накладних, які є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до пункту 4.2. договору ціна товару, яка входить у партію поставки, підтверджується у заявці покупця та вказується у видатково-прибуткових накладних. Зміна ціни товару після його поставки покупцю не допускається.

Згідно протоколу розбіжностей до договору від 29.11.2011р. (т.1 а.с.40), сторони погодили викласти пункт 5.1. договору в наступній редакції: «оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється шляхом безготівкового розрахунку протягом 30 календарних днів з моменту поставки товару на склад (м. Полтава, вул. Зінківська, буд. 6-В).

Відповідно до пункту 5.3. договору, оплата здійснюється покупцем на підставі цього договору та накладної, за якою передавався товар, або на підставі рахунку. При здійсненні платежу покупець обов'язково повинен вказувати у платіжному дорученні номер та дату цього договору, номер та дату видатково-прибуткової накладної (товарно-транспортної накладної), або номер та дату рахунку.

Пунктом 6.2. договору сторони погодили, що в разі прострочення покупцем оплати товару постачальник має право вимагати, а покупець зобов'язаний сплатити пеню у розмірі подвійної ставки НБУ, яка діє на момент виконання зобов'язання, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін та діє на протязі одного року. Договір автоматично пролонгується на той самий термін, якщо жодна зі сторін за 30 днів до закінчення дії договору письмово не заявить про бажання розірвати його (пункти 9.1 та 9.2. договору).

Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання своїх зобов'язань та за відповідальність по порушенню, яке мало місце під час дії цього договору (пункт 9.3. договору).

В подальшому, 01.04.2013р. сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки № П-0203 від 29.11.2011р., відповідно до умов якої сторони погодили, що строк оплати товару підлягає обчисленню протягом 30 календарних днів з моменту поставки товару на склад (м. Полтава, вул. Зінківська, 6-в, та/або м. Полтава, вул. Фрунзе, 17, та/або м. Суми, вул. Ільїнська, 2, та/або, м. Суми, вул. Покровська, 3, та/або м. Конотоп, вул. Братів Радченко, 47 а, та інші за домовленістю) (т.1 а.с.260).

З матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином виконав свої зобов'язання за договором та поставив відповідачу товар на загальну суму 59723,05грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних, які підписані представниками обох сторін та скріплені їх печатками, а саме: РН-0033315 від 16.10.2017р., РН-0033313 від 16.10.2017р., РН-0033218 від 16.10.2017р., РН-0033219 від 16.10.2017р., РН-0033221 від 16.10.2017р., РН-0033291 від 16.10.2017р., РН-0033375 від 17.10.2017р., РН-0033508 від 18.10.2017р., РН-0033363 від 18.10.2017р., РН-0033846 від 19.10.2017р., РН-0033860 від 20.10.2017р., РН-0034145 від 24.10.2017р., РН-0034148 від 24.10.2017р., РН-0034178 від 24.10.2017р., РН-0034213 від 25.10.2017р., РН-0034454 від 26.10.2017р., РН-0034611 від 27.10.2017р., РН-0034635 від 27.10.2017р., РН-0034682 від 27.10.2017р., РН-0034852 від 30.10.2017р., РН-0034953 від 31.10.2017р., РН-0034974 від 31.10.2017р., РН-0035036 від 31.10.2017р., РН-0035068 від 01.11.2017р., РН-0035297 від 02.11.2017р., РН-0035726 від 07.11.2017р., РН-0035758 від 07.11.2017р., РН-0036354 від 10.11.2017р., РН-0035914 від 13.11.2017р., РН-0036515 від 14.11.2017р., РН-0036521 від 22.11.2017р., РН-0037388 від 23.11.2017р., РН-0037598 від 23.11.2017р., РН-0037769 від 24.11.2017р., РН-0037778 від 24.11.2017р., РН-0038083 від 28.11.2017р., РН-0038096 від 28.11.2017р., РН-0038137 від 28.11.2017р., РН-0038422 від 30.11.2017р., РН-0038585 від 01.12.2017р., РН-0038672 від 01.12.2017р., РН-0038912 від 05.12.2017р., РН-0038940 від 05.12.2017р., РН-0038960 від 05.12.2017р., РН-0039104 від 06.12.2017р., РН-0040584 від 19.12.2017р., РН-0040804 від 21.12.2017р., РН-0040951 від 22.12.2017р., РН-0040944 від 22.12.2017р., РН-0041333 від 26.12.2017р., РН-0000126 від 09.01.2018р., РН-0000136 від 09.01.2018р., РН-0000622 від 12.01.2018р. (т.1 а.с.48-99).

Оскільки грошові кошти за поставлений товар в добровільному порядку відповідачем сплачені не були, 12.11.2018р. Фізична особа - підприємець Буглак Володимир Вікторович звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Радій ЛТД" про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості у розмірі 59723,05грн., інфляційних у розмірі 3808,22грн., пені в сумі 18708,28грн., 3% річних у розмірі 1668,78грн.; також, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 1762,00грн. судового збору та 10000,00грн. витрат на правничу допомогу (т.1 а.с.4-110).

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.01.2019р. у справі №922/3081/18 позов задоволено частково, з підстав викладених вище (т.1 а.с.273-279).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір, який в силу вимог частини 1 статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статей 627, 628, 629 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

Частинами 1 та 2 статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до чинного законодавства права і обов'язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції оформлюються первинними документами відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

За змістом статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Кожною стороною (підприємством), що брала участь у здійсненні господарської операції, мають бути отримані первинні документи для записів у регістрах бухгалтерського обліку, інформація в яких ідентично засвідчує зміст господарської операції. Первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках спеціалізованих форм, затверджених міністерствами і відомствами України.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За змістом пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 (надалі - Положення), первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Підпунктом 2.5 пункту 2 Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Тобто, письмовими свідоцтвами, що фіксують та підтверджують господарські операції, є первинні документи, які для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати як обов'язкові реквізити, так і додаткові реквізити в залежності від характеру операції, зокрема підставу для здійснення господарських операцій, дані про документ, що засвідчує особу -одержувача, номер документу, ідентифікаційний код підприємства тощо.

Таким чином, для надання первинним документам доказової сили при розгляді справ у суді необхідні повні дані про конкретні господарські операції, що здійснюються за конкретним договором, укладеним між сторонами.

Як було зазначено вище, пунктом 2.2 договору сторони погодили, що асортимент та кількість товару, що поставляється, сторони вказують у видатково - прибуткових накладних, які є невід'ємною частиною договору.

Надані позивачем в підтвердження позовних вимог видаткові накладні оформлені відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський та фінансову звітність в Україні" та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, зокрема, містять посилання на договір №П-0203 від 29.11.2011р., печатки відповідача та підпис особи, яка отримала товар.

Вказані видаткові накладні, надані в обґрунтування вимог про стягнення заборгованості, є первинними документами у розумінні статті 9 Закону та є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Колегія суддів вважає, що підписи представників відповідача, скріплені відповідними штампами на доданих в обґрунтування позовних вимог видаткових накладних, за своєю правовою природою є документальним оформленням юридичного факту приймання-передачі товару, з чого виникає обов'язок відповідача оплатити його вартість.

Судова колегія також враховує, що наявним в матеріалах справи листом Головного управління ДФС у Полтавській області за вих.№Адвокат/3906/Б/16-31-13-02-15 від 29.12.2018р. та додатками до нього також підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару за вищевказаними видатковими накладними (т.1 а.с.141-249).

Разом з тим, в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що господарським судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було надано вмотивованої оцінки тим обставинам, що згідно з пунктами 1.2, 2.1 договору поставка товару здійснюється постачальником на підставі зробленої заявки покупця. Сторони погоджують асортимент та якість товару шляхом надіслання покупцем заявки постачальнику, складеної на підставі специфікації.

Проте, відповідні заявки та специфікації відсутні, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення заявленої суми та відповідно задоволення позовних вимог.

Судова колегія зазначає, що статтею 266 Господарського кодексу України передбачено, що загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення, асортимент, номенклатура за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Вказане встановлює правило, відповідно до якого сторони на власний розсуд визначають у специфікації загальну кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами, якщо спеціальними законами не передбачено інше.

Специфікація - документ, що додається до тексту договору поставки і є його невід'ємною частиною. Зміст специфікації складається з даних, що характеризують предмет постачання, а в деяких випадках - ціну, строки поставки та інші умови.

Відповідно до пункту 10.6 договору, при підписанні даного договору постачальник надає покупцю копії документів, засвідчені своєю печаткою, зокрема, специфікацію на товар, завіреною печаткою.

Отже, специфікація на товар згідно з умовами договору наявна у покупця.

Матеріали справи не містять заявок покупця, складених на підставі специфікації, однак це не спростовує факт поставки товару за спірними накладними, оскільки за умовами пункту 2.2 договору асортимент, кількість партії товару, що поставляється, сторони вказують у видатково-прибуткових накладних, які є невід'ємною частиною договору.

Відповідач, заперечуючи проти факту здійснення поставок, не надав суду будь-яких доказів неотримання товару, визначеного в спірних накладних, доказів реагування у передбаченому законом порядку з приводу фальсифікації накладних, незаконного використання його печатки, незаконного отримання товару від імені відповідача сторонніми особами тощо.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням умов укладеного між сторонами договору, підписання відповідачем видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зміст яких із зазначенням кінцевої дати для оплати товару фіксує факт здійснення господарських операцій, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Отже, за наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що надані до позовної заяви видаткові накладні, за якими було поставлено товар згідно з договором поставки №П-0203 від 29.11.2011р. на суму 59723,05грн., є такими, що підлягають оплаті відповідачем.

Відповідач не довів суду апеляційної інстанції той факт, що у нього відсутнє зобов'язання перед позивачем стосовно сплати вартості отриманого товару у спірний період по договору у розмірі 59723,05грн., в ході розгляду справи відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували розмір заявленої до стягнення заборгованості, як і не надав контррозрахунку заборгованості.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1667,78грн., інфляційних у розмірі 3808,22грн. та пені в сумі 18708,28грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно вимог статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних та трьох процентів річних входять до складу грошових зобов'язань і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторів та нараховуються незалежно від вини боржника.

Статтею 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання (стаття 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частинами 1 та 3 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 2 та 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства; розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі; сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом; розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено що, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як було зазначено вище, пунктом 6.2. договору сторони погодили, що в разі прострочення покупцем оплати товару постачальник має право вимагати, а покупець зобов'язаний сплатити пеню у розмірі подвійної ставки НБУ, яка діє на момент виконання зобов'язання, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем умов договору щодо своєчасної та повної оплати за поставлений товар, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 1667,78грн., інфляційних у розмірі 3808,22грн. та пені в сумі 9537,78грн.

Щодо вимог апелянта в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, матеріалами справи підтверджено, що позивачем в господарському суді першої інстанції було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 10000,00грн. витрат на правову допомогу адвоката за договором про надання правової допомоги від 26.10.2018р.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Матеріали справи свідчать, що 28.10.2018р. між адвокатом Булгак В.В. та фізичною особою Булгак В.В. було укладеного договір про надання правової допомоги (т.1 а.с.102-105), відповідно до умов якого розмір гонорару складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в додатку №1 до договору (пункт 3.2. договору).

Факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг, зразок якого є додатком №2 до договору (пункт 3.6. договору).

01.11.2018р. фізичною особою Булгак В.В. було сплачено адвокату Булгак В.В. за надання правової (правничої) допомоги на підставі договору про надання правової допомоги від 28.10.2018 - 10000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №86 від 01.11.2018р. (т.1 а.с.110).

В обґрунтування вказаної вище вимоги, на підтвердження надання правової допомоги позивачем було подано до господарського суду першої інстанції копії: договору про надання правової допомоги від 28.10.2018р.; перелік та вартість правової допомоги (послуг), які адвокат надає клієнту (додаток №1 до договору про надання правової допомоги від 26.10.2018р.); акт наданих послуг (додаток №2 до договору про надання правової допомоги від 26.10.2018р.); рахунок №85 від 26.10.2018р. (додаток 3 до договору про надання правової допомоги від 26.10.2018р.) та оригінал платіжного доручення №86 від 01.11.2018р. на суму 10000,00грн. (призначення платежу "за надання правової допомоги, згідно рах. №85 від 26.10.2018") (т.1 а.с.102-108, 110).

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5).

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 2 частин 1). Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 4).

Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін (пункти 2 та 4 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладене, зважаючи на наявність в матеріалах справи доказів на підтвердження факту понесених позивачем витрат на послуги адвоката у розмірі 10000,00грн., та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення клопотання представника позивача та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 8900,00грн.

Застосовуючи відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v.Spain).

Перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності їх юридичної оцінки судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про правомірність задоволення позовних вимог, оскільки заперечення відповідача у даній справі, що викладені в апеляційній скарзі, носять формальний характер, є необґрунтованими, не підтвердженими жодними доказами, а тому колегією суддів відхиляються, адже за даних обставин дають підстави вважати їх спрямованими на свідоме невиправдане затягування судового процесу, оскільки порушують права позивача на отримання належних йому грошових коштів.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 14.01.2019р. у справі №922/3081/18 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладає витрати за подання апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись ст.ст. 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Радій ЛТД" залишити без задоволення .

Рішення господарського суду Харківської області від 14.01.2019р. у справі №922/3081/18 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2019р.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя Т.Д. Геза

Суддя Н.О. Мартюхіна