справа №910/1586/18
Казенне підприємство "Морська пошуково-рятувальна служба" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "РВС Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "НК Преміум" про визнання пункту договору недійсним в частині.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року у справі №910/1586/18 позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано недійсним п.1.4 договору про надання гарантії № Д-3370-17Г, укладеного 11.07.2017 року між Публічним акціонерним товариством "РВС Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "НК Преміум" в частині "Гарантія вступає в силу з моменту повного грошового покриття Принципалом на відповідних рахунках Гаранта" - недійсним з моменту його вчинення.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "НК Преміум" та Публічне акціонерне товариство "РВС Банк" звернулося до апеляційної інстанції з апеляційними скаргами, в якій просили ухвалити постанову, якою скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року по справі №910/1586/18 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Казенного підприємства "Морська пошуково-рятувальна служба" до Публічного акціонерного товариства "РВС Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "НК Преміум" про часткове визнання договору недійсним, відмовити повністю.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вирішила, що рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги Товариство з обмеженою відповідальністю "НК Преміум" та Публічного акціонерного товариства "РВС Банк" - без задоволення, з мотивів викладених в постанові.

Постанова підписана з окремою думкою, враховуючи наступне.

Позовні вимоги були мотивовані, зокрема, тим, що п. 1.4. договору про надання гарантії №Д-3370-17Г від 11.07.2017 року, яким передбачено, що гарантія вступає в силу з моменту розміщення грошового покриття принципалом в розмірі суми гарантії на відповідних рахунках банку-гаранта, суперечить нормам чинного законодавствам та свідчить про відсутність наміру досягнути реальних наслідків від договору, оскільки договір не містить строку, до якого принципал зобов'язаний внести грошове покриття на рахунок банку, тож позивач стверджує, що в гарантії не визначений ані строк, ані термін дії банківської гарантії.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що замовник має право зазначити в оголошенні про проведення процедури закупівлі та в тендерній документації вимоги щодо надання забезпечення тендерної пропозиції.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст. 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Господарського кодексу України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов'язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов'язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Порядок, умови надання та отримання банками гарантій та їх виконання регулюються Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 639 від 15.12.2004 року.

Враховуючи встановлені обставини справи, предмет спору (визнання недійсним п. 1.4. договору про надання гарантії) вважаю, що в даній справі відсутні підстави для задоволення позову, з огляду на наступне.

Верховний суд у постанові від 12.11.2018 року направляючи справу на новий розгляд вказав на необхідність:

- з'ясування питання щодо вжиття позивачем усіх необхідних дій для отримання гарантії;

- оцінки посилань на неспрямованість договору на настання реальних наслідків та можливість уникнення від виконання зобов'язань.

В ході розгляду справи позивачем не було доведено, що він вчинив усі необхідні дії (з розумною обачністю) щодо встановлення обставин набрання чинності гарантією. При цьому, він мав таку можливість з огляду на зміст гарантії. Також позивач, як замовник мав можливість не прийняти документи учасника в разі невідповідності гарантії вимогам, які до неї висуваються (зокрема щодо «безумовності»).

Не встановлення строку виконання фінансового зобов'язання не може свідчити про відсутність наміру сторін на настання реальних наслідків.

Невідповідність гарантії відповідним вимогам чи встановлення в договорі умови до якої гарантія вступає в силу не свідчить про намір однієї зі сторін уникнути відповідальності за невиконання зобов'язання, і не може бути підставою для визнання окремого пункту договору недійсним.

Крім того, слід врахувати, що без відповідного пункту - договір за твердженням відповідача (Публічного акціонерного товариства "РВС Банк") взагалі не міг бути укладений, так як видання гарантії без грошового покриття суперечило волі та намірам сторін договору.

Суддя

Північного апеляційного

господарського суду В.В. Сулім

"16" квітня 2019 р.