ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2019 р. Справа№ 910/16407/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Калатай Н.Ф.

Зубець Л.П.

при секретарі Гуцал О.В.

за участю представників:

від позивача: Прохода Р.С. довіреність № 12/07-1 від 11.07.18

від відповідача: Каратун Т.В. довіреність № 18-0014/51909 від 26.09.18

від третьої особи: Кравченко О.Ю. довіреність № 412 від 22.06.18

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.02.2019 р.

у справі № 910/16407/18 (суддя М.М. Якименко)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис"

до Національного банку України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача

Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про визнання недійсним правочину (іпотечний договір №62

від 24.03.2009 року)

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ПриватОфис" (надалі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України (надалі-відповідач) про визнання недійсним Іпотечного договору № 62 від 24.03.2009, укладеного між Національним банком України та товариством з обмеженою відповідальністю "ПриватОфис", посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. зареєстрований в реєстрі за № 556.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що під час укладення спірного Іпотечного договору сторонами не було дотримано вимог ст. 18 Закону України "Про іпотеку" та не закріплено в договорі розміру основного зобов'язання, тобто зобов'язання ПАТ "КБ "ПриватБанк" за кредитним договором № 19 від 03.03.2009 Також, передача майна ТОВ "ПриватОфис" в іпотеку банку повинна була відбуватися за погодженням з учасниками/засновниками товариства.

12.02.2019 через загальний відділ господарського суду від третьої особи надійшли пояснення щодо позову та клопотання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі ст. 43 ГПК України, обґрунтоване тим, що позов у даній справі є завідомо безпідставним, а тому подання його до суду є зловживанням процесуальними правами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2019 року у справі № 910/16407/18 визнано подання позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" до Національного банку України про визнання недійсним правочину (іпотечний договір №62 від 24.03.2009 року) у справі №910/16407/18 зловживанням процесуальними правами. Залишено позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" до Національного банку України про визнання недійсним правочину (іпотечний договір №62 від 24.03.2009 року) без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції, мотивована серед іншого тим, що дії позивача щодо звернення до суду з позовом у даній справі є зловживанням процесуальними правами, що полягає у поданні завідомо безпідставного позову у спорі, який має очевидно штучний характер, а тому місцевий господарський суд дійшов висновку про залишення без розгляду позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю "ПриватОфис" у справі № 910/16436/18 на підставі частини 3 статті 43 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.02.2019 року у справі № 910/16407/18 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування наведеної позиції скаржник посилається на порушення положень встановлених статтями 55, 129 Конституції України, статтями 11, 12, 14 ГПК України та статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), наголошуючи на тому, що суд першої інстанції залишаючи позов без розгляду відповідно до ч. 2 п. 3 ст. 43 ГПК України відмовив ТОВ "ПриватОфис" у доступі до правосуддя, позбавивши позивача на справедливий судовий розгляд та ефективний судовий захист, гарантований Конституцією України та нормами міжнародного права.

Так, скаржник зазначив, що справа № 910/7913/18 про розірвання іпотечних договорів, та справа № 905/1026/18 про звернення стягнення на предмет іпотеки не містить вимоги про визнання іпотечного договору № 62 від 24.03.2009 недійсним, а тому питання чинності спірного договору у справах № 905/1026/18, № 910/7913/18 досліджуватись не буде.

Крім того, позивач вказав, що висновок суду першої інстанції про штучність позову ТОВ "ПриватОфис" у справі № 910/16407/18, у зв'язку з тим, що питання правомірності спірного іпотечного договору підлягає обов'язковому дослідженню судами при вирішенні господарських справ № 910/7913/18 (розірвання іпотечних договорів) та № 905/1026/18 (звернення стягнення на предмет іпотеки) в силу ст. 209 та ст. 210 ГПК України також є необґрунтованим, оскільки чинний процесуальний закон не містить права господарського суду виходити за межі позовних вимог та визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству, зокрема ч. 2 ст. 237 ГПКУ забороняє суду при ухваленні рішення виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Відтак, у зв'язку з викладеним позивач вказав, що висновки суду першої інстанції про штучність та безпідставність позову ТОВ "ПриватОфис" є необґрунтованими та передчасним, а визнання судом першої інстанції подання позову ТОВ "ПриватОфис" у справі № 910/16407/18 зловживанням процесуальним правом, фактично позбавило позивача права на справедливий судовий розгляд, складовою якого є право доступу до суду, гарантованого Конституцією України та нормами міжнародного права.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2019 у справі № 910/16407/18 відкрито апеляційне провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ПриватОфис" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.02.2019 у справі № 910/16407/18 призначено на 22.04.2019.

Третя особа у відзиві просила колегію суддів апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.02.2019 у справі № 910/16407/18 залишити без змін, як таку, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Третя особа вважає, що даний позов є штучним та очевидно безпідставним з огляду на те, що між учасниками справи наявний також спір про розірвання іпотечного договору, який є предметом спору у даній справі, що свідчить про безумовне визнання позивачем правомірності та дійсності цього договору.

До судового засідання від 22.04.2019 з'явилися усі учасники апеляційного провадження, підтримавши свої правові позиції, висвітленні у скарзі та запереченнях.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшов висновку апеляційну скаргу позивача задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.01.2019 скасувати, виходячи із наступного.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Захист же цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в ст. 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.03.2009 між НБУ (кредитор) та Закритим акціонерним товариством "Комерційний банк "ПриватБанк" (позичальник), правонаступником якого є Акціонерне товариство "Комерційний банк "ПриватБанк", був укладений Кредитний договір № 19 (далі - Кредитний договір).

11.03.2009 для забезпечення виконання зобов'язань ЗАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" за Кредитним договором, між НБУ та ТОВ "ПриватОфис" (іпотекодавець), був укладений Іпотечний договір № 62 (далі - Іпотечний договір), відповідно до якого відповідач надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно.

У зв'язку з неналежним виконанням АТ "Комерційний банк "Приватбанк" умов Кредитного договору та невиконанням ТОВ "Приватофис" обов'язку по Іпотечному договору, Національний банк України звернувся до Господарського суду Донецької області із позовом до ТОВ "Приватофис" про звернення стягнення на Предмет іпотеки за Іпотечним договором в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором шляхом продажу на прилюдних торгах.

11.06.2018 року Господарський суд Донецької області відкрив провадження у справі № 905/1026/18 за зазначеною позовною заявою.

Після відкриття Господарським судом Донецької області провадження у справі №905/1026/18 ТОВ "Приватофис" подало окремий позов про розірвання ряду договорів, в тому числі й спірного Іпотечного договору № 62.

22.06.2018 року Господарський суд м. Києва відкрив провадження у справі №910/7913/18 за позовом ТОВ "Приватофис" про розірвання Іпотечних договорів.

На підставі викладеного ТОВ "Приватофис" подало заяву про зупинення провадження у справі № 905/1026/18 про звернення стягнення на предмет іпотеки до розгляду справи № 910/7913/18.

05.09.2018 року Господарським судом Донецької області відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі №905/1026/18 до розгляду справи №910/7913/18.

06.12.2018 року ТОВ "Приватофис" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом про визнання недійсним Іпотечного договору №62 від 24.03.2009 року, за яким 14.12.2018 Господарським судом міста Києва відкрито провадження у даній справі.

Суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ПриватОфис" у справі № 910/16407/18 без розгляду, відзначив, що вимога ТОВ "ПриватОфис" про розірвання Іпотечного договору № 62, яка пред'явлена у межах справи № 910/7913/18, свідчить про безумовне визнання позивачем правомірності та дійсності цього договору, адже в розумінні ч. 2 ст. 653 ЦК України зобов'язання за таким Іпотечним договором будуть припинені виключно з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Однак, не зважаючи на це, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із новими позовними вимогами про визнання Іпотечного договору недійсним у справі № 910/16407/18, які за своєю суттю призводять до інших правових наслідків. Тобто, неможливо розірвати з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду той договір, що за рішенням суду визнаний недійсним з моменту його вчинення. Зазначене, за висновком суду, свідчить про неоднозначність та протилежність позовних вимог, які заявляються ТОВ "ПриватОфис" у межах справ № 910/7913/18 та № 910/16407/18.

Таким чином, місцевий господарський суд, посилаючись на приписи частини 3 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку, що дії позивача щодо звернення до суду з позовом у даній справі є зловживанням процесуальними правами, що полягає у поданні завідомо безпідставного позову у спорі про визнання Іпотечного договору № 62 недійсним, який має очевидно штучний характер, оскільки питання правомірності Іпотечного договору підлягає обов'язковому дослідженню судами при вирішенні господарських справ № 910/7913/18 та № 905/1026/18.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріли справи, беручи до уваги доводи та заперечення учасників справи, враховуючи приписи чинного законодавства та гарантоване кожному право на звернення за захистом до суду, вважає наведені висновки місцевого суду помилковими, з огляду на наступне.

Згідно приписів статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" та статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Водночас, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Наведені норми свідчать про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Разом з тим, слід враховувати, що будь-яке суб'єктивне право має межі, оскільки суб'єктивне право є міра свободи, міра можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Відповідно до п. 11, ч. 3, ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з засад господарського судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Тобто, господарське процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Зловживання процесуальними правами - це особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у діях (бездіяльності) учасника процесу, що суперечать завданням господарського судочинства.

Як зазначено у п. 5 ч. 5 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їх обов'язків.

Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб'єктів при виконанні своїх юридичних обов'язків і здійсненні своїх суб'єктивних прав.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанова Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17).

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" зробив висновок про те, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Так, положення ст. 4 ГПК України щодо права на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, є реалізацією ч. 1 ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, та ч. 2 ст. 124 Конституції України, відповідно до якої юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Судом апеляційної інстанції враховано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини унормовано, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

У матеріальному сенсі позов - це право на задоволення своїх позовних вимог. У процесуальному сенсі позов - це звернена до суду вимога про захист своїх прав та інтересів. Подання позовної заяви є формою реалізації права на позов.

Водночас, право подання позовної заяви, як будь-яке суб'єктивне право, яким є міра свободи, тобто міра можливої поведінки правомочної особи у правовідносинах, має межі свого здійснення. Об'єктивним критерієм визначення межі здійснення суб'єктивного права є неможливість використання його на шкоду правам інших осіб. Таке використання свого права є зловживання ним, застереження щодо неприпустимості такої поведінки містить процесуальний закон - ст. 43 ГПК України.

За приписами частини 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства. До таких дій, зокрема, віднесено подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Штучний - значить схожий на справжній. Отже, незважаючи на наявність формальних характеристик та дотримання обов'язкових вимог, які є зовнішніми критеріями легітимності позову у процесуальному сенсі як зверненої до суду вимоги, саме мета, як складова матеріального сенсу позову, буде тим критерієм, що розмежовуватиме його дійсний від штучного характери.

Очевидно штучний характер позову є нерозривно пов'язаний з його завідомою безпідставністю, що є необхідним для застосування п. 3. ч. 2 ст. 43 ГПК України.

Така вказівка закону свідчить про умисний (цілеспрямований) характер дій позивача та дає змогу відрізнити зловживання процесуальними правами від реалізації права особи на звернення до суду за судовим захистом.

Подання завідомо безпідставного позову означає, що позивач завчасно (заздалегідь наперед) усвідомлював безпідставність свого позову та всупереч інтересам правосуддя, а також завдання господарського судочинства, звернувся з таким позовом.

Про цілеспрямований характер зловживання своїми процесуальними правами, а також завчасне усвідомлення безпідставності позову можуть свідчити дії позивача, які за своєю суттю та наслідками суперечать одна одній.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу, різне тлумачення та розуміння сторонами матеріального сенсу позову, як права на задоволення позовних вимог, не є обставиною, за якою позов можна кваліфікувати як завідомо безпідставний та штучний.

Також, статтею 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Рішеннями ЄСПЛ у справах „Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands" від 27.10.1993 (п. 33), та „Ankerl v. Switzerland" від 23.10.1996 (п. 38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні „справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень.

Крім того, принцип змагальності тісно пов'язаний з принципом рівності, тоді як рівноправність сторін - один із необхідних елементів принципу змагальності, "без якого змагальність як принцип не існує". Рівноправність сторін є суттю змагальності, бо тільки через рівні можливості сторін можлива реалізація принципу змагальності.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ст. 15 Господарського процесуального кодексу України.

Викладене свідчить, що суд у своїй діяльності має забезпечувати непорушність балансу інтересів сторін, їх рівності та змагальності, зокрема, шляхом запобігання зловживання процесуальними правами окремими учасниками судового процесу.

Так, подача ТОВ "ПриватОфис" окремого позову у справі № 910/7913/18 про розірвання ряду іпотечних договорів, в тому числі Іпотечного договору № 62 від 24.03.2009 є реалізацією його права на судовий захист зазначеним способом.

В свою чергу, відповідачем не наведено фактичних даних про те, що дійсна мета цього позову про визнання недійсним іпотечного договору - заблокувати інший спір, а не встановлення фактичних обставин справи, які можуть вплинути на розгляд іншої справи, зокрема і спору про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилання третьої особи на те, що позивач не чекаючи результатів перегляду даної справи, звернувшись з ще одним позовом у справі № 910/1988/19, ініціював спір між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих же підстав, що додатково підтверджує штучність даного позову та зловживання процесуальними правами позивача, за оцінкою апеляційного суду не впливає на перегляд даної ухвали та є предметом дослідження у межах господарської справи № 910/1988/19.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що ГПК України визначає дії, які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами.

Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти певні дії однієї зі сторін спору, що спрямовані на затягування строків розгляду справи, на спричинення додаткових необов'язкових витрат сторони, на вчинення стороною позасудових дій, які фактично свідчать про визнання позовних вимог, та/або інших дій, що передбачені законом та/ або є такими, що на розсуд суду мають на меті створення перешкод здійсненню належного судочинства у конкретному спорі, тим самим перешкоджаючи доступу сторони до правосуддя та реалізації права на справедливий суд.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 43 ГПК України, визначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

При цьому норми ГПК України не містять критеріїв визначення безпідставного або штучного позову, а однозначно встановити, що позов є штучним або свідомо безпідставним, суд не може виключно на підставі внутрішнього переконання та позиції інших зацікавлених учасників справи, навіть з посиланням на спір про визнання іпотечного договору розірваним.

Отже, це оціночне поняття, яке в межах змагального процесу має досліджуватися судом, виходячи з доводів сторін та зібраних доказів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, вважає, що в даному випадку визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами, у розумінні ст. 43 ГПК України та залишення позовної заяви без розгляду є обмеженням доступу до правосуддя, порушенням принципу рівності та змагальності сторін, оскільки самі лише припущення та здогадки без дослідження всіх обставин справи у сукупності не можуть достеменно свідчити про ознаки завідомої безпідставності та штучності цього позову.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення без розгляду позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ПриватОфис" у даній справі на підставі ч. 2 п. 3 ст. 43 ГПК України.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків. Практика Суду, зокрема рішення у справі "Меньшакова проти України" показує, що "право на суд", включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на розгляд спору судом.

Тому, в даному випадку, оцінюючи спірні правовідносини, кваліфікуючи подання позову як зловживання процесуальним правом та встановлюючи негативні наслідки за такі дії у вигляді залишення позову без розгляду, тим самим сторону позбавляють гарантованого законом права на справедливий судовий розгляд, складовою якого є право доступу до суду.

Таким чином, за результатом апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "ПриватОфис" є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 13.02.2019 у справі № 910/16436/18 підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд до Господарського суду міста Києва.

У зв'язку з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 226, 240, 255, 260-271, 273, 275, 277, 281-282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду м. Києва від 12.02.2019р. у справі № 910/16407/18 скасувати.

3. Справу № 910/16407/18 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 24.04.2019р.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Н.Ф. Калатай

Л.П. Зубець