ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2019 р. Справа№ 927/26/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Калатай Н.Ф.

секретар судового засідання: Цибульський Р.М.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 01.04.2019

розглянувши матеріали апеляційної скарги Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 29.03.2018 (повний текст складено 10.04.2018)

у справі №927/26/18 (суддя Федоренко Ю.В.)

за позовом Заступника прокурора Чернігівської області

в інтересах держави

в особі 1) Регіонального відділення Фонду державного майна України

по Чернігівській області

2) Чернігівської міської ради

до Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної

корпорації агропромислового будівництва

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

1) ОСОБА_2

2) ОСОБА_3

3) ОСОБА_4

4) Комунальне підприємство

"Чернігівське тролейбусне управління"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: 5) Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва

про спонукання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Заступник прокурора Чернігівської області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області (далі - Позивач-1, Фонд) та Чернігівської міської ради (далі - Позивач-2, Рада) звернувся до Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва (далі - Відповідач, Підприємство), треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Комунальне підприємство "Чернігівське тролейбусне управління" (далі - Третя особа-4), Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва (далі - Третя особа-5, Корпорація, Корпорація "Чернігівоблагропромбуд", з позовом про зобов'язання передати за актом приймання-передачі у комунальну власність територіальної громади міста Чернігова в особі Позивача-2 1/2 гуртожитку державного житлового фонду, розташованого у АДРЕСА_1, а саме: приміщення підвалу: № № 2-4, 2-5, 2-6, 2-11, 2-12, 2-13, 2-14, 2-15, 2-20; першого поверху: № № 1, 2, 4, 5, 6, 7, 10а, 11, 12, 13, 14, 14а, 14б, 15а, 16, 17, 18, 18а, ІІІ, IV, XIV, XV, XVI, XVII (9), XXI; другого поверху: XXII (53), XXIII (54), XXIV, XXV (23), XXVI, XXVII, XXIX, XXX, XXXI (37), XXXII, XXXIII (38), XXXIV, XXXV, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46-1, 46-2, 46-3, 48, 49; третього поверху: № № XXXVI, XXXVII, XXXVIII, XXXIX, XXXX, XXXI, XXXXII, XXXXIII, XXXXIV, XXXXV, XXXXVI, XXXXVII, XXXXVIII, XXXXIX, L, 50, 51, 52, 53-1, 53-3, 53-4, 55, 56-1, 57-2, 57-3, 58, 59, 60, 61, 62, 63, 64, 65, 66-1, 66-3, 66-4, 68-1, 68-3, 68-4, 70, 71, 72, 73-1, 73-3, 73-4, 75 разом з вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями, зовнішніми та внутрішніми мережами електро-, тепло-, газо-, водопостачання та водовідведення, а також будівлями, призначеними для їх обслуговування.

Позовна заява мотивована тим, що тривала бездіяльність Відповідача щодо передачі державного майна - 1/2 частини гуртожитку, який був збудований за рахунок державних коштів, до комунальної власності міста Чернігова позбавляє розпорядника майна - Позивача-1 вжити відповідні заходи з передачі цього майна у власність територіальної громади м. Чернігова та можливості Позивача-2 надати право мешканцям цієї частини гуртожитку на приватизацію житлових приміщень, що гарантовано Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", в редакції від 04.09.2008, та Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що:

- договір про спільне володіння та дольову участь в утриманні гуртожитку між третіми особами 4 та 5, на який посилається прокурор, не підписаний з боку третьої особи 5;

- прокурором не надано доказів на підтвердження будівництва спірного гуртожитку за рахунок бюджетних коштів;

- право власності у відповідача на спірне майно виникло з 1987 року і відповідач ніколи не виявляв бажання про передачу цього майна у комунальну власність;

- як повідомив позивач-2 лист №01/338 від 20.12.2005 Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва не зберігся і не зрозуміло з якого оригіналу прокурор робив копію даного листа;

- прокурором на надано доказів про те, що треті особи 1-3 на стороні позивача проживають у спірному гуртожитку;

-прокурором не обгрунтовано підстав для звернення з даним позовом відповідно до ст.53 Господарського процесуального кодексу України та ст.23 Закону України «Про прокуратуру», не вірно застосовано вимоги Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності»;

- на думку відповідача, рішення позивача-2 від 31.08.2006 повинно бути реалізоване протягом трьох років, прокурором пропущено строк на звернення до суду з позовом в зв'язку з чим відповідач просив застосувати строк позовної давності і відмовити у позові.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 29.03.2018 у справі №927/26/18 позов задоволено частково, вирішено зобов'язати Житлово-комунальне підприємство Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва передати за актом приймання-передачі у комунальну власність територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради 1/2 гуртожитку державного житлового фонду, розташованого у АДРЕСА_1, а саме приміщення підвалу: №№2-4, 2-5, 2-6, 2-11, 2-12, 2-13, 2-14, 2-15, 2-20; першого поверху: №№1, 2,4,5,6,7,10а,11,12,13,14,14а,14б, 15а, 16,17,18,18а, III, IV, XIV,XV, XVI,XVII (9), XXI; другого поверху: №№XXII (53), XXIII (54), XXIV, XXV(23), XXVI, XXVII, XXIX, XXX, XXXI (37), XXXII, XXXIII (38), XXXIV, XXXV, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46-1, 46-2, 46-3, 48, 49; третього поверху: №№XXXVI, XXXVII, XXXVIII, XXXIX, ХХХХ, ХХХХ1, ХХХХІ1, ХХХХІІІ, ХХХХІV, ХХХХV, ХХХХVІ, ХХХХVІІ, ХХХХVІІІ, ХХХХІХ, L, 50, 51, 52, 53-1, 53-3, 53-4, 55, 56-1, 57-2, 57-3, 58, 59, 60, 61, 62, 63, 64, 65, 66-1, 66-3, 66-4, 68-1, 68-3, 68-4, 70, 71, 72, 73-1, 73-3, 73-4, 75 разом з зовнішніми та внутрішніми мережами електро-, тепло-, газо-, водопостачання та водовідведення. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач (Житлово-комунальне підприємство Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.03.2018 у справі №927/26/18, застосувати строк позовної давності та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що господарським судом першої інстанції при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, скаржник посилався на те, що висновки суду першої інстанції стосовно будівництва спірного гуртожитку за державні кошти та його належності до державної власності - є помилковими та зроблені внаслідок неправильної оцінки наявних у справі доказів, а висновки суду першої інстанції в цій частині є припущеннями.

Крім того, скаржник посилався на те, що судом першої інстанції порушено вимоги ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суд змінив з власної ініціативи підставу позовних вимог, не врахувавши, що первісний позов прокурора не ґрунтувався на рішенні Чернігівської міської ради від 30.12.2013, а також допустив порушення ст.ст. 80, 166 Господарського процесуального кодексу України, прийнявши докази подані прокурором разом з відповіддю на відзив.

Також, в апеляційній скарзі скаржником наголошувалось на тому, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано результати розгляду справи № 927/555/13, яка перебувала в провадженні Господарського суду Чернігівської області, та справи № 750/3510/15-ц, яка перебувала в провадженні Деснянського районного суду м. Чернігова, а також не застосовано строк позовної давності до вимог прокурора.

У відзиві на апеляційну скаргу Прокуратура Чернігівської області просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, прокурор в обгрунтування заперечень посилався на те, що прокурор в межах даного спору не позбавлений права на заявлення відповідних вимог в інтересах держави в особі визначених органів. Також, прокурор вказував, що строк позовної давності, визначений ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України ним не пропущено, оскільки Програма передачі гуртожитків у власність територіальної громади міста Чернігова та реалізації прав мешканців гуртожитків на 2014-2015 роки затверджено рішенням Чернігівської міської ради від 30.12.2013, згідно Додатку № 1 до Програми установлено перелік гуртожитків, які підлягають передачі у власність територіальної громади міста Чернігова у 2014 - 2015 роках, до якого віднесено і спірний гуртожиток. Крім того, в підтвердження будівництва спірного гуртожитку за рахунок бюджетних капіталовкладень прокурор посилався на приписи законодавства СРСР, чинного на момент будівництва гуртожитку, яке передбачало виключно державні капітальні вкладення з урахуванням специфіки економіки СРСР.

Також, прокурор посилався на відсутність порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, оскільки предмет та підстави позову не змінювались, а лише зазначено додаткові обгрунтування позовних вимог, які були направлені відповідачу та третім особам у встановленому порядку.

У додаткових поясненнях, поданих через канцелярію суду апеляційної інстанції 16.07.2018, прокурор наголошував, що з урахуванням Основ житлового законодавства Союзу СРСР і союзних республік, зокрема ч. 2 ст. 5 Житлового кодексу УРСР, Закону України «Про власність» (чинних в період дії спірних правовідносин), визначено, що об'єктом права комунальної власності є зокрема, державний житловий фонд. При цьому, пунктом 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 16.03.1991 № 885 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» зазначено, що майно, необхідне для задоволення соціально - економічних потреб населення відповідної адміністративно - територіальної одиниці, підлягає передачі в її комунальну власність до 01.07.1991. Таким чином, відповідним законодавством було визначено, що всі об'єкти житлового фонду, будівництво яких здійснювалось в період існування СРСР підлягає передачі у комунальну власність територіальних громад. При цьому, приміщення гуртожитку було завершено будівництвом у 1969 році, в матеріалах справи наявні докази, на думку прокурора, які підтверджують факт здійснення будівництва гуртожитку за рахунок капітальних вкладень Міністерства сільського будівництва УРСР (титульні списки, листування). В свою чергу, Міністерство сільського будівництва УРСР припинило свою діяльність відповідно до постанови Центрального комітету комуністичної партії України та Ради Міністрів УРСР від 19.11.1985 № 412 «Про Державний агропромисловий комітет Української УРСР», і на його базі був створений Союзно-республіканський Державний агропромисловий комітет Української РСР, який ліквідовано відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 24.05.1991 № 12 «Про порядок реалізації Закону України «Про перелік міністерств та інші центральні органи державного управління Української РСР» без правонаступництва. Таким чином, станом на 24.05.1991 державні органи управління - юридичні особи, які могли б бути органом управління об'єктів нерухомого майна, які були побудовані за рахунок державних капітальних вкладень Міністерства сільського будівництва УРСР припинили свою діяльність без правонаступництва. В свою чергу, Фонд державного майна України створено на підставі Постанови Верховної Ради України від 07.07.1992 № 2558-ХІІ «Про Тимчасове положення про Фонд державного майна України». Таким чином, на час припинення Міністерства сільського будівництва УРСР та його правонаступників - державного органу управління спірним майном створено не було, а після створення Фонду державного майна України балансоутримувачем спірного об'єкта нерухомості не було надано Фонду відомостей для внесення відповідного об'єкту до Єдиного реєстру об'єктів державної власності. Проте, відсутність відомостей у вказаному реєстрі не спростовує факту будівництва спірного гуртожитку державною організацією за рахунок державних капіталовкладень, як не припиняє наявності у вказаного гуртожитку статусу державного, не позбавляє Фонд державного майна України в особі Регіонального відділення по Чернігівській області вирішувати питання щодо управління цим майном, як не звільняє відповідача від обов'язку передати спірні приміщення гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м.Чернігова.

Також, прокурор наголошував на необхідності врахування приписів ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», якими передбачено об'єктами передачі у комунальну власність складові частини гуртожитків, які виділені в окрему облікову одиницю, у т.ч. якщо право власності на таке майно житлового фонду не зареєстровано в установленому законом порядку.

Також, за результатами проведення технічної інвентаризації гуртожитку по АДРЕСА_1, Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації складено інвентаризаційну справу, відповідно до поповерхових планів якої здійснено визначення окремих кімнат, приміщень, встановлено їм відповідну нумерацію та визначено їх площу, і на підставі чого між КП «ЧТУ» та ЖКП «Чернігівоблагропромбуд» складено акт розподілу від 01.04.2015 та визначено спірну частину гуртожитку, яка є предметом спору у справі, а саме: приміщення підвалу: № № 2-4, 2-5, 2-6, 2-11, 2-12, 2-13, 2-14, 2-15, 2-20; першого поверху: № № 1, 2, 4, 5, 6, 7, 10а, 11, 12, 13, 14, 14а, 14б, 15а, 16, 17, 18, 18а, ІІІ, IV, XIV, XV, XVI, XVII (9), XXI; другого поверху: XXII (53), XXIII (54), XXIV, XXV (23), XXVI, XXVII, XXIX, XXX, XXXI (37), XXXII, XXXIII (38), XXXIV, XXXV, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46-1, 46-2, 46-3, 48, 49; третього поверху: № № XXXVI, XXXVII, XXXVIII, XXXIX, XXXX, XXXI, XXXXII, XXXXIII, XXXXIV, XXXXV, XXXXVI, XXXXVII, XXXXVIII, XXXXIX, L, 50, 51, 52, 53-1, 53-3, 53-4, 55, 56-1, 57-2, 57-3, 58, 59, 60, 61, 62, 63, 64, 65, 66-1, 66-3, 66-4, 68-1, 68-3, 68-4, 70, 71, 72, 73-1, 73-3, 73-4, 75 разом з вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями, зовнішніми та внутрішніми мережами електро-, тепло-, газо-, водопостачання та водовідведення.

Треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - у спільних письмових поясненнях по суті апеляційної скарги вказували на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а також з урахуванням інтересів третіх осіб.

Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва «Чернігівоблагропромбуд» у поданих письмових поясненнях вказувала на те, що про існування Договору про спільне володіння та дольову участь в утриманні гуртожитку по АДРЕСА_1 від 01.08.2001, укладеного між співвласниками гуртожитку в особі начальника тролейбусного управління Головченко В.В. та голови об'єднання «Чернігівагробуд» Крамаренка А.І., Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва дізналась з позову прокурора, і оскаржила відповідний договір в межах справи № 927/188/18.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2018 апеляційну скаргу Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва на рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.03.2018 у справі №927/26/18 задоволено частково. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.03.2018 у справі №927/26/18 скасовано. Прийнято нове рішення, яким провадження у справі №927/26/18 за позовом Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області до Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва - закрито. Відмовлено у задоволенні позовних вимог Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суд від 29.01.2019 касаційну скаргу Заступника прокурора Чернігівської області - задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2018 у справі №927/26/18 скасовано, справу направлено до Північного апеляційного господарського суду на новий розгляд.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2019, апеляційну скаргу Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Калатай Н.Ф., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №927/26/18 за апеляційною скаргою Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва на рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.03.2018, розгляд апеляційної скарги Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва на рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.03.2018 у справі №927/26/18 призначено на 01.04.2019.

13.03.2019 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копій документів: листа № 01-08/237/19 від 22.02.2019, ухвали Господарського суду Чернігівської області від 12.09.2019 у справі №927/555/13, копію листа № 02-03-00370 від 01.12.2019, заяви № 10-06-03449 від 06.09.2013, заяви № 10-03-01709 від 14.05.2015, ухвали Деснянського районного суду міста Чернігова від 07.09.2015 № 750/350/15, ордер ЧН № 025744 від 11.03.2019.

21.03.2019 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва надійшло клопотання про поновлення строку на подачу додаткового доказу по справі, а саме: лист РВ Фонду державного майна України по Чернігівській області № 18-09-00433 від 07.02.2019. Крім того, Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва з посиланням на ч. 13 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України просила за наслідками розгляду справи стягнути з Чернігівської міської ради 35 000,00 грн. витрат за надану професійну правничу допомогу адвоката при розгляді справи № 927/26/18 в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

29.03.2019 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва надійшло клопотання про відшкодування за наслідками розгляду справи 39 000, 00 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката при розгляді справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, які відповідач просив стягнути з Чернігівської міської ради.

В судовому засіданні 01.04.2019 Північним апеляційним господарським судом після заслуховування думок присутніх представників учасників справи розглянуто клопотання Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва про долучення до матеріалів справи документів, як доказів, а також клопотання про поновлення строку на подачу додаткового доказу по справі, а саме: лист РВ Фонду державного майна України по Чернігівській області № 18-09-00433 від 07.02.2019.

Так, розглянувши заявлене клопотання, суд апеляційної інстанції, керуючись правами, наданими ст. 269 Господарського процесуального кодексу України та вказівками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.01.2019, дійшов висновку про долучення до матеріалів справи вищенаведених документів, проте, їх оцінку суд апеляційної інстанції здійснює за наслідками розгляду справи в сукупності з усіма обставинами справи та іншими наявними у справі доказами з метою дотримання загальних принципів судочинства, закріплених в ст.ст. 124, 129 Конституції України та ст. 2 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, оцінка поданих доказів буде здійснена судом апеляційної інстанції в процесі розгляду справи в сукупності з усіма наявними у справі документами згідно з ст. ст. 73-79 Господарського процесуального кодексу України.

Представник скаржника в судовому засіданні 01.04.2019 доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційної інстанції задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та за наслідками апеляційного розгляду справи прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник Регіонального відділення Фонду державного майна України в судовому засіданні 01.04.2019 надав пояснення по суті спору, проти доводів апеляційної скарги заперечував.

Прокурор в судовому засіданні 01.04.2019 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, як таке, що ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Представник третьої особи-1, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача в судовому засіданні 01.04.2019 надав пояснення по суті спору, проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник третьої особи-2, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача в судове засідання 01.04.2019 не з'явився, повноважних представників не направив, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Представник третьої особи-3, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача в судовому засіданні 01.04.2019 надав пояснення по суті спору, проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник третьої особи-4, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача в судовому засіданні 01.04.2019 не з'явився, повноважних представників не направив, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Представник третьої особи-5, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача в судовому засіданні 01.04.2019 надав пояснення по суті спору, в яких зазначив, що підтримує доводи викладені в апеляційній скарзі.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду першої інстанції має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання.

Відповідно до ст. ст. 12, 15, 16, 20 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з п. 3 ст. 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Як встановлено ч.1,3 та 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

Відповідно до ч.3-5 ст.53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

В кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає, з посиланням на законодавство, підстави подання позову, вказує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Обґрунтовуючи позов прокурор посилався на те, що спірний гуртожиток побудовано за рахунок бюджетний капіталовкладень, відповідач є балансоутримувачем вказаного гуртожитку який відповідно до чинного законодавства підлягає передачі у комунальну власність. Рішенням Чернігівської міської ради від 31.08.2006 надано згоду на безоплатну передачу гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова. Органом, який уповноважений управляти державним майном - Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Чернігівській області, направлено лист від 24.04.2013 Чернігівському міському голові, який є рішенням та згодою вказаного органу на передачу гуртожитку територіальній громаді м. Чернігова. За наявності явного факту ухилення відповідача від передачі у комунальну власність державного житлового фонду, позивачами не вжито заходів щодо судового захисту інтересів держави та територіальної громади, в зв'язку з чим позов пред'являється прокурором.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до п. «й» частини 2 ст.7 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» Фонд державного майна України погоджує (приймає) рішення про передачу об'єктів державної власності в комунальну власність.

Попередньо, перед зверненням до суду, прокурор листами від 22.12.2017 №05-179-17 повідомив позивачів про звернення з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області та Чернігівської міської ради до Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва про зобов'язання вчинити дії.

У справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява N 42454/02, пункт 35) Європейський суд з прав людини висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Прокурором у позові належним чином обгрунтовано порушення інтересів держави, не здійснення позивачами захисту цих інтересів, як і вірно визначено органи у спірних правовідносинах - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області та Чернігівську міську раду, які виступають в процесуальному статусі позивачів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради №606 від 14.12.1966 «Розгляд пропозиції управління головного архітектора міста в питаннях державного будівництва» виділено земельну ділянку будівельному тресту «Чернігівсільбуд» площею 3000 кв.м. в житловому масиві на Бобровиці, на вільній від забудови території, для будівництва гуртожитку на 400 місць замість раніше виділеної ділянки по вул. Дзержинського, №8.

Листом від 04.04.1967 №34690 Чернігівська обласна контора Державного банку СРСР повідомила трест «Чернігівсільбуд», що за відсутності проектно-технічної документації не оформлено фінансування в Держбанку, зокрема, і на будівництво гуртожитку на 400 місць в м. Чернігові.

В жовтні 1967 між трестом «Чернігівсільбуд» та Чернігівським тролейбусним парком укладено договір за яким трест «Чернігівсільбуд» як замовник будує гуртожиток на 400 місць кошторисною вартістю 318,92 т.р. в м. Чернігові в районі «Бобровиця», а Чернігівський тролейбусний парк передає технічну документацію і зобов'язується передати 50% кошторисної вартості в сумі 159,46 т.р. на будівництво гуртожитку. По закінченню будівництва тролейбусний парк отримує 200 місць в будівлі гуртожитку.

Заступником Міністра Міністерства сільського будівництва УРСР у 1967 році затверджено титульний список проектно-пошукових робіт по будівництву на 1967 рік по Міністерству сільського будівництва УРСР до якого включено і гуртожиток на 400 місць в м. Чернігові.

Заступником Міністра Міністерства сільського будівництва УРСР затверджено титульний список розпочатих в 1967 році будівництв по галузі житлове які здійснюються за рахунок державних капітальних вкладень тресту «Чернігівсільбуд» в який включено гуртожиток на 400 місць в м. Чернігові.

Трестом «Чернігівсільбуд» складено та затверджено внутрішньобудівельні титульні списки форми №1 на 1967-1968 роки, які надаються кожен рік установі Будбанка СРСР, що здійснює фінансування, по Міністерству сільського будівництва УРСР на житлове будівництво, в який включено гуртожиток на 400 місць в м. Чернігові.

Заступником Міністра Міністерства сільського будівництва УРСР затверджено титульний список розпочатих в 1968-1969 роках будівництв по галузі житлове які здійснюються за рахунок державних капітальних вкладень тресту «Чернігівсільбуд» в який включено гуртожиток на 400 місць в м. Чернігові.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з виновками суду першої інстанції про те, що вищевказані докази, які надані прокурором в копіях, завірені належним чином директором Державного архіву Чернігівської області, є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в розумінні ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, які в сукупності підтверджують будівництво спірного гуртожитку за рахунок державних капітальних вкладень.

Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради №370 від 30.06.1969 затверджено акт державної комісії з прийняття в експлуатацію гуртожитку на 476 місць треста «Чернігівсільбуд» по вул. Попудренко. В акті зазначено, що забудовником є трест «Чернігівсільбуд» Міністерства сільського будівництва УРСР, будівництво розпочато в листопаді 1967 року.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 17.11.2010 у справі № 18/33 (19/133 (2/126 (7/115 (15/116)) - 2/155)) за позовом Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області, 2. ОСОБА_8, 3. ОСОБА_9, 4. Комунальне підприємство «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації»; відповідачі: 1. Житлово-комунальне підприємство Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва, 2. Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Житлово комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва: ОСОБА_10; за позовом: Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору: Чернігівська міська рада; відповідач: Житлово -комунальне підприємство Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва; Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва, яке набрало законної сили 14.03.2011, встановлено:

- Трест «Чернігівсільбуд» та Чернігівське обласне міжколгоспне об'єднання по будівництву (облміжколгоспбуд) реорганізовані в Чернігівське обласне кооперативно державне промислово будівельне об'єднання по агропромисловому будівництву (об'єднання «Чернігівоблагробуд») за рішенням Чернігівської обласної ради народних депутатів від 31.12.1985р. № 444, рішенням господарств учасників від 22.03.1986р. (протокол № 1), наказом Чернігівського облагропрому від 15.04.1986р. № 86;

- Наказом об'єднання «Чернігівоблагробуд» від 16.03.1987р. № 78 «Про найменування та структурне підпорядкування житлово експлуатаційних організацій об'єднання «Чернігівоблагробуд»», створено житлово комунальну контору, яка об'єднує житлово експлуатаційну дільницю, житлово експлуатаційну контору об'єднання «Чернігівоблагробуд» і гуртожитки, які знаходяться на балансі МПМК.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2011, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2011, рішення Господарського суду Чернігівської області від 17.11.2010 у справі № 18/33 (19/133 (2/126 (7/115 (15/116)) - 2/155)) змінено, викладено резолютивну частину рішення у редакції, згідно якої в позові заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради відмовлено. Позов заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області задоволено частково: зобов'язано Житлово-комунальне підприємство Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва передати гуртожиток, розташований в м. Чернігові по вулиці Бєлова, 8 у комунальну власність Чернігівської міської ради; в решті позову відмовлено.

В свою чергу, постановою Верховного Суду від 29.01.2019 у даній справі, суд касаційної інстанції скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, висловив вказівки про те, що скасовуючи рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції встановив обставини, які є підставою для закриття провадження у справі за позовом Прокурора, поданим в інтересах держави в особі Фонду до Відповідача на підставі пункту 3 частини першої статті 231 ГПК України. Суд послався на те, що ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 12.09.2013 у справі №927/555/13 та ухвалою Деснянського районного суду міста Чернігова у справі №750/3510/15-ц від 07.09.2015, що набрали законної сили, закрито провадження у справі, у зв'язку з відмовою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області від позовних вимог, тобто наявні ухвали суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що й у даній справі. Втім наведені обставини встановлені судом апеляційної інстанції за відсутності у справі допустимих доказів постановлення зазначених судових рішень і суд не зазначив доказів, на підставі яких ці обставини були ним встановлені.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Як зазначалось вище, судом апеляційної інстанції залучено до матеріалів справи надані третьою особою-5 документи, зокрема копії ухвали Господарського суду Чернігівської області від 12.09.2013 у справі №927/555/13(http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/50483900) та ухвали Деснянського районного суду міста Чернігова у справі №750/3510/15-ц від 07.09.2015 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/49788378), які отримані учасником справи на запит третьої особи-5.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що учасниками спору не заперечувалась наявність вказаних судових рішень, а також вказані рішення розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Дослідивши вказані судові акти, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в ухвалі Господарського суду Чернігівської області від 12.09.2013 у справі №927/555/13 продовжено строк вирішення спору, а також в мотивувальній частині зазначено, що в судовому засіданні 09.09.2013 прийнято відмову позивача (Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області) від позову. Крім того, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/33966250), ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 26.09.2013 на підставі п.5 ч.1 ст.81 ГПК України (в редакції, чинній на момент прийняття вказаної ухвали) залишено без розгляду позов виконуючого обов'язки заступника прокурора м.Чернігова в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області та позов заступника прокурора м. Чернігова в інтересах держави в особі третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - Чернігівської міської ради до відповідача - Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва. При цьому, вимогами чинного на час ухвалення зазначеної ухвали процесуального закону не було передбачено заборони щодо повторного звернення з позовом після усунення обставин, що стали підставою для залишення його без розгляду.

Крім того, ухвалою Деснянського районного суду міста Чернігова у справі №750/3510/15-ц від 07.09.2015 провадження у справі було закрито з посиланням на чинну на час постановлення вказаної ухвали редакцію п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України у зв'язку з відмовою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області від заявленого позову. Проте, відмова позивача від позову не позбавляє прокурора подати відповідний позов з певними майновими вимогами на захист інтересів держави.

Крім того, в матеріалах справи № 927/26/18 наявні процесуальні рішення по справі № 750/3510/15-ц, які надані прокурором до матеріалів справи в належним чином засвідчених копіях і щодо наявності яких учасниками справи не заперечувалось, згідно яких суб'єктний склад у справі № 750/3510/15-ц- є відмінним від суб'єктного складу у справі № 927/26/18, а згідно ухвали від 02.02.2016 провадження у справі в частині позовних вимог заступника прокурора Чернігівської області в інтересах Чернігівської міської ради до житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва про зобов'язання вчинити дії - закрито у зв'язку з непідвідомчістю спору у наведеній частині судам цивільної юрисдикції.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.02.2016 у справі №750/3510/15-ц (копія якої надана прокурором у справу, і щодо вказаного процесуального документу учасники спору не заперечували щодо його наявності і який внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/55560993) за позовом заступника прокурора Чернігівської області в інтересах РВ ФДМУ по Чернігівській області, Чернігівської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_12 до Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва, треті особи: Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва, ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_14, про зобов'язання передати у комунальну власність ? частину гуртожитку по АДРЕСА_1, встановлено, що:

-07.11.2011 мешканці гуртожитку звернулися з колективною заявою до начальника ЖКП корпорації «Чернігівоблагропромбуд» про передачу гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, до комунальної власності громади м. Чернігова. 30.11.2011 ЖКП корпорації «Чернігівоблагропромбуд» надало ОСОБА_2 відповідь в якій зазначено, що підприємство не заперечує проти передачі у комунальну власність громади м. Чернігова, орієнтований термін передачі 2014 рік;

- відповідачем не було зареєстровано право власності на частину гуртожитку до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»;

-20.12.2005 листом №01/338 Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва «Чернігівоблагропромбуд» звернулася до Чернігівського міського голови із проханням вирішення питання про передачу на баланс міста всього житлового фонду у зв'язку із складним матеріальним становищем включаючи гуртожиток в АДРЕСА_1.

Вказаним рішенням у задоволенні позовних вимог заступника прокурора Чернігівської області в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_12 до Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва - відмовлено.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.02.2016 (копія якої надана прокурором у справу, і щодо вказаного процесуального документу учасники спору не заперечували щодо його наявності і який внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/55373249) у справі №750/3510/15-ц за позовом заступника прокурора Чернігівської області в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_12 до Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва, треті особи: Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва, ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_14, про зобов'язання передати у комунальну власність 1/2 частину гуртожитку по АДРЕСА_1, провадження у справі в частині позовних вимог заступника прокурора Чернігівської області в інтересах Чернігівської міської ради до Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва про зобов'язання вчинити певні дії - закрито. Вказана ухвала залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 22.03.2016 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/56712109).

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 22.03.2016 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/56712116) у справі №750/3510/15-ц апеляційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області задоволено частково. Рішення Деснянського райсуду м. Чернігова від 02.02.2016 змінено. Виключено з мотивувальної частини вказаного рішення абзаци другий і п'ятий на сторінці рішення 8 (Аркуш справи 124 том 3). В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.06.2017 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/67275947) касаційну скаргу ОСОБА_12 відхилено. Рішення Деснянського райсуду м. Чернігова від 02.02.2016, у незміненій апеляційним судом частині, та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22.03.2016 залишено без змін. В ухвалі, зокрема, зазначено, що цей спір (між Чернігівською міською радою та Житлово-комунальним підприємством Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва) має вирішуватись в господарському судочинстві.

Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в межах даної справи не підлягають доведенню обставини реорганізації Тресту «Чернігівсільбуд» та Чернігівського обласного міжколгоспного об'єднання по будівництву (облміжколгоспбуд) в об'єднання «Чернігівоблагробуд»; створення Житлово комунальної контори; направлення листа 20.12.2005 №01/338 Чернігівською обласною корпорацією агропромислового будівництва «Чернігівоблагропромбуд» до Чернігівського міського голови із проханням вирішення питання про передачу на баланс міста всього житлового фонду, в тому числі і спірного гуртожитку; не здійснення відповідачем реєстрації права власності на спірний гуртожиток до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, матеріалами справи підтверджується, що наказом об'єднання «Чернігівоблагробуд» від 16.03.1987 №78 створено Житлово-комунальну контору, яка об'єднує: житлово-експлуатаційну дільницю, житлово-експлуатаційну контору об'єднання «Чернігівоблагробуд» і гуртожитки, що знаходяться на балансі МПМК.

Актом приймання-передачі від 18.03.1987, відповідно до наказу об'єднання «Чернігівоблагробуд» №78 від 16.03.1987 в перелік будівель, які передаються Житлово-комунальній конторі об'єднання «Чернігівоблагробуд» включено і спірний гуртожиток у складі: половини першого поверху, другого і третього поверхів, підвального приміщення з їдальнею.

Рішенням виконкому Деснянської районної ради народних депутатів від 26.01.1987р. № 37 зареєстровано Положення про Житлово комунальну контору кооперативно державного об'єднання «Чернігівоблагробуд» Украгробуду.

Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 01.11.1979 №497 в склад проспекту Жовтневої революції м.Чернігова включено частину вулиці Попудренко.

Відповідно до рішення Виконкому Чернігівської міської ради від 15.12.1997 №290 Житлово-комунальній конторі об'єднання «Чернігівоблагробуд» видано державний акт на право постійного користування землею, в тому числі і по АДРЕСА_1.

Рішенням Чернігівської міської ради від 07.06.2001 АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1.

Згідно з статутом Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва, затвердженого рішенням загальних зборів засновників сільськогосподарських підприємств Чернігівської області від 26.03.1997р. (протокол № 1), її створено у відповідності з Законами України «Про підприємства в Україні», «Про власність», «Про колективне сільськогосподарське підприємство» шляхом реорганізації об'єднання «Чернігівоблагробуд».

Витягом з протоколу № 1 загальних зборів уповноважених представників засновників і учасників Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва від 28.04.1999 підтверджується створення Житлово -комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва шляхом реорганізації житлово -комунальної контори Чернігівського обласного об'єднання по агропромисловому будівництву «Чернігівоблагробуд», затверджено статут підприємства.

Згідно з п. п. 1.1, 1.2, 1.4 статуту Житлово -комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва, перереєстрованого розпорядженням Чернігівського міського голови від 22.07.1999р. № 335-р, ЖКП створено шляхом реорганізації житлово -комунальної контори Чернігівського обласного об'єднання по агропромисловому будівництву «Чернігівоблагропромбуд» і є її правонаступником. ЖКП засновано на майні, що є власністю Корпорації «Чернігівоблагропромбуд» (засновника).

У відповідності з п. п. 3.1 3.4 статуту ЖКП, майно підприємства складають основні фонди та оборотні кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Засновник наділяє підприємство статутним фондом у вигляді майна та грошових коштів. Розмір статутного фонду становить: основних фондів 16281 тис. грн., оборотних коштів 25 тис. грн. Джерелом формування майна підприємства є, зокрема, грошові та майнові внески засновника. Підприємство має право за згодою з засновником продавати і передавати іншим підприємствам, організаціям і установам, обмінювати, здавати в оренду, надавати в тимчасове користування або в позику споруди, устаткування, транспортні засоби, інвентар та інші матеріальні цінності, а також списувати їх з балансу в установленому порядку.

01.08.2001 між тролейбусним управлінням та об'єднанням «Чернігівагробуд» укладено договір про спільне володіння та дольову участь в утримання гуртожитку по АДРЕСА_1, який набирає чинності з 01 серпня і діє в частині спільного володіння постійно до зміни власника. Договір підписано начальником тролейбусного управління та представником ЖКП Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що станом на момент вирішення спору судом першої інстанції, як і станом на момент апеляційного провадження у справі, презумпцію чинності вказаного правочину, обумовлену ст. 204 Цивільного кодексу України, не було спростовано в установленому законом порядку, а тому заперечення проти позову з тих підстав, що його не підписано представником Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва обгрунтовано відхилені судом першої інстанції.

20.12.2005 Корпорація «Чернігівоблагропромбул» листом № 01/338 звернулася до голови міської ради з проханням розглянути питання відносно безоплатної передачі в комунальну власність житлового фонду, який знаходиться на балансі ЖКП, в т.ч. і гуртожитку по АДРЕСА_1.

Обставини існування та направлення листа з відповідними вимогами підтверджуються рішеннями Господарського суду Чернігівської області від 17.11.2010 у справі №18/33 (19/133 (2/126 (7/115 (15/116)), Деснянського райсуду м. Чернігова від 02.02.2016 у справі №750/3510/15-ц, які набрали законної сили. Крім того, направлення листа такого змісту Міській раді підтверджується письмовим поясненням від 01.02.20189 №03/23 Корпорації «Чернігівоблагропромбуд».

Рішенням VІІ сесії Чернігівської міської ради V скликання від 31.08.2006 «Про передачу в комунальну власність територіальної громади міста Чернігова житлового фонду та об'єктів соціальної інфраструктури», міськрадою надано згоду на безоплатну передачу відомчого та державного житлового фонду разом із вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями, зовнішніми мережами електро-, тепло-, газо-, водопостачання, а також будівлями призначеними для обслуговування цього фонду, зокрема, п'ятиповерхового 53 кімнатного гуртожитку по АДРЕСА_1, спільного з Комунальним підприємством «Чернігівське тролейбусне управління».

Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради №311 від 20.11.2006 «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості, відновлення правовстановлювальних документів, заміну ідеальних частин між співвласниками в загальному користуванні житловими будинками» доручено Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації оформити свідоцтво про право власності на підставі проведеної інвентаризації, зокрема, Житлово-комунальному підприємству Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва на підвальне нежитлове приміщення колишньої їдальні по АДРЕСА_1.

08.12.2006 між ЖКП Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва (Продавець) та Покупцями - ОСОБА_15, ОСОБА_16 укладено договір купівлі-продажу підвального нежитлового приміщення колишньої їдальні загальною площею 430,3 кв.м. по АДРЕСА_1. Договір посвідчено 08.12.2006 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В.

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації підтверджується, що нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_16 - 1/3 частки, ОСОБА_15 - 2/3 частки, на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2006.

В свою чергу, як встановлено судом першої інстанції, і не заперечувалось учасниками спору, нежитлові приміщення, власниками яких є фізичні особи ОСОБА_16 та ОСОБА_15 не є предметом спору.

27.03.2007 відповідач звернувся до Чернігівського міського голови з листом у якому просив відмінити рішення Чернігівської міської ради від 31.08.2006 «Про передачу у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова житлового фонду та соціальної інфраструктури» в частині передачі 22 житлових будинків, що є власністю ЖКП корпорації «Чернігівоблагропромбуд».

Листом від 14.03.2013 №6-12/276 Деснянська районна рада у м. Чернігові прохала відповідача надати інформацію щодо гуртожитку по АДРЕСА_1 (1/2 частина) яка потрібна для виконання доручення Президента України щодо забезпечення конституційних прав на житло громадян, які проживають у гуртожитках.

Листом від 15.03.2013 №53 відповідач повідомив Деснянську районну раду у м. Чернігові про те, що згідно з законом гуртожитки, які було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації) передаються у власність територіальної громади за умови попередньої повної компенсації вартості гуртожитку. Просив повідомити про розмір суми компенсації.

Листом від 12.04.2013 №2-25/402 Деснянська районна рада у м. Чернігові повідомила відповідача про те, що 15.04.2013 буде працювати комісія районної ради у місті Чернігові з питань технічного стану житлового фонду, а саме: гуртожитку по АДРЕСА_1, а також просила забезпечити участь представника відповідача в роботі комісії.

У відповідь на вказаний лист, відповідач листом від 12.04.2013 №68 повідомив Деснянську районну раду у м. Чернігові про те, що представник від ЖКП присутнім не буде, а також просив повідомити про розмір суми компенсації, яку отримає підприємство у разі передачі гуртожитку.

24.04.2013 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області надіслало на ім'я Чернігівського міського голови звернення № 05-6-01533 щодо гуртожитку по АДРЕСА_1, в якому просило розпочати роботу щодо прийняття об'єкту державного житлового фонду-гуртожитку у АДРЕСА_1, до комунальної власності територіальної громади міста Чернігова.

Листом від 29.11.2013 №6-12/1263 Деснянська районна рада у м. Чернігові повідомила відповідача, що порядок визначення розміру компенсації вартості гуртожитків, які включені до статутних капіталів товариств, утворених в процесі приватизації (корпоратизації) визначений постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.1013 №859. Просила надати відповідь на поставлені питання з протоколу засідання Кабінету Міністрів України від 30.10.2013.

Листом №208 від 04.12.2013 відповідач повідомив, що гуртожиток по АДРЕСА_1 перебуває у його статутному капіталі, правомірність передування гуртожитку у власності ЖКП підтверджена рішеннями судових засідань, оскільки під час розгляду судових справ позивачами не була доведена належність гуртожитків державі.

Рішенням 36 сесії 6 скликання Чернігівської міської ради від 30.12.2013 «Про Програму передачі гуртожитків у власність територіальної громади м. Чернігова та реалізації житлових прав мешканців гуртожитків на 2014-2015 роки» затверджено Програму передачі гуртожитків у власність територіальної громади м. Чернігова та реалізації житлових прав мешканців гуртожитків на 2014-2015 роки.

Додатком 1 до вказаної програми є перелік гуртожитків, які підлягають передачі у власність територіальної громади м. Чернігова у 2014-2015 роках у який включено 2 під'їзд гуртожитку по АДРЕСА_1, приватної форми власності.

01.04.2015 представниками ЖКП корпорації «Чернігівоблагропромбуд» та КП Чернігівське тролейбусне управління складено акт про інвентаризацію будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 та складено акт розподілу нерухомого майна за яким відповідачу розподілено приміщення у підвалі, першого, другого та третього поверхів (перелік наведено у акті).

В матеріалах справи наявний в копії поповерховий план інвентаризаційної справи приміщень підвалу, першого-третього поверхів спірного гуртожитку.

Розпорядженням Чернігівської міської ради від 08.05.2014 №78-р створено комісію з питань приймання житлового фонду у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова. До складу комісії включено, зокрема, і представників підприємств, установ, організацій, які передають об'єкти житлового фонду. Аналогічні комісії створені і розпорядженнями Чернігівської міської ради від 24.02.2015 №37-р, від 30.06.2016 №212-р, від 09.02.2017 №37-р.

Листом від 03.11.2017 №7-4/1516 Фонд комунального майна Чернігівської міської ради звернувся до відповідача з пропозицією надати кандидатуру представника до складу комісії з обстеження спірного гуртожитку та надати дозвіл на таке обстеження.

Обставина направлення вказаного листа підтверджується копією фіскального чека Укрпошти від 07.11.2017 (а.с.69 т.1).

Відповіді на вказаний лист відповідачем не було надано.

Листом від 14.11.2017 №7-4/1580 Фонд комунального майна Чернігівської міської ради повідомив прокурора Чернігівської області про те, що відповідач відмовився надавати своїх представників до складу комісії з питань приймання об'єктів житлового фонду.

Згідно ст. ст. 89, 90 Цивільного кодексу УРСР, який був чинним на час будівництва та введення в експлуатацію спірного гуртожитку, державна власність спільне надбання всього радянського народу, основна форма соціалістичної власності. Держава є єдиним власником всього державного майна.

Державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв'язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави.

Відповідно до ст. 94 Цивільного кодексу УРСР, колгоспи, інші кооперативні організації, їх об'єднання володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, будівництво спірного гуртожитку здійснювалось на замовлення Міністерства сільського будівництва УРСР за рахунок державних капітальних вкладень, а не за рахунок внесків або грошових коштів членів кооперативної організації чи їх об'єднання. Тобто, гуртожиток з моменту введення його у експлуатацію належав до державної, а не колгоспно- кооперативної форми власності.

Відповідно до ст. ст. 4, 5 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд).

Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

З моменту введення в експлуатацію гуртожитку і до моменту реорганізації тресту «Чернігівсільбуд» в 1985 року він перебував у віданні Міністерства сільського будівництва УРСР, яке було ліквідовано відповідно до наказу Держагропрому УРСР від 7 квітня 1986 року № 130. Тобто, гуртожиток відносився до державного відомчого житлового фонду.

Відповідно до ст. 24 Житлового кодексу УРСР, для експлуатації державного і громадського житлового фонду створюються житлово- експлуатаційні організації, діяльність яких здійснюється на основі господарського розрахунку. Житлово-експлуатаційні організації забезпечують схоронність житлового фонду і належне його використання, високий рівень обслуговування громадян, а також контролюють додержання громадянами правил користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і прибудинкової території.

Виходячи зі змісту Положення про житлово -комунальну контору кооперативно державного об'єднання «Чернігівоблагробуд» Украгробуду та Статуту ЖКП, вказані особи є житлово - експлуатаційними організаціями.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відхилення доводів відповідача в обгрунтування заперечень позову про те, що право власності на спірне майно виникло у відповідача з дня реєстрації його статуту, тобто з 1999, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження вказаної обставини.

Надані в якості доказів акт приймання-передачі від 18.03.1987, список будівель і споруд, які передаються Житлово-комунальній конторі об'єднання «Чернігівоблагробуд», довідка розшифровка статті балансу «Основні засоби» відповідача станом на 01.04.1999, акт приймання-передачі майна, яке увійшло у статутний фонд та повне господарське володіння ЖКП який затверджено наказом Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва «Чернігівоблагропромбуд» від 28.04.1999, - обгрунтовано не прийняті судом першої інстанції в якості належних, допустимих та достатніх доказів в підтвердження правомірності включення спірного гуртожитку до статутного фонду відповідача, оскільки об'єднання «Чернігівоблагробуд» не було власником спірного гуртожитку.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інтанції про те, що гуртожиток по АДРЕСА_1 був переданий на підставі наказу об'єднання «Чернігівоблагробуд» від 16.03.1987 № 78 на баланс житлово -комунальної контори для забезпечення схоронності житлового фонду і належного його використання.

З моменту реорганізації житлово -комунальної контори і на день розгляду даної справи судом спірна будівля перебуває на балансі відповідача. Однак знаходження майна на балансі підприємства не підтверджує права власності балансоутримувача на це майно.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує і те, що з урахуванням Основ житлового законодавства Союзу СРСР і союзних республік, зокрема ч. 2 ст. 5 Житлового кодексу УРСР, Закону України «Про власність» (чинних в період дії спірних правовідносин), визначено, що об'єктом права комунальної власності є зокрема, державний житловий фонд.

При цьому, пунктом 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 16.03.1991 № 885 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» зазначено, що майно, необхідне для задоволення соціально - економічних потреб населення відповідної адміністративно - територіальної одиниці, підлягає передачі в її комунальну власність до 01.07.1991. Отже, відповідним законодавством було визначено, що всі об'єкти житлового фонду, будівництво яких здійснювалось в період існування СРСР підлягає передачі у комунальну власність територіальних громад. При цьому, приміщення гуртожитку було завершено будівництвом у 1969 році, в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують факт здійснення будівництва гуртожитку за рахунок капітальних вкладень Міністерства сільського будівництва УРСР (титульні списки, листування).

В свою чергу, Міністерство сільського будівництва УРСР припинило свою діяльність відповідно до постанови Центрального комітету комуністичної партії України та Ради Міністрів УРСР від 19..11.1985 № 412 «Про Державний агропромисловий комітет Української УРСР», і на його базі був створений Союзно-республіканський Державний агропромисловий комітет Української РСР, який ліквідовано відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 24.05.1991 № 12 «Про порядок реалізації Закону України «Про перелік міністерств та інші центральні органи державного управління Української РСР» без правонаступництва.

Таким чином, станом на 24.05.1991 державні органи управління - юридичні особи, які могли б бути органом управління об'єктів нерухомого майна, які були побудовані за рахунок державних капітальних вкладень Міністерства сільського будівництва УРСР припинили свою діяльність без правонаступництва.

Фонд державного майна України створено на підставі Постанови Верховної Ради України від 07.07.1992 № 2558-ХІІ «Про Тимчасове положення про Фонд державного майна України». Таким чином, на час припинення Міністерства сільського будівництва УРСР та його правонаступників - державного органу управління спірним майном створено не було, а після створення Фонду державного майна України балансоутримувачем спірного об'єкта нерухомості не було надано Фонду відомостей для внесення відповідного об'єкту до Єдиного реєстру об'єктів державної власності. Проте, відсутність відомостей у вказаному реєстрі не спростовує факту будівництва спірного гуртожитку державною організацією за рахунок державних капіталовкладень, як не припиняє наявності у вказаного гуртожитку статусу державного, не позбавляє Фонд державного майна України в особі Регіонального відділення по Чернігівській області вирішувати питання щодо управління цим майном, як не звільняє відповідача від обов'язку передати спірні приміщення гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м.Чернігова.

Крім того, лист РВ Фонду державного майна України № 18-09-00433 від 07.02.2019, який долучений третьою особою-5 до матеріалів справи, не спростовує обставин, встановлених в межах розгляду даної справи, зокрема і щодо факту будівництва спірного гуртожитку державною організацією за рахунок державних капіталовкладень, наявності у вказаного гуртожитку статусу державного, і не спростовує обов'язок відповідача передати спірні приміщення гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м.Чернігова.

Згідно п.1 ч.1 ст.2, ч.1 ст.3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Загальними засадами державної реєстрації прав є:

гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

публічність державної реєстрації прав;

внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Як підтверджується наявними матеріалами справи, відповідачем не було зареєстровано право власності на спірний гуртожиток до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» хоча і Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966р., затвердженою Заступником Міністра комунального господарства Української РСР та погодженою з Заступником Голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966р. (чинної на момент передачі гуртожитку на баланс житлово -комунальної контори), і Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998р. № 121, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.1998р. за № 399/2839 (чинної на момент створення відповідача), було передбачено обов'язкову реєстрацію таких прав.

Відповідно до ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні та подані у справу докази в сукупності, дійшов висновку, що відповідачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження набуття ним на законних підставах права власності на спірний гуртожиток.

Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих Рад народних депутатів у порядку і в строки, що визначаються Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української РСР (ч. 2 ст. 5 Житлового кодексу УРСР).

З 15.04.1991 був введений в дію Закон Української РСР «Про власність» (чинного в момент спірних правовідносин), статтею 1 якого визначено, що житловий фонд становить складову частину національного багатства України і є власністю народу України.

Положеннями ст. ст. 31, 35 Закону Української РСР «Про власність» було визначено, що до державної власності в Українській РСР належать загально державна (республіканська) власність і власність адміністративно територіальних одиниць (комунальна власність). Об'єктом права комунальної власності є, зокрема, державний житловий фонд.

В п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 16.03.1991р. № 885-ХІІ „Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» зазначено, що майно, необхідне для задоволення соціально економічних потреб населення відповідної адміністративно -територіальної одиниці, підлягає передачі в її комунальну власність до 1 липня 1991 року.

Основні засади передачі об'єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об'єктів права комунальної власності у державну власність безоплатно або шляхом обміну врегульовані Законом України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01.04.1998.

У відповідності з ст. 2 цього Закону, об'єктом передачі згідно з цим Законом є, зокрема, житловий фонд та інші об'єкти соціальної інфраструктури (далі - об'єкти соціальної інфраструктури), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом.

Статтею 3 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» встановлено, що ініціатива щодо передачі об'єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування.

Особливості передачі об'єктів соціальної інфраструктури визначені в ст. 41 даного Закону згідно положень якої передача об'єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Ініціатива щодо передачі об'єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Рішення щодо передачі об'єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад.

Матеріалами справи підтверджується, що ініціатива щодо передачі гуртожитку в комунальну власність виходила від Корпорації яка є засновником підприємства відповідача на балансі якого перебуває гуртожиток, який є житлово- експлуатаційною організацією.

Необхідною умовою для передачі об'єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність є наявність рішення органу, уповноваженого управляти державним майном.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, відповідним органом є Фонд державного майна України який відповідно до п.п. й) пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про управління об'єктами державної власності погоджує (приймає) рішення про передачу об'єктів державної власності в комунальну власність.

Згідно з п.9) ч.1 статті 5 Закону України «Про фонд Державного майна України» Фонд Державного майна України погоджує (приймає) відповідно до законодавства рішення про передачу об'єктів державної власності в комунальну власність.

Чинним законодавством України не встановлено в якій саме формі повинно бути прийнято Фондом державного майна України рішення про передачу об'єктів державної власності в комунальну власність.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції враховує, що в матеріалах справи наявний лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області від 24.04.2013 до Чернігівського міського голови щодо гуртожитку по АДРЕСА_1 з проханням розпочати роботу по прийняттю вказаного об'єкту державного житлового фонду до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова, тобто відповідним уповноваженим органом фактично повідомлено про необхідність початку процедури щодо передачі об'єкту соціальної інфраструктури у комунальну власність.

Відповідно до п. 51 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання надання згоди на передачу об'єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об'єктів з комунальної у державну власність.

Як свідчать матеріали справи, Чернігівською міською радою було надано згоду на передачу гуртожитку з державної у комунальну власність шляхом прийняття рішення від 31.08.2006р. «Про передачу в комунальну власність територіальної громади міста Чернігова житлового фонду та об'єктів соціальної інфраструктури», тобто у визначений законом спосіб та формі.

01.01.2009 набув чинності Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», відповідно до ч.3 ст.1 якого його сфера дії поширюється на гуртожитки, що є об'єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей).

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 та 5 частини 1 статті 3, частини 2 статті 14, пункту 1 частини 1 статті 18 вказаного Закону, забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів:

- всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад;

- передача гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом;

- передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону;

- рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд.

Гуртожитки державної форми власності передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону на безкомпенсаційній основі.

Органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону: приймають рішення про прийняття у власність відповідної територіальної громади гуртожитків (майнових комплексів) відповідно до цього Закону.

Законом України від 21.06.2012 №16/5861 затверджено Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки відповідно до Загальної частини якої громадяни, які проживають у гуртожитках державної форми власності та на яких поширюється дія зазначеного Закону, можуть приватизувати займані ними житлові приміщення після передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Метою Програми є передача гуртожитків у власність територіальних громад для забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків.

На виконання вказаних законів, рішенням 36 сесії 6 скликання від 30.12.2013 Чернігівської міської ради було затверджено програму передачі гуртожитків у власність територіальної громади м. Чернігова та реалізації житлових прав мешканців гуртожитків на 2014-2015 роки. До переліку гуртожитків, які підлягають передачі, увійшов і спірний гуртожиток (п.2 графи приватна форма власності), що перебуває на балансі відповідача.

Набуття власності відповідачем на спірний гуртожиток не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому включення цього гуртожитку до переліку майна приватної форми власності обгрунтовано не прийнято до уваги судом першої інстанції, з висновками якого погоджується в цій частині і суд апеляційної інстанції.

Постановою Кабінету Міністрів України №891 від 06.11.1995 затверджено Положення про порядок передачі у комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій (далі - Положення).

Відповідно до п.5 вказаного Положення, передача будинків відомчого житлового фонду в комунальну власність провадиться комісією з питань приймання відомчого житлового фонду в комунальну власність, яка утворюється Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями або виконкомами відповідної Ради.

До складу цієї комісії входять представники відповідних місцевих комунальних підприємств, житлово-експлуатаційної організації, на баланс якої передаються будинки відомчого житлового фонду, регіонального відділення (представництва) Фонду державного майна, місцевого фінансового органу, бюро технічної інвентаризації, спеціалізованого проектного інституту, підприємства, установи чи організації, що передає відомчий житловий фонд, та представники інших заінтересованих підприємств, установ і організацій.

Як підтверджується матеріалами справи, відповідну комісію Чернігівською міською радою було створено, однак відповідач відмовився направляти свого представника для участі у роботі комісії, що перешкоджає передачі у комунальну власність спірного гуртожитку.

За змістом ч. 2 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відмова відповідача передати гуртожиток в комунальну власність не дає змогу позивачу-1 здійснювати свої повноваження щодо реалізації прав держави як власника такого об'єкту, пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням ним, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних потреб та забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків. Крім того, відмова відповідача від передачі гуртожитку у комунальну власність порушує права та інтереси членів територіальної громади міста в особі Чернігівської міської ради, якою прийнято рішення про програму передачі гуртожитків у власність територіальної громади міста та реалізації житлових прав мешканців гуртожитків.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі позивачів в частині зобов'язання відповідача передати у комунальну власність 1/2 частину гуртожитку, а саме: приміщення підвалу: № № 2-4, 2-5, 2-6, 2-11, 2-12, 2-13, 2-14, 2-15, 2-20; першого поверху: № № 1, 2, 4, 5, 6, 7, 10а, 11, 12, 13, 14, 14а, 14б, 15а, 16, 17, 18, 18а, ІІІ, IV, XIV, XV, XVI, XVII (9), XXI; другого поверху: XXII (53), XXIII (54), XXIV, XXV (23), XXVI, XXVII, XXIX, XXX, XXXI (37), XXXII, XXXIII (38), XXXIV, XXXV, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46-1, 46-2, 46-3, 48, 49; третього поверху: № № XXXVI, XXXVII, XXXVIII, XXXIX, XXXX, XXXI, XXXXII, XXXXIII, XXXXIV, XXXXV, XXXXVI, XXXXVII, XXXXVIII, XXXXIX, L, 50, 51, 52, 53-1, 53-3, 53-4, 55, 56-1, 57-2, 57-3, 58, 59, 60, 61, 62, 63, 64, 65, 66-1, 66-3, 66-4, 68-1, 68-3, 68-4, 70, 71, 72, 73-1, 73-3, 73-4, 75 разом з вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями, зовнішніми та внутрішніми мережами електро-, тепло-, газо-, водопостачання та водовідведення - є законними, обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України та підлягають задоволенню.

В іншій частині позову про зобов'язання відповідача передати у комунальну власність частину гуртожитку разом з вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями, а також будівлями, призначеними для їх обслуговування, позов задоволенню не підлягає, оскільки прокурором не визначено які саме вбудовані, прибудовані приміщення та будівлі для їх обслуговування підлягають передачі.

Відповідачем та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Чернігівською обласною корпорацією агропромислового будівництва, заявлено про застосування позовної давності.

Щодо заяви третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Чернігівською обласною корпорацією агропромислового будівництва - стосовно застосування строку позовної давності, то суд апеляційної інстанції зазначає, що вказана заява не підлягає розгляду в силу приписів ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, якою визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. В свою чергу, вимогами статті 45 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторонами у судовому процесі є позивач та відповідач, а третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору не віднесена саме до сторін судового процесу, а має відповідний процесуальний статус, визначений ст. 50 Господарського процесуального кодексу України.

Стосовно заяви відповідача про застосування до вимог прокурора строку позовної давності згідно з ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, і щодо пропуску якого наголошується скаржником в обгрунтування доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Відповідач зазначає, що рішення Чернігівської міської ради від 31.08.2006 підлягало реалізації протягом трьох років, у зв'язку з чим прокурором пропущено трирічний строк на звернення до суду з позовом, а тому відповідач просив застосувати строк позовної давності і відмовити у позові згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статей 256, 257, ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і що перевірено судом апеляційної інстанції за наслідками розгляду справи в апеляційному порядку, спірний гуртожиток належить до державної форми власності і необхідною умовою для його передачі у комунальну власність є рішення органу, який уповноважений управляти державним майном. При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи наявний лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області від 24.04.2013 до Чернігівського міського голови щодо гуртожитку по АДРЕСА_1 з проханням розпочати роботу по прийняттю вказаного об'єкту державного житлового фонду до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова, тобто відповідним уповноваженим органом фактично повідомлено про необхідність початку процедури щодо передачі об'єкту соціальної інфраструктури у комунальну власність.

Рішенням Чернігівської міської ради від 30.12.2013 затверджено Програму передачі гуртожитків у власність територіальної громади м. Чернігова та реалізації житлових прав мешканців гуртожитків на 2014-2015 роки. Додатком №1 до вказаної програми визначено, що спірний гуртожиток підлягає передачі у комунальну власність у 2014-2015 роках.

Отже, про порушення свого права Чернігівська міська рада дізналася 01.01.2016, тобто, зі спливом визначеного строку передачі спірного гуртожитку до комунальної власності.

За змістом частин 3 - 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, статті 261 Цивільного кодексу України у разі звернення прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, строк позовної давності повинен обчислюватися з дати, коли саме позивачу (тобто органу, в інтересах якого звертається до суду прокурор), стало відомо про порушення його права, а не з моменту, коли про порушене право стало відомо прокурору.

На дату подачі прокурором позову - 02.01.2018, загальний строк позовної давності не сплив і підстави для відмови у позові за заявою позивача про застосування позовної давності відсутні.

Листом від 17.01.2018 №18-03-00225 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області повідомило, що відомості про спірний гуртожиток в реєстрі об'єктів державної власності, що перебувають в його управлінні відсутні. Чернігівська обласна корпорація агропромилового будівництва створена шляхом реорганізації Чернігівського обласного об'єднання по агропромиловому будівництву «Чернігівоблагробуд». Реорганцізація вказаних підприємств Регіональним відділенням не проводилась. ЖКП «Чернігівоблагропромбуд» в управління Регіонального відділення - не перебуває.

Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, не включення до Єдиного реєстру об'єктів державної власності спірної частину гуртожитку, який побудовано за рахунок державних капітальних вкладень і який знаходиться на балансі відповідача, не є підставою для відмови у позові.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції порушено вимоги ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суд змінив з власної ініціативи підставу позовних вимог, не врахувавши, що первісний позов прокурора не ґрунтувався на рішенні Чернігівської міської ради від 30.12.2013, а також допустив порушення ст.ст. 80, 166 Господарського процесуального кодексу України, прийнявши докази подані прокурором разом з відповіддю на відзив - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні, оскільки предмет та підстави позову не змінювались прокурором у розумінні вимог процесуального законодавства, а лише зазначено додаткові обгрунтування позовних вимог, які були направлені відповідачу та третім особам у встановленому порядку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни в апеляційному порядку рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.03.2018 у справі №927/26/18 - відсутні.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене Північний апеляційний господарський суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 73, 74, 76, 129, 234-241, 269, 273, 275-284, 287, 288 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва на рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.03.2018 у справі №927/26/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.03.2018 у справі №927/26/18 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Житлово-комунальними підприємством Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва.

4. Матеріали справи №927/26/18 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 17.04.2019.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

Н.Ф. Калатай