номер провадження справи 27/61/18
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2019 Справа № 33/5009/8037/11

м.Запоріжжя Запорізької області

Колегія суддів господарського суду Запорізької області: головуючий суддя Дроздова С.С., судді: Азізбекян Т.А., Боєва О.С., при секретарі судового засідання Шолоховій С.В., розглянувши матеріали справи

За позовом: Бердянського міжрайонного прокурора (вул. Перемоги, 4, м. Бердянськ, 71112) в інтересах держави, в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Фонд державного майна України (вул. Генерала Алмазова, 18/9, м. Київ, 01133)

до відповідача 1: Виконавчого комітету Бердянської міської ради (пл. Єдності, 2, м. Бердянськ, Запорізька область, 71100)

до відповідача 2: Приватного акціонерного товариства Приазовкурорт (правонаступник Закритого акціонерного товариства Приазовкурорт) (вул. Котляревського-Волкова, б. 12/24, м. Бердянськ, Запорізька область, 71100)

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2: Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця(правонаступник Закритого акціонерного товариства лікувальних оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця) (вул. Шота Руставелі, 39/41, м. Київ, 01019)

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Комунальне підприємство Бердянське бюро технічної інвентаризації(вул. Морська, 21, м. Бердянськ, Запорізька область, 71100)

про визнання частково недійсним рішення, визнання права власності та витребування майна

за участю представників:

прокуратури: ОСОБА_1, посвідчення № 038186 від 30.12.2015 р.

позивача: не зявився

відповідача-1: не зявився

відповідача-2: ОСОБА_2, дов. № 07/01 від 02.01.2019 р., ОСОБА_3, довіреність № 07/05 від 08.01.2019 р.

третьої особи-1: ОСОБА_4, дов. № 20-12/01 від 20.12.2018 р.

третьої особи-2: не зявився

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Запорізької області на новий розгляд надійшла справа № 33/5009/8037/11 за позовом Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Виконавчого комітету Бердянської міської ради та Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Комунального підприємства «Бердянське бюро технічної інвентаризації» з позовом про визнання недійсним пункту 6.7 рішення Відповідача-1 № 399 від 07.07.2005 «Про оформлення права власності»; визнання права власності за державою Україна в особі Позивача-1 на обєкти нерухомого майна Відповідача-2 за адресою: вул. Волкова вул. Котляревського, 24/12, м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основних будівель «А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н», прибудов «а, а1, к, н, н1, н2», ганку до «а», сходів до «Б», сходів до «В», двох сходів до «З», ганку до «к», двох ганків до «Л», сходів до «н2», складу-ангару «Ж», навіса «И», сарая «М», альтанки «О», парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємкостей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, IV, V; витребування із чужого незаконного володіння Відповідача-2 нерухомого майна Відповідача-2 за адресою: вул. Волкова вул. Котляревського, 24/12, м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основних будівель «А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н», прибудов «а, а1, к, н, н1, н2», ганку до «а», сходів до «Б», сходів до «В», двох сходів до «З», ганку до «к», двох ганків до «Л», сходів до «н2», складу-ангару «Ж», навіса «И», сарая «М», альтанки «О», парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємкостей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, IV, V і повернути у власність держави в особі Позивача-1.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2018 р., справу № 33/5009/8037/11 передано на розгляд судді Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 23.05.2018 р. справу № 33/5009/8037/11 суддею Дроздовою С.С. прийнято до свого провадження, присвоєно справі номер провадження 27/61/18 та призначено підготовче судове засідання на 13.06.2018 р.

Справа № 33/5009/8037/11 розглядається за правилами загального позовного провадження.

11.06.2018 р. на адресу суду надійшов відзив № 07/327 від 08.06.2018 р. (вх. № 08-08/10509/18 від 11.06.2018 р.) на позовну заяву, з урахуванням вказівок викладених у постанові Верховного суду від 27.04.2018 р., відповідно до якого вказав, що позивач в обґрунтування позовних вимог, а саме на підтвердження, права власності або порушення прав власності держави не надав жодного доказу на спірне майно, як і не навів нормативного обґрунтування на підтвердження своїх вимог. Та не вказав в чому полягає порушення інтересів держави, не обґрунтував, в чому полягає необхідність їх захисту. ПрАТ «Приазовкурорт» на підтвердження законності володіння майном, як власник, надавав суду докази, які па даний час підтверджують вказаний факт. Факт правомірності володіння, користування і розпорядження цим майном АТ Укрпрофоздравниця», підтверджується рішенням від 20.01.1997 року у справі №137/7 Вищого Арбітражного Суду України, яке має законну силу і є преюдиціальним при розгляді даних позивних вимог. Предметом розгляду у справі №137/7 були заявлені ФДМУ позовні вимоги про визнання недійсними установчих документів АТ «Укрпрофздравниця» з тих мотивів, що майно, на якому створено акціонерне товариство, не належало його засновнику Федерації профспілок України. Органом управління цим майном є позивач, оскільки воно належало загальносоюзній громадській організації колишнього Союзу РСР. Судом винесено рішення, відповідно до якою в позові ФДМУ було відмовлено. Вказаним рішенням підтверджується і встановлений судом факт, що ФДМУ не є органом управління спірного майна, а відповідач 2 є законним власником спірного нерухомого майна.

Також у вказаному відзиві відповідач 2 заявив про застосування строку позовної давності до вимоги прокуратури та позивача. Крім того, відзив відповідача містить клопотання щодо обєднання в одне провадження дану справу та господарську справу 18/5009/7393/11, мотивуючи тим, що обидві справи розглядаються між одними і тими же учасниками, позовні вимоги одні і тіж самі, а саме визнання пунктів рішення виконкому недійсним, визнання права власності та витребування майна.

Клопотання відповідача-1 щодо обєднання в одне провадження даної справи та господарської справи 18/5009/7393/11 (яка вже розглядається суддею Гороховим І.С.), судом залишено без задоволення, як процесуально необґрунтоване, оскільки справи в господарському судді передаються на розгляд на підставі Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, інформація вноситься до системи автоматизованого розподілу.

13.06.2018 р. в підготовчому засіданні, на підставі ст. 183 ГПК України, судом оголошено перерву до 04.07.2018 р., про що винесено відповідну ухвалу.

14.06.2018 р. від позивача надійшла заява № 10-25-11409 від 08.06.2018 р. (вх. № 08-08/10800/18), відповідно до якої просить суд визнати причини пропуску строків позовної давності поважними та поновити цей строк. Заявлений прокурором позов підтримав на підставах викладених у письмовому відзиві, просить задовольнити вимоги прокурора в повному обсязі.

19.06.2018 р. від позивача надійшов відзив на позовну заяву № 10-25-11686 від 12.06.2018 р., відповідно до якого просив суд позов задовольнити та зазначив, що майно, яке було передано до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», є державною власністю, будь-яких нормативних актів, які б передбачали вибуття спірного майна з державної власності, не існує.

На виконання вимог Постанови Верховної Ради України від 01.11.1996 № 461/96-ВР «Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» Фондом було складено Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ та підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходились у віданні Федерації незалежних профспілок України (колишньої Укрпрофрадіі), підписаного керівниками Фонду державного майна України та Федерації незалежних профспілок України 14.07.1997, до якого включено спірне майно. В результаті складання зазначеного Переліку було підтверджено, що спірний об'єкт станом на 24.08.1991 р. знаходився не у власності, а лише у віданні Федерації незалежних профспілок України (колишньої Укрпрофради). під час створення ПрАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» спірне майно, що передавалось до статутного капіталу товариства, не переходило у його приватну власність, а залишалось і залишається у власності держави. Доводи про те, що позивач про порушення права дізнався ще в 1997 р. під час звернення Фондом до суду з позовом до АТ «Укрпрофоздоровниця» про визнання недійсним установчих документів саме з тих підстав, що до статутного фонду відповідача було передано основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, що є у державній власності, а тому позивач безумовно знав про порушення права власності держави на спірне майно є хибними. Доводи щодо того, що Фонд з 1997 р. знав про передачу в 1991 р. Федерацією профспілок України до статутного капіталу ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» майна, в тому числі і спірного об'єкта, в якості вкладу, що підтверджується судовим провадженням у справі № 137/7, не відповідає дійсності з огляду на те, що під час розгляду справи № 137/7 досліджувалось питання щодо дійсності установчих документів акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» (виключно), а підстави передачі спірного майна жодним чином не досліджувались. Таким чином, рішення Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 р. у справі № 137/7 за позовом Фонду державного майна України до АТ «Укрпрофоздоровниця» про визнання недійсними установчих документів АТ «Укрпрофоздоровниця» не підтверджує того, що Фонд був обізнаний про факт передачі Федерацією профспілок України до статутного капіталу Акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» майна, в тому числі і спірного цілісного майнового комплексу, в якості вкладу.

Щодо пропуску позивачем строку позовної давності посилаючись на те, що Фонду стало відомо у 1997 році, позивач вважав такими, що не ґрунтуються на обставинах справи, оскільки про наявність рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради від 07.07.2005 р. № 399 у 1997 р. Фонд не міг знати, оскільки оскаржуване рішення прийнято пізніше ніж відбувався розгляд справи № 137/7, а тому не могло бути предметом дослідження у вищевказаній справі, так само як і набуття за ним ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» права власності на спірне майно. Таким чином, на думку позивача, вказане рішення Вищого арбітражного суду не підтверджує факт того, що Фонд державного майна України був обізнаний про передачу Федерацією профспілок України до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» майна, в тому числі і спірних будівель та споруд в якості вкладу.

Прокурором 04.07.2018 р. через канцелярію суду було надано клопотання № 05/2-1989-18 від 03.07.2018 р.(вх. № 08-08/12065/18) про витребування доказів, а саме постанову прийняту президією Федерації профспілок України від 19.07.2007 р. № П-13-7 Про загострення ситуації навколо профспілкового майна. Проте, в підготовчому засіданні заявив усне клопотання про відкладення розгляду вказаного клопотання на наступне засідання, оскільки не було дотримано вимог ст. ст. 80, 81 ГПК України, а саме не направлено копії клопотання всім учасникам процесу.

В підготовчому засіданні прокурор заявив клопотання про долучення до матеріалів справи документів, які на його думку мають значення для розгляду справи, яке оформлено через супровідний лист.

Ухвалою суду від 04.07.2018 р., відповідно до ч.3 ст. 177 ГПК України, строк підготовчого засідання продовжено на тридцять днів до 22.08.2018 р., на підставі ст. 183 ГПК України, підготовче засідання було відкладено та призначено на 09.08.2018 р.

06.07.2018 р. до суду від Прокуратури надійшла письмова відповідь б/н від 27.06.2018 р. (вх. № 08-08/12256/18 від 06.07.2018 р.) на відзив на позовну заяву, відповідно до якої зазначено, що Прокурор, звертаючись до господарського суду з позовом просив визнати поважними причини непредявлення раніше даного позову та просив поновити строк позовної давності за цим позовом. Про порушення інтересів держави Бердянська міжрайонна прокуратура дізналась у ході прокурорської перевірки на виконання доручення Генеральної прокуратури України від 04.08.2011, що підтверджується матеріалами справи. Оскільки позовні вимоги прокуратури є похідними від вимог органу, який мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності мав розпочатись з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не прокурор. В даному випадку, Фондом державного майна України не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушене право саме з боку відповідачів по цій справі він дізнався лише після проведення у 2011 році Бердянською міжрайонною прокуратурою відповідної перевірки. Також зазначено, що власником спірного майна на момент прийняття виконавчим комітетом Бердянської міської ради незаконного пункту 6.7 рішення №399 від 07.07.2005 була держава в особі Фонду державного майна України. На момент прийняття спірних пунктів рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради лише Фонд державного майна України був уповноважений здійснювати розпорядження спірними об'єктами нерухомості (як державним майном), а не Виконавчий комітет Бердянської міської ради.

09.08.2018 р. у підготовчому засіданні прокурор підтримав клопотання № 05/2-1989-18 від 03.07.2018 р.(вх. № 08-08/12065/18) про витребування доказів, заявлене в підготовчому засіданні 04.07.2018 р., а саме постанову прийняту президією Федерації профспілок України від 19.07.2007 р. № П-13-7 Про загострення ситуації навколо профспілкового майна. Надав оригінали фіскальних чеків та описів вкладення у цінні листи на підтвердження того, що адреси всіх учасників справи вказане клопотання направлено 06.07.2018 р. Заслухавши думку всіх присутніх у підготовчому засіданні учасників процесу судом клопотання прокурора задоволено.

Крім того, у підготовчому засіданні прокурор заявив клопотання про долучення до матеріалів справи документів, які на його думку мають значення для розгляду справи, а саме постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2007 р. у справі № 8/3. Судом було прийнято зазначений доказ, доданий до матеріалів справи.

Відповідач-1 09.08.2018 р. на електронну адресу господарського суду надіслав заяву № 842 від 08.08.2018 р.(вх. № 08-08/14268/18 від 09.08.2018 р.) щодо розгляду справи без участі його представника.

Відповідач 2 09.08.2018 р. подав суду пояснення та нормативне обґрунтування по справі № 07/448 від 08.08.2018 р. (вх. № 08-08/14260/18), відповідно до яких вказано, що ФДМУ на момент пред'явлення позову по господарській справі № 137/7 до Федерації профспілок України, Фонду соціального страхування України, АТ «Укрпрофоздоровниця» було відомо про особу на думку ФДМУ, яка порушила його права. Про настання юридичного факту, а саме створення на базі санаторно-курортних закладів і організацій Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок у грудні 1991 року Акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця». Фактично рішення від 20.01.1997 року Вищого Арбітражного суду України по господарській справі № 137/7 є доказом обізнаності позивача про спірне майно. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин та звернення прокурора з позовом до суду на Фонд державного майна України, як орган державної влади покладено обов'язки захисту майнових прав держави, для належного виконання яких він наділений повноваженнями, тому має можливість в межах позовної давності отримати відомості, як щодо прав на спірний об'єкт нерухомого майна, так і щодо особи, яка цими правами наділена. На позивача, яким є Фонд державного майна України покладається обов'язок по доведенню обставин щодо його обізнаності з порушення прав та інтересів держави, зокрема, про визнання права власності на спірне нерухоме майно, які мають значення для визначення моменту початку перебігу позовної давності. Разом з тим, виходячи з матеріалів господарської справи та встановлених судами обставин справи вбачається, що позивач ніколи не володів спірним майном. не виконував обов'язків власника щодо утримання цього майна, не вживав заходів по контролю за його станом, збереженням та використанням. З огляду на те, що перебіг позовної давності за вимогами прокурора у даній справі почався з 01 грудня 1991 року, тобто з моменту коли Фонд Державного майна України мав отримати майно організацій союзного підпорядкування (коли про неотримання майна мало стати відомо Фонду), а закінчився 01 грудин 1994 року, проте як власник майна, так і прокурор не зверталися до суду за захистом цивільною права або інтересу позивача у межах трирічного строку позовної давності та не навели поважних причин пропуску позовної давності, тому в позові щодо вимог прокурора про визнання права власності на спірне майно за державою Україна в особі Фонду державного майна України слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності.

09.08.2018 р. в підготовчому засіданні, на підставі ст. 183 ГПК України, судом оголошено перерву до 20.08.2018 р., про що винесено відповідну ухвалу.

20.08.2018 р. у підготовчому засіданні прокурор заявив клопотання № 05/2-1989-18 від 20.08.2018 р. (вх. № 08-08/14832/11) про витребування доказів, а саме просить суд витребувати у Федерації професійних спілок України постанову президії від 19.07.2007 р. № П-13-7 Про загострення ситуації навколо професійного майна. Заслухавши думку всіх присутніх у підготовчому засіданні учасників процесу судом клопотання прокурора прийнято та задоволено.

20.08.2018 р. заявлено клопотання № 07/478 від 20.08.2018 р. (вх. № 08-08/14795/18) відповідача-2 про витребування доказів, проте доказів направлення зазначеного клопотання всім учасникам судового процесу суду не надано. Вказане клопотання буде розглянуто судом в наступному засіданні після ознайомлення з ним усіх учасників судового процесу у даній справі.

20.08.2018 р. у підготовчому засіданні представник третьої особи-1, звернувся до суду з письмовим клопотанням б/н від 20.08.2018 р. (вх. № 078-08/14818/18) щодо долучення до матеріалів справи додаткових документів.

20.08.2018 р. до суду від відповідача 2 надійшло доповнення до відзиву на позовну заяву, яке було відкликано клопотанням № 07/482 від 21.08.2018 р. (вх. № 08-08/15243/18).

Ухвалою суду від 20.08.2018 р. враховуючи, що справа розглядається в порядку загального позовного провадження та перебуває на стадії підготовчого провадження, а також, враховуючи складність справи, категорію справи, значний обсяг доказів необхідний для подання сторонами та дослідження судом та з метою забезпечення обєктивного, повного та всебічного розгляду справи, судом з власної ініціативи передано справу № 33/5009/8037/11 до колегіального розгляду.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 20.08.2018 р., на підставі ухвали господарського суду Запорізької області від 20.08.2018 р. у справі № 33/5009/8037/11, відповідно до ст.ст. 32, 33 ГПК України, призначено колегію у складі трьох суддів господарського суду Запорізької області: головуючий суддя Дроздова С.С., судді Федорова О.В., Горохов І.С.

Ухвалою суду від 20.08.2018 р. прийнято справу № 33/5009/8037/11 до провадження колегією в складі трьох суддів: головуючий суддя Дроздова С.С., судді: Федорова О.В., Горохов І.С. судове засідання призначено на 26.09.2018 р.

28.08.2018 р. від відповідача 2 надійшло письмове пояснення № 07/486 від 22.09.2018 р. (вх. № 08-08/15242/18), відповідно до якого зазначено, що відповідач 2 не може надати витребувану постанову Федерації, в звязку з її відсутністю в архівних документах.

28.08.2018 р. від відповідача 2 надійшло письмове заперечення № 07/483 від 21.08.2018 р. (вх. № 08-08/15240/18), відповідно до якого з позицією викладеною Прокурором у відповіді на відзив відповідач 2 не погоджується та вважає, що позовні вимоги Прокурора, які викладені в позовній заяві, є безпідставними, необґрунтованими, та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідач 2 вважає, що в задоволенні позовних вимог Прокурора необхідно відмовити повністю, з огляду на те, що на момент прийняття спірного рішення ФДМУ був наділений повноваженнями власника лише щодо часток акцій акціонерних товариств, які не були реалізовані у процесі приватизації. Ні Прокурор, ні безпосередньо позивач не надають жодного доказу щодо спірного майна приймалось рішення про приватизацію, але їх і не може бути надано так як таких рішень ніколи не було прийнято. Таким чином, ФДМУ, як не мав повноважень власника по відношенню до спірного майна на день прийняття спірного рішення, так і не має таких повноважень на сьогодні. Відповідач-2 акцентує увагу на тому, що спірне майно ніколи не передавалося до відання державного майна України як державне майно, і Фонд державного майна України ніколи здійснював управління цим майном, воно до того ж не вносилося до списків об'єктів, які підлягають приватизації, і не було включено до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації. Також відповідач 2 заперечує проти твердження Прокурора, що станом на момент винесення рішення Виконавчим комітетом міської ради, власником спірного майна був ФДМУ, так як дане не відповідає реальним обставинам справи. Передання профспілковим організаціям, які згідно до своїх статутів наділялись правами юридичних осіб, певного відособленого майна, яке закріплювалось за цими особами та обліковувалось на їх самостійному балансі, можна ототожнювати із сучасним поняттям набуття права власності на таке майно. Таким чином, передача майна державою у відання профспілковим організаціям передбачала передачу його у власність цих недержавних організацій. Необґрунтованими на думку Відповідача 2 є твердження Прокурора стосовно того, що майно колишніх профспілкових організацій у радянські часи, після 24.08.1991 року і на даний час було та залишається державною власністю. Відповідач 2 вважає, що рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради є таким, що прийняте відповідно до наявної компетенції та з дотриманням встановленої процедури, на підставі дійсних правовстановлюючих документів юридичних осіб, які підтверджували право власності на спірне майно.

В звязку з перебуванням головуючого судді Дроздової С.С. на лікарняному та судді Горохова І.С. у відпустці, судове засідання 26.09.2018 р. не відбулось.

Ухвалою від 01.10.2018 р. колегією суддів в складі: головуючий суддя Дроздова С.С., судді: Федорова О.В., Горохов І.С. у справі № 33/5009/8037/11 призначено підготовче засідання на 18 жовтня 2018 р.

Від Прокуратури 04.10.2018 р. до суду надійшли додаткові пояснення (вх. № 08-08/17780/18), відповідно до яких вказано, що Фондом державного майна України не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушене право саме з боку відповідачів по цій він дізнався лише після проведення у 2011 році Бердянською міжрайонною прокуратурою відповідної перевірки. Власником спірного майна на момент прийняття Виконавчим комітетом Бердянської міської ради незаконних пунктів була держава в особі Фонду державного майна України. Таким чином, на той момент лише Фонд державного майна України був уповноважений здійснювати розпорядження спірними об'єктами нерухомості (як державним майном), а не виконавчий комітет Бердянської міської ради. Отже, при прийнятті спірного пункту рішення відповідачем 1 - Виконавчим комітетом Бердянської міської ради - порушено законодавство України. Просив суд позов задовольнити.

Розпорядженням щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ № П-646/18 від 18.10.2018 р., справу № 33/5009/8037/11 призначено на повторний автоматизований розподіл у звязку з перебуванням учасника колегії ОСОБА_5 до 19.10.2018 р. у відпустці.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2018 р. для подальшого розгляду справи № 33/5009/8037/11 призначено колегію у складі трьох суддів господарського суду Запорізької області: головуючий суддя Дроздова С.С., судді Носівець В.В., Федорова О.В.

Ухвалою від 18.10.2018 р. колегією суддів в складі: головуючий суддя Дроздова С.С., судді: Носівець В.В., Федорова О.В. у справі № 33/5009/8037/11 призначено підготовче засідання на 21 листопада 2018 р.

Розпорядженням щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ № П-747/18 від 21.11.2018 р., справу № 33/5009/8037/11 призначено на повторний автоматизований розподіл у звязку з перебуванням судді учасника колегії ОСОБА_6 до 23.11.018 р. у відпустці, а судді учасника колегії ОСОБА_7 з 14.11.2018 р. на лікарняному.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2018 р. для подальшого розгляду справи № 33/5009/8037/11 призначено колегію у складі трьох суддів господарського суду Запорізької області: головуючий суддя Дроздова С.С., судді Боєва О.С., Корсун В.Л.

21.11.2018 р. від відповідача 2 надійшли заперечення № 07/651 від 19.11.2018 р. проти доводів та міркувань, наведених Бердянською місцевою прокуратурою в Додаткових поясненнях (вх. № 08-08/20925/18), відповідно до яких викладено практику ЄСПЛ та наголошено, що ФДМУ, на який покладено обовязок з управління державним майном, про порушення права власності держави щодо спірного май1на дізнався ще в 1996 р., складаючи перелік установ, організацій і підприємств від 24.08.1991 р. враховуючи недоведеність заявлених Прокурором та позивачем вимог, а також те, що відповідач 2 є законним власником спірного майна, відповідач 2 просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою від 21.11.2018 р. колегією суддів в складі: головуючий суддя Дроздова С.С., судді: Боєва О.С., Корсун В.Л.. справу № 33/5009/8037/11 прийнято до провадження та призначено підготовче засідання на 19 грудня 2018 р

Ухвалою суду від 19.12.2018 р., на підставі ч. 3 ст. 177 ГПК України строк підготовчого провадження було продовжено на 30 днів, відповідно до ст. 183 ГПК України, підготовче засідання відкладено на 04.02.2019 р.

У підготовчому засіданні 04.02.2019 р. представник відповідача 2 надав суду письмові додаткові пояснення № 07/29 від 29.01.2019 р. (вх. № 08-08/2287/19 від 04.02.2019 р.) стосовно предмету спору, відповідно до яких зазначено, що прокурором та позивачем не надано суду доказів про скасування рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Києва від 23.12.1991 р. № 1971, як і доказів по предмету доказування в цій частині позову. Таким чином, на підставі вказаного рішення за ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» було зареєстровано право колективної власності у відповідності до вимог законодавства, яке на даний час чинне та не визнане судом недійсним. Тому товариство в подальшому здійснювало правомочності власника спірного майна. В межах даної справи Фондом державного майна України були заявлені позовні вимоги про визнання недійсними установчих документів Акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» з тих мотивів, що майно, на якому створене акціонерне товариство, не належало його засновнику Федерації профспілок України, Органом управління цим майном є позивач (Фонд державного майна України), оскільки воно належало загальносоюзній громадській організації колишнього Союзу РСР. В задоволенні даного позову було відмовлено з огляду на те, що Вищим арбітражним судом України було встановлено ту обставину, що майно передане до статутного фонду АТ "Укрпрофоздоровниця" не належано до загальнодержавної власності. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин та звернення прокурора з позовом до суду, як орган державної влади покладено обов'язки захисту майнових прав держави, для належною виконання яких він наділений повноваженнями, тому мав і має можливість в межах позовної давності отримати відомості, як щодо прав на спірний об'єкт нерухомого майна, так і щодо особи, яка цими правами наділена. Тому, саме на позивача яким є Фонд державного майна України покладається обов'язок по доведенню обставин щодо його обізнаності з порушення прав та інтересів держави, зокрема, про визнання права власності на спірне нерухоме майно, які мають значення для визначення моменту початку перебігу позовної давності.

До вказаних додаткових пояснень ним було додано копію рішення Вищого Арбітражного суду України від 20.01.1997 року у справі № 137/7, постанова судової колегії з перегляду рішень, ухвал, постанов Вищого арбітражного суду України від 14.06.1997 року у справі № 04-1/ЦА 137/7-7/30 ухвала Верховного суду України від 22.11.2007 року (архівні копії).

Крім того, звернувся до суду з усним клопотанням щодо витребування у Фонду державного майна України доказів, а саме: перелік лікувально оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 р. знаходились у віданні Федерації незалежних профспілок України (колишньої Укрпрофради).

04.02.2019 р. прокурор заперечив проти долучення до матеріалів справи доданих до пояснень документів, у звязку з тим, що на адресу прокуратури вказані пояснення відповідача-2 не надходили, а відповідно до норм ГПК України, копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх надає, іншим учасникам справи.

Проти усного клопотання відповідача-2 щодо витребування доказів, також заперечив, вважає, що представник пропустив строк для звернення до суду з клопотанням, крім того повідомив суд, про те що вказаний перелік не одноразово фігурував як у даній справі так і у інших справах, тобто якщо представник вважав за необхідне ще раз витребувати його у Фонду державного майна, ніщо не перешкоджало йому зробити це вчасно.

Крім того, прокурор повідомив, що на виконання вимог суду викладених в ухвалі від 19.12.2019 р. не мав змоги отримати від Федерації професійних спілок України та надати суду постанову президії від 19.07.2007 р. № П-13-7 «Про загострення ситуації навколо професійного майна», оскільки велика кількість документів в тому числі постанова президії від 19.07.2007 р. № П-13-7 «Про загострення ситуації навколо професійного майна» була знищена пожежею що сталася під час революції гідності.

Усне клопотання відповідача-2 про витребування доказів залишено судом без задоволення як процесуально необґрунтоване.

Ухвалою суду від 04.02.2019 р., відповідно до ст. 185 ГПК України підготовче провадження у справі № 33/5009/8037/11 було закрито, справу призначено до розгляду по суті у судовому засіданні 28.02.2019 р.

Розпорядженням щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ № П-89/19 від 28.02.2019 р., справу № 33/5009/8037/11 призначено на повторний автоматизований розподіл у звязку з перебуванням учасника колегії ОСОБА_8 з 28.02.2019 р. по 07.03.2019 р. у відпустці.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2019 р. для подальшого розгляду справи № 33/5009/8037/11 призначено колегію у складі трьох суддів господарського суду Запорізької області: головуючий суддя Дроздова С.С., судді Боєва О.С., Азізбекян Т.А.

28.02.2019 р. від відповідача 1 на електрону пошту суду надійшла заява № 78 від 27.02.2019 р. (вх. № 08-08/4315/19), відповідно до якої просив суд розглядати справу за відсутності представника Виконавчого комітету Бердянської міської ради.

Ухвалою від 05.03.2019 р. колегією суддів в складі: головуючий суддя Дроздова С.С., судді: Боєва О.С., Азізбекян Т.А. справу № 33/5009/8037/11 прийнято до провадження та призначено судове засідання на 19 березня 2019 р.

Ухвалою суду від 19.03.2019 р. в порядку ст. 216 ГПК України оголошено перерву в судовому засіданні до 12.04.2019 р.

У судовому засіданні 12.04.2019 р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України здійснювалося повне фіксування судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

Суддею оголошено, яка справа розглядається, склад суду, та розяснено представникам прокуратури, відповідача 2, третьої особи 1, які прибули в судове засідання, їх права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

12.04.2019 р. у судовому засіданні представник прокуратури заявлені вимоги підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити.

12.04.2019 р. у судовому засіданні представники відповідача 2, третьої особи 1 проти задоволення позову заперечили, просили суд в задоволенні позову відмовити повністю.

В засіданні суду 12.04.2019 р. здійснено безпосереднє дослідження доказів, поданих учасниками спору (ст. 210 ГПК України).

У судовому засіданні 12.04.2019 р., на підставі ст. 217 ГПК України суд закінчив зясування обставин та перевірки їх доказами і перейшов до судових дебатів ст. 218 ГПК України.

Судові дебати частина судового розгляду, що складаються з промов осіб, які беруть участь у справі.

12.04.2019 р. у судовому засіданні представники позивача, відповідача 1 та третьої особи 2 не зявились, про час та місце розгляду справи були попереджені належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи зобовязані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; зявлятися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом.

З урахуванням викладеного, суд вирішив за доцільне розглянути справу по суті за наявними матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті, за відсутністю позивача, відповідача 1 та третьої особи 2, з урахуванням заяви відповідача 1 про розгляд справи без участі його представника.

Заслухавши представників прокуратури, відповідача 2, третьої особи 1, після судових дебатів, дослідивши докази, колегія суддів вийшла з нарадчої кімнати та згідно ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголосила вступну та резолютивну частини рішення, повідомивши строк виготовлення повного тексту рішення та розяснивши порядок і строк його оскарження.

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.04.2012 р. у справі № 33/5009/8037/11 позовні вимоги Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави, в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Фонду державного майна України задоволено у повному обсязі. Визнано недійсним пункт п. 6.7 рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради № 399 від 07.07.2005р. Про оформлення права власності. Визнано право власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України на обєкти нерухомого майна Приватного акціонерного товариства Приазовкурорт за адресою: вул. Волкова вул. Котляревського, 24/12 м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основних будівель А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н, прибудов а, а1, к, н, н1, н2, ганку до а, сходів до Б, сходів до В, двох сходів до З, ганку до к, двох ганків до Л, сходів до н2, складу-ангару Ж, навісу И, сарая М, альтанки О, парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємкостей № 15, № 16, ставка № 17, сходів №18, замощення І, ІІ, ІІІ, ІV, V. Витребувано з чужого незаконного володіння Приватного акціонерного товариства Приазовкурорт обєкти нерухомого майна за адресою: вул. Волкова вул. Котляревського, 24/12 м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основних будівель А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н, прибудов а, а1, к, н, н1, н2, ганку до а, сходів до Б, сходів до В, двох сходів до З, ганку до к, двох ганків до Л, сходів до н2, складу-ангару Ж, навісу И, сарая М, альтанки О, парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємкостей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, ІV, V та повернути їх у власність держави в особі Фонду державного майна України. Стягнуто з Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області на користь Державного бюджету України суму 470,50 грн. судового збору. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Приазовкурорт на користь Державного бюджету України суму 470,50 грн. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство Приазовкурорт звернулося до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило рішення по справі скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог. Вважає, що рішення по справі прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування усіх обставин справи. Зокрема, посилається, що спірне нерухоме майно було побудовано після 1960 року, не є державною власністю, а тому було правомірно передано до його статутного фонду, наполягає, що спірне рішення було прийнято в межах компетенції першого відповідача та ні яким чином не порушує права держави. Крім того, просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 р. залишено без змін рішення Господарського суду Запорізької області від 19.04.2012 р. у справі № 33/5009/8037/11.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.05.2017 р. касаційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 19.04.2012 р. та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 р. у справі за № 33/5009/8037/11 без змін.

14.12.2017 р. Приватне акціонерне товариство Приазовкурорт подало заяву про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 10.05.2017 р., у якій просив рішення Господарського суду Запорізької області від 19.04.2012 р., постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 р., постанову Вищого господарського суду України від 10.05.2017 скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Постановою Верховного Суду від 27.04.2018 р. заяву Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 10.05.2017 р. задоволено частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 19.04.2012 р., постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 р. та постанову Вищого господарського суду України від 10.05.2017 р. у справі № 33/5009/8037/11 скасовано.

Справу № 33/5009/8037/11 направлено на новий розгляд до Господарського суду Запорізької області.

У постанові Верховного Суду від 27.04.2018 р. у справі № 33/5009/8037/11, зокрема в розділі «Висновки Верховного Суду», зазначено: «прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі позивача (Фонду державного майна України), але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

При цьому у даній справі суди зазначали про безпідставність посилань сторін на Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України, до якого входить і спірне майно, який було складено Позивачем на виконання вимог постанови Верховного Суду України від 11.11.1996 № 461/96-ВР «Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього союзу РСР» і який було підписано, зокрема, і представником позивача. Незважаючи на викладене та всупереч своєму обовязку з управління державним майном, станом на час подання Прокурором позову позивач не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

При зверненні до суду з позовом в інтересах держави в особі позивача Прокурор заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності, проте Фонд державного майна України, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушував, оскільки вважав, що цей строк не порушено, доказів поважності причин пропуску звернення до суду не надав. Натомість суди апеляційної та касаційної інстанцій зазначених положень законодавства не врахували та дійшли висновку, що відлік позовної давності розпочався з 2011 року із моменту виявлення прокуратурою під час проведення перевірки відсутності у Федерації незалежних профспілок України повноважень щодо оформлення права власності на спірний майновий комплекс.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширювалися на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів, як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Отже, з порушенням вимог статей 261, 268 ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, наведеної у постанові від 18.10.2017 р. у справі №17/108-11/24, суди у справі, що розглядається, дійшли помилкового висновку щодо початку перебігу позовної давності, відтак, неправильно застосували наслідки спливу позовної давності, передбачені статтею 267 цього Кодексу. Таким чином, у справі, що розглядається, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність пропуску позивачем строку позовної давності є передчасним.

За таких обставин, суд допустив неоднакове і помилкове застосування норм матеріального права, подальші висновки судів про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог є передчасними, тому ухвалені судові рішення у справі підлягають скасуванню».

Згідно з ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Під час нового розгляду справи, судом вбачається, що прокуратурою та позивачем було подано заяви про визнання поважним пропуск строку позовної давності та про поновлення строку позовної давності у даній справі, зміст яких викладено вище.

Розглянувши подані заяви та дослідивши матеріали справи, суд вважає за доцільне поновити строк позовної давності, в звязку з наступним.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 ст. 32 цієї Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національному законодавстві держав учасниць Конвенції виконує кілька завдань у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія "Юкос" проти Росії, п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполучених Королівства).

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Аналогічна правова норма містилася і в ст. 71 ЦК Української РСР.

При цьому, положеннями ст. 268 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 цього Кодексу зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак згідно з п.п. 2 п. 2 розділу I Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" № 4176-VI від 20.12.2011 п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено. ОСОБА_9 набрав чинності 15.01.2012.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, що виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Оскільки положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю спрямоване на захист прав власників та інших осіб від держави, то з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, дія цієї норми не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і спрямовані на захист прав державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

Отже, на такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, й на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єкт владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі № 3-539гс15).

Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведеного у статті 261 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Щодо доводів відповідача 2 про те, що Фонду Державного майна України стало відомо про порушення свого права з боку відповідачів у цій справі ще у 1997 року, під час звернення Фонду до суду з позовом до АТ «Укрпрофоздоровниця» про визнання недійсним установчих документів, то вони були предметом розгляду апеляційного суду, який обґрунтовано зазначив про їх безпідставність, адже під час розгляду справи № 137/7 досліджувалися питання щодо дійсності установчих документів АТ "Укрпрофоздоровниця" (виключно), а не підстави передачі спірного майна. Крім того, рішенням Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 у справі № 137/7 не було встановлено, що Фонд був обізнаний про факт передачі Федерацією профспілок України до статутного капіталу акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця" спірного майна.

Позивачу і прокурору стало відомо про порушення права державної власності на спірне майно у цій справі, за наслідками проведеної прокуратурою у 2011 році перевірки.

Крім того, виконання Фондом своїх обов'язків не є безумовною підставою для наявності у нього відомостей про порушення права державної власності.

В п. 4.1 Постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013р. зазначено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

За таких підстав, беручі до уваги вказівки Верховного Суду щодо того, що Фонд державного майна України, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушував, суд зазначає, що при новому розгляді справи позивач подавав заяву № 10-25-11409 від 08.06.2018 р. (вх. № 08-08/10800/18), відповідно до якої просить суд визнати причини пропуску строків позовної давності поважними та поновити цей строк.

Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму ВГСУ № 10 від 29.05.2013р. встановлено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Крім того, слід зазначити, що прокурор звернувся з позовом у даній справі у грудні 2011 року. Станом на час звернення прокурора з позовом положеннями статті 268 ЦК України було передбачено винятки від загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема, у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України було зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не застосовується.

Як зазначено вище, при винесенні даної постанови суд прийшов до висновку про те, що на данні правовідносини сторін поширюються положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, яка є нормою прямої дії, усі субєкти права власності рівні перед законом.

На час звернення з позовом прокурора, на правовідносини, які є предметом розгляду у даній справі, позовна давність не поширювалась.

Законодавство, яке діяло на час звернення прокурора з даним позовом, не передбачало жодних виключень по субєктному складу щодо вимог, які були визначені частиною 4 ст. 268 ЦК України.

За вказаних обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів визнає поважними причини пропущення позовної давності та поновляє строк позовної давності на звернення до суду.

Також, враховуючи вищевикладене, суд залишає без задоволення вимоги відповідача 2 про застосування строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Києва № 971 від 23.12.1991 р. зареєстровано ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» як підприємство, що є правонаступником Української республіканської Ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, обєднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності.

За актом прийому-передачі майна від 24.01.1992 р. Федерація незалежних профспілок України передала у власність акціонерному товариству лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» санаторій «Лазурний».

20.06.2002 р. рішенням загальних зборів ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» № 2/6, оформленого протоколом № 2, було вирішено останньому виступити співзасновником ЗАТ «Приазовкурорт», реорганізувавши його шляхом виділення Приазовського ДП ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця». Цим же рішенням загальних зборів було схвалено проекти установчих документів ЗАТ «Приазовкурорт» та встановлено, що вкладом ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» до статутного фонду ЗАТ «Приазовкурорт» є майнові права на фінансові інвестиції у вигляді 100 % статутного фонду реорганізованого Приазовського дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

Рішенням установчих зборів ЗАТ «Приазовкурорт» від 31.10.2002, оформленого протоколом № 1/1, вирішено створити ЗАТ «Приазовкурорт» та затвердити статут ЗАТ «Приазовкурорт».

В установчому договорі про створення і діяльність ЗАТ «Приазовкурорт» зазначено, що засновниками юридичної особи є ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та Запорізька обласна Рада професійних спілок.

За актом приймання-передачі майна майнового комплексу Приазовського дочірнього підприємства, що належить на правах власності ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» у власність ЗАТ «Приазовкурорт», як внесок до статутного фонду від 30.10.2002 р. було передано майновий комплекс санаторію «Лазурний» (на підставі свідоцтва про право власності від 12.01.2000 р. за № 12), додаток № 3 до акту приймання-передачі від 30.10.2002 р.).

Згідно з п. 1.1 Статуту ПрАТ «Приазовкурорт», ЗАТ «Приазовкурорт», що було створено відповідно до установчого договору про створення та діяльність ЗАТ «Приазовкурорт» від 31.10.2002 р., шляхом перетворення Приазовського дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» у акціонерне товариство, змінило своє найменування на ПрАТ «Приазовкурорт».

ПрАТ «Приазовкурорт» є правонаступником Приазовського дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

07.07.2005 р. виконавчим комітетом Бердянської міської ради Запорізької області було прийнято рішення № 399 «Про оформлення права власності».

Пунктом 6.7 рішення № 399 від 07.07.2005 р. Виконавчий комітет Бердянської міської ради вирішив оформити право власності за ЗАТ «Приазовкурорт» (балансоутримувач санаторій «Лазурний») на комплекс будівель та споруд за адресою: вул. Волкова вул Котляревського, 24/12, що складається з основних будівель "А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н", прибудов "а, а1, к, н, н1, н2", ганку до "а", сходів до "Б", сходів до "В", двох сходів до "З", ганку до "к", двох ганків до "Л", сходів до "н2", складу-ангару "Ж", навісу "И", сарая "М", альтанки "О", парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, №19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємкостей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, ІV, V.

На підставі рішення № 399 від 07.07.2005 р. Виконавчий комітет Бердянської міської ради видав свідоцтво від 12.07.2005 р. про право власності ЗАТ «Приазовкурорт» (балансоутримувач санаторій «Лазурний») на комплекс будівель та споруд, що знаходяться за адресою: вул. Волкова вул. Котляревського, 24/12, що складається з основних будівель "А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н", прибудов "а, а1, к, н, н1, н2", ганку до "а", сходів до "Б", сходів до "В", двох сходів до "З", ганку до "к", двох ганків до "Л", сходів до "н2", складу-ангару "Ж2, навісу "И2, сарая "М", альтанки "О", парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємкостей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, ІV, V.

12.07.2005 р. Бердянським комунальним підприємством з технічної інвентаризації проведено реєстрацію права власності ЗАТ «Приазовкурорт» на комплекс будівель і споруд, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7749769.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Прокурор просить визнати недійсним п. 6.7 рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради № 399 від 07.07.2005 «Про оформлення права власності», визнати право власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України на обєкти нерухомого майна ПрАТ «Приазовкурорт» за адресою: вул. Волкова вул. Котляревського, 24/12, м. Бердянськ, Запорізька обл. та витребувати із чужого незаконного володіння ПрАТ «Приазовкурорт» спірне майно за вказаною адресою.

Відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР № 606 від 23.04.1960 р. «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР» усі діючі госпрозрахункові санаторії (згідно з додатком до постанови № 606), будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язане було передати у строк до 01.05.1960 р. Українській республіканській раді профспілок із метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок.

Згідно з п. 2 постанови № 606 майно передавалося профспілковим організаціям у відання.

Згідно статті 10 Конституції Української Радянської Соціалістичної Республіки (прийнятої позачерговою сьомою сесією Верховної Ради Української РСР дев'ятого скликання 20 квітня 1978 року) встановлено, що основу економічної системи Української РСР становить соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. Соціалістичною власністю є також майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань.

Відповідно до ст. 87 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), соціалістичною власністю є: державна (загальнодержавна) власність; колгоспно-кооперативна власність; власність профспілкових та інших громадських організацій.

Статтею 89 ЦК УРСР визначено, що державна власність основна форма соціалістичної власності. Держава є єдиним власником всього державного майна.

16.07.1990 року була прийнята Декларація про державний суверенітет України, згідно якої проголошено державний суверенітет України, як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежності і рівності у зовнішніх зносинах. Зазначеною Декларацією також проголошено, що земля, її надра, повітряний простір, водні та інші природні ресурси, які знаходяться на території Української РСР, природні ресурси її континентального шельфу та виключної ( морської) економічної зони, весь економічний і науково-технічних потенціал, що створений на території України, є власністю її народу, матеріальною базою суверенітету Республіки і використовується з метою забезпечення матеріальних і духовних потреб її громадян. Постановою Верховної Ради Української РСР Про захист суверенних прав власності Української РСРвід 29.11.1990р. № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форм власності і власника державного майна до зведення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна (зазначена Постанова втратила чинність з дня затвердження Верховною Радою України Державної програми приватизації на підставі постанови Верховної Ради від 04.03.92 № 2164).

Указом Президії Верховної Ради України № 1452-XII від 30.08.1991 р. «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» та Законом України № 1540-XII від 10.09.1991 р. «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України.

Статтею 1 Закону України Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України від 10.09.1991р. № 1540 встановлено, що майно підприємств, установ і організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування є державною власністю України.

Відповідно до приписів статті 3 Закону України Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України визнавалися недійсними майнові договори, якими змінено форму власності, укладені під час дії мораторію, встановленого постановою Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990 року.

Згідно статті 4 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України», рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття Постанови Верховної ради України від 24.08.1991р. Про проголошення незалежності України без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

Постановою Верховної Ради Української РСР № 506 від 29.11.1990 р. «Про захист суверенних прав власності Української РСР» введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Зі змісту наведених вище положень законодавства вбачається, що передача майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів міста Києва № 971 від 23.12.1991 р. зареєстровано ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» як підприємство, що є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому частка майна Федерації професійних спілок України, переданого до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», становить 92,92 % розміру статутного фонду.

Водночас профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР та були загальносоюзною громадською організацією.

Отже, спірні об'єкти були майновим комплексом громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України і що на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згодою власника.

Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 р. «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» передбачено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передані тимчасово Фонду державного майна України.

Щодо майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР у зв'язку із законодавчою невизначеністю правонаступників такого майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР та з метою його збереження в інтересах громадян України Верховна Рада України постановою від 04.02.1994 р. № 3943-XII встановила, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Відповідно до Тимчасового положення про Фонд державного майна України та Закону України «Про Фонд державного майна України», з прийняттям якого наведене положення втратило чинність, Фонд державного майна України є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна.

Оскільки спірне майно розташовано на території України та перебувало у віданні загальносоюзної громадської організації, а на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» у державній власності, то таке майно не могло бути відчужене без згоди його власника держави в особі Фонду державного майна України.

Таким чином, Федерація незалежних профспілок України за відсутності згоди Фонду державного майна України неправомірно передала до ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» майно Санаторію «Лазурний».

Оспорюване рішення № 399 від 07.07.2005 р. прийнято на підставі пп. 10 п. б ст. 30 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, ст. 25 Статуту територіальної громади міста Бердянська, Тимчасового положення про порядок реєстрації на нерухоме майно від 07.02.2002 р. № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 28.01.2003 р. № 66/7387, з урахуванням поданих матеріалів, у підтвердження права власності.

Таким чином, рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 399 від 07.07.2005 р. Про оформлення права власності, яке частково оспорюється прокурором та позивачем, є юридичною формою рішення цього органу, яке породжує певні правові наслідки для ЗАТ Призовкурорт (правонаступником якого є відповідач 2 у справі), отже є актом ненормативного характеру (індивідуальним актом).

При прийнятті актів як нормативного, так і ненормативного (індивідуального характеру) державний чи інший орган повинен бути на це уповноважений, діяти в межах наданої йому компетенції.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Органи місцевого самоврядування у своїй діяльності керуються нормами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», який визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування, встановлює перелік повноважень органів місцевого самоврядування та перелік питань, вирішення яких віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування, та види рішень, які приймаються органами місцевого самоврядування за результатами розгляду певних питань віднесених до їх компетенції.

Отже, у справах щодо оскарження рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування суд повинен перевірити чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад згідно із ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Статтею 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.

Ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та законами України до їх відання (ст.ст. 25, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Згідно зі ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Підпунктом 10 пункту "б" ч. 1 ст. 27 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в цій галузі віднесені облік та реєстрація відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Відповідно до п. 6.1 Тимчасового положення «Про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445 (в редакції, чинній на час винесення рішення № 399 від 07.07.2005) оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, місцевого самоврядування фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію.

Таким чином, з аналізу вище наведених норм законодавства, судом встановлено, що на час винесення Виконавчим комітетом Бердянської міської ради Запорізької області оспорюваного рішення № 399 від 07.07.2005 р. визначений законом обсяг повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і звязку передбачав здійснення заходів, спрямованих на оформлення права власності на обєкти нерухомого майна за фізичними чи юридичними особами за наявності встановленого діючим на той час законодавством переліку правовстановлюючих документів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до приписів статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів це визнання правочину недійсним та визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом Інтересів позивача у справі.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Частиною 1 статті 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом недійсним та скасовується.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту порушеного права є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування (ст. 16 ЦК України).

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації в даному випадку інтересів держави. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Оскільки лише власнику надане право розпорядження своїм майном, а ЗАТ (ПАТ) «Укрпрофоздоровниця» не мала права без згоди власника в особі Фонду державного майна України передавати майно до ЗАТ (ПАТ) «Приазовкурорт», тому враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення № 399 від 07.07.2005 р. «Про оформлення права власності» прийнято без дотримання вимог чинного на час його винесення законодавства, чим порушує права та охоронювані законом інтереси держави в особі Фонду державного майна України, який був і є органом наділеним правом розпорядження та контролю за використанням державного майна.

За таких обставин, вимога про визнання недійсним п. 6.7 рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради № 399 від 07.07.2005 «Про оформлення права власності» є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про визнання права власності за державою на нерухоме майно в особі Фонду державного майна України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Зі змісту ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За ст. 387 ЦК України під незаконним володінням слід розуміти усяке фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави; або правова підстава якого відпала; або правова підстава якого недійсна. Власник може вимагати повернення свого майна за віндикаційним позовом лише в тому випадку, якщо інша особа володіє його майном незаконно.

Відповідачами по справі не визнається право державної власності на спірне нерухоме майно. При цьому, доводи відповідача 2 про правомірність набуття права власності на спірні обєкти нерухомості Федерацією незалежних профспілок України та законне розпорядження ними шляхом вкладення до статутного капіталу створеного ЗАТ «Приазовкурорт», спростовано матеріалами справи.

Враховуючи наявність підстав, що підтверджують право власності держави в особі уповноваженого органу Фонду державного майна України на спірне нерухоме майно , судом визнається за державою в особі позивача право власності на обєкти нерухомого майна, а саме: на комплекс будівель та споруд по вул. Волкова вул Котляревського, 24/12, що складається з основних будівель А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н, прибудов а, а1, к, н, н1, н2, ганку до а, сходів до Б, сходів до В, двох сходів до З, ганку до к, двох ганків до Л, сходів до н2, складу-ангару Ж, навіса И, сарая М, альтанки О, парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємкостей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, ІV, V.

За таких обставин, вимога про визнання права власності за державою на нерухоме майно в особі Фонду державного майна України є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Розглянувши вимогу про витребування з чужого незаконного володіння ПАТ «Приазовкурорт» спірного нерухомого майна та повернення його у власність держави в особі Фонду державного майна України колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За приписами наведеної норми, позивач повинен довести в суді незаконність володіння відповідачем майном, що є предметом позову.

Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання віндикаційного позову. ОСОБА_9 речово-правовий позов, що може бути пред'явлений лише у випадку відсутності між позивачем та відповідачем зобов'язальних правовідносин. Незаконність володіння майном відповідача повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне володіння чужим майном, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до приписів ст. 387 ЦК України під незаконним володінням слід розуміти усяке фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави; або правова підстава якого відпала; або правова підстава якого недійсна. Власник може вимагати повернення свого майна за віндикаційним позовом лише в тому випадку, якщо інша особа володіє його майном незаконно.

Оскільки, як встановлено судом, прокурором та позивачем в ході розгляду цієї господарської справи доведено факт володіння відповідачем 2 спірним нерухомим майном без відповідної правової підстави, судом задовольняється позовна вимога про витребування із чужого незаконного володіння Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» об'єктів нерухомості, а саме: комплекс будівель та споруд по вул. Волкова вул Котляревського, 24/12, що складається з основних будівель А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н, прибудов а, а1, к, н, н1, н2, ганку до а, сходів до Б, сходів до В, двох сходів до З, ганку до к, двох ганків до Л, сходів до н2, складу-ангару Ж, навіса И, сарая М, альтанки О, парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємкостей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, ІV, V.

Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Заперечення на позовну заяву спростовуються матеріалами справи та вищевикладеним.

Відповідно до ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст. 73, 77 ГПК України).

Згідно з ст. 74 ГПК України обовязок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави, в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Фонду державного майна України обґрунтовані та задовольняються судом.

В порядку ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідачів у справі.

Крім того, головуючий суддя зазначає, що в судовому засіданні 12.04.2019 р. було оголошено про складання та підписання повного тексту рішення 22.04.2019 р., однак, судді учасники колегії, а саме: ОСОБА_10 та ОСОБА_11, не мали можливості підписати 22.04.2019 р. рішення, оскільки відповідно до наказу № 46в від 17.04.2019 р. суддя Азізбекян Т.А. знаходилася у відрядженні з 22.04.2019 р. по 24.04.2019 р., а суддя Боєва О.С. з 19.04.2019 р. на лікарняному, що відображено у поданні щодо підстав відсутності суддів Господарського суду Запорізької області.(докази додано до матеріалів справи). За таких обставин, дане рішення Головуючим суддею Дроздовою С.С. підписано у встановлений строк, - 22.04.2019 р., учасниками колегії буде підписано після повернення їх з відрядження та з лікарняного.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 42, 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Позов Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави, в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Фонду державного майна України задовольнити.

Визнати недійсним пункт 6.7 рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради № 399 від 07.07.2005р. Про оформлення права власності.

Визнати право власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, ) на обєкти нерухомого майна Приватного акціонерного товариства Приазовкурорт за адресою: вул. Волкова вул. Котляревського, 24/12 м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основних будівель А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н, прибудов а, а1, к, н, н1, н2, ганку до а, сходів до Б, сходів до В, двох сходів до З, ганку до к, двох ганків до Л, сходів до н2, складу-ангару Ж, навіса И, сарая М, альтанки О, парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємкостей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, ІV, V.

Витребувати з чужого незаконного володіння Приватного акціонерного товариства Приазовкурорт (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Котляревського-Перлинна, буд. 12/24, ) обєкти нерухомого майна за адресою: вул. Волкова Котляревського, 24/12 м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основних будівель А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н, прибудов а, а1, к, н, н1, н2, ганку до а, сходів до Б, сходів до В, двох сходів до З, ганку до к, двох ганків до Л, сходів до н2, складу-ангару Ж, навіса И, сарая М, альтанки О, парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємкостей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, ІV, V та повернути їх у власність держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, ).

Стягнути з Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області (71112, м. Бердянськ Запорізької області, пл. Єдності, буд. 2, ) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/ 22030106, код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106; стягувач: Державна судова адміністрація України, 01021, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ) суму 470 (чотириста сімдесят) грн. 50 коп. судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства Приазовкурорт (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Котляревського-Перлинна, буд. 12/24, ) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/ 22030106, код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106; стягувач: Державна судова адміністрація України, 01021, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ) суму 470 (чотириста сімдесят) грн. 50 коп. судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення оформлено та підписано 22.04.2019 р.

Повний текст рішення розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя С.С. Дроздова

Судді Т.А. Азізбекян

ОСОБА_11