номер провадження справи 28/16/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2019 Справа № 908/157/19

м.Запоріжжя

Господарський суд Запорізької області у складі судді Федорової Олени Владиславівни при секретарі Рикун А.В. розглянув у відкритому судовому засіданні справу:

за первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Склянний Альянс" (51700, Дніпропетровська область, м. Вільногірськ, вул. Промислова, буд. 31)

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Український Рітейл" (69006, АДРЕСА_1)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: товариства з обмеженою відповідальністю "Камянка ОСОБА_1" (03022, м.Київ, вул. Васильківська, буд. 34, корпус Г, кімн. 202)

про стягнення грошових коштів

за зустрічним позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Український Рітейл" (69006, м.Запоріжжя, вул. Добролюбова, буд. 25, кімн. 27)

до відповідачів: 1. товариства з обмеженою відповідальністю "Склянний Альянс" (51700, Дніпропетровська область, м. Вільногірськ, вул. Промислова, буд. 31)

2. товариства з обмеженою відповідальністю "Камянка ОСОБА_1" (03022, м. Київ, вул.Васильківська, буд. 34, корпус Г, кімн. 202)

про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №10/2018 від 10.09.2018

за участю представників:

від позивача (відповідач-1 за зустрічним): ОСОБА_2, довіреність б/н від 04.06.2018; адвокат;

від відповідача (позивач за зустрічним): ОСОБА_3, довіреність №16/2019 від 21.12.2018, адвокат;

від третьої особи (відповідач-2 за зустрічним): не з'явився.

СУТНІСТЬ СПОРУ

ТОВ "Склянний Альянс" звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Український Рітейл" про стягнення 1.057.998,00 грн. заборгованості за договором про відступлення права вимоги.

В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилався на наступне: 10.09.2018 між ТОВ "Склянний Альянс" та ТОВ "Камянка ОСОБА_1" було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого позивач набув право вимоги виконання зобовязання за договором поставки №КГВ13/2017 від 13.10.2017 укладеного між ТОВ "Камянка ОСОБА_1" та ТОВ "Український Рітейл". Відступлене право вимоги полягає у вимозі щодо сплати відповідачем третій особі вартості отриманого товару в сумі 1.057.998,00грн. Позивач повідомленням №351/1 від 13.09.2018 повідомив про відступлення йому права вимоги за договором поставки на суму боргу, з зазначенням своїх реквізитів для сплати грошових коштів. Невиконання відповідачем зобовязань як за договором поставки №КГВ13/2017 від 13.10.2017, так і за договором про відступлення права вимоги стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2019 позовну заяву передано на розгляд судді Федоровій О.В.

Ухвалою суду від 22.01.2019 позовну заяву ТОВ "Склянний Альянс" №411 від 10.01.2019 (вх. № 175/08-07/19 від 21.01.2019), залишено без руху. Позивачу надано десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 04.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Присвоєно справі номер провадження 28/16/19. Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 26.02.2019.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Український Рітейл" 15.02.2019 подано до суду зустрічний позов до товариства з обмеженою відповідальністю "Склянний Альянс" та до товариства з обмеженою відповідальністю "Камянка ОСОБА_1" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №10/2018 від 10.09.2018 у звязку з порушенням сторонами положень ст. 1073 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог ТОВ "Український Рітейл" посилається на ст. ст. 203, 207, 215 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 18.02.2019 прийнято зустрічний позов до розгляду, об'єднано зустрічний позов разом із первісним позовом в одне провадження в рамках справи №908/157/19. Зустрічну позовну заяву призначено до розгляду разом із первісним позовом у підготовчому засіданні на 26.02.2019.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 26.02.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача за первісним позовом товариство з обмеженою відповідальністю "Камянка ОСОБА_1", відкладено підготовче засідання, судове засідання призначено на 03.04.2019.

Ухвалою суду від 03.04.2019 закрито підготовче провадження; справу №908/157/19 призначено до судового розгляду по суті на 17.04.2019 о/об 11 год. 45 хв.

Судом перевірені повноваження присутніх в судовому засіданні 17.04.2019 представників. Зясовано про обізнаність уповноважених представників сторін про права та обовязки учасників судового процесу. Відводів складу суду не заявлено.

Розгляд справи відповідно до вимог ст. 222 ГПК України здійснювався за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Фіксування судового процесу за допомогою відеозаписувального технічного засобу судом не здійснювалось у звязку з відсутністю у суду такої технічної можливості.

Представник позивача за первісним позовом підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, що викладені у позові та відповіді на відзив. Звертав увагу суду, що вимоги позивача про сплату боргу ґрунтуються на договорі про відступлення права вимоги від 10.09.2018 №10/2018, а не договорі про відступлення права вимоги від 18.06.2018 за підписом в.о. директора ТОВ "Камянка ОСОБА_1" ОСОБА_4 Тому обставини, повязані з договором від 18.06.2018 не входять до предмету доказування у справі. До того ж цей договір рішенням Господарського суду Запорізької обрості від 23.01.2019 у справі №908/1480/18 був визнаний недійсним. З урахуванням викладеного просив первісний позов задовольнити. Стосовно зустрічних позовних вимог надав відзив №411/2 від 25.02.2019, в якому зазначив, що оскаржуваний договір цесії укладений сторонами з необхідним обсягом цивільної дієздатності; підписаний повноваженими представниками сторін; передбачає виключно умови з відступлення (придбання) права вимоги по сплаті боргу; не містить будь-яких умов, повязаних з наданням фінансових послуг; не суперечить ані Цивільному кодексу, ані іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. На підставі зазначеного просив відмовити у зустрічному позові.

Представник відповідача за зустрічним позовом підтримав заперечення, що викладені у відзиві №б/н від 08.02.2019. Відповідач у відзиві посилався на лист ТОВ "Факторингова компанія "Фонд боргових зобовязань", в якому було зазначено, що договори факторингу №20-03/18-27, №20-03/18-28, №20-03/18-30 та №20-03/18-33 від 20.03.2018 укладені між ТОВ "Факторингова компанія "Фонд боргових зобовязань" та позивачем припинені. Таким чином, станом на 03.10.2018 ТОВ "Факторингова компанія "Фонд боргових зобовязань" не має претензій до ТОВ "Український Рітейл", які виникли на підставі договорів №20-03/18-27, №20-03/18-28, №20-03/18-30 та №20-03/18-33 від 20.03.2018. Між тим зазначив, що вказані договори факторингу відповідач не отримував, а отже перерахування суми заборгованості ТОВ "Факторингова компанія "Фонд боргових зобовязань" вважав безпідставним. Також посилався на те, що 25.06.2018р. було отримано лист від позивача, за підписом в.о. директора ОСОБА_4 У даному листі зазначалось, що 18.06.2018 укладено договір про відступлення права вимоги між ТОВ "Скляний Альянс" та ТОВ "Кам'янка ОСОБА_5", за умовами якого підприємство відповідача повинно перерахувати грошові кошти на зазначені у листі реквізити. Але згідно витягу з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04.07.2018, директором ТОВ "Камянка ОСОБА_1" зазначений ОСОБА_6, та зазначені також обмеження відносно укладання правочинів, а саме: укладання угод на суму, що перевищує 300000 гривень, угоди на суму понад 300000 гривень, має право підписувати та укладати директор виключно за рішенням загальних зборів учасників товариства. Згідно наданого до суду договора про відступлення права вимоги від 18.06.2018, даний договір підписано в.о. директора ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності зареєстрованої приватним нотаріусом ОСОБА_7 в реєстрі за №376 від 21.02.2018р. Але, не надано до суду протоколу загальних зборів про надання повноважень на підписання даної угоди. За таких обставин відповідач не мав можливості перерахувати вказані кошти на користь позивача. Просив у первісному позові відмовити. Підтримав зустрічні позовні вимоги з підстав, що викладені у зустрічному позові. Просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги №10/2018 від 10.09.2018, оскільки учасниками правочину порушенні положення ст. 1073 ЦК України.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, будь-яких пояснень стосовно заявлених як первісних так і зустрічних позовних вимог суду не надав.

В судовому засіданні 17.04.2019 суд визнав наявні документи достатніми для обєктивного та всебічного розгляду спору, внаслідок чого, в порядку ст. 240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення, судом оголошено, що повний текст рішення буде складено протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частин рішення та надісланий на адреси сторін.

Заслухавши представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне спочатку надати правову оцінку зустрічним позовним вимогам про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №10/2018 від 10.09.2018.

Так підставою звернення за зустрічним позовом зазначено, що оскаржуваний договір не є договором відступлення права вимоги боргу, а є договором факторингу. Укладаючи спірний договір ТОВ "Склянний Альянс" надало ТОВ "Камянка ОСОБА_1" фінансову допомогу. До того ж ТОВ "Склянний Альянс" не включено до Державного реєстру фінансових установ, не має спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення зазначеної послуги. Тому, при укладанні даного договору сторонами були порушенні приписи ст. 1073 ЦК України, що в силу положень ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що вимога позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимога №10/2018 від 10.09.2018 не підлягає задоволенню, з наступних підстав:

Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначена норма кореспондується з положеннями частини першої статті 207 ГК України, згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов'язанні.

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтями 514 та 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ст. 1079 Цивільного кодексу України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України, зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у ст. 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства, договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі ст. 1077 Цивільного кодексу України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження клієнта за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує від фактора послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження клієнта, з обов'язком клієнта оплатити користування ними.

При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

У разі ж якщо договором передбачено відступлення первісним кредитором права вимоги до боржника новому кредитору з обов'язком нового кредитора сплатити за це первісному кредитору відповідні грошові кошти, та не передбачено зворотного обов'язку первісного кредитора з оплати новому кредитору відповідної плати за надання грошових коштів взамін відступленої вимоги, то такий договір не може бути визнаний договором факторингу, а є за правовою природою оплатним договором відступлення права вимоги (цесії).

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов'язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №910/2489/17.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно зі ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Проаналізувавши зміст укладеного Договору про відступлення права вимоги №10/2018 від 10.09.2018, суд дійшов висновку, що вказаний Договір є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна зі сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, також спірний договір не є договором про надання фінансової послуги в розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

З огляду на вищезазначене, доводи позивача за зустрічним позовом про те, що оспорюваний правочин є договором факторингу, за яким надано фінансову послугу без відповідного дозволу (ліцензії), що є підставою для визнання його недійсним згідно з ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України визнаються судом безпідставними, необґрунтовані та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ "Український Рітейл" до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Скляний Альянс" та до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Камянка ОСОБА_1" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №10/2018 від 10.09.2018, укладеного між ТОВ "Скляний Альянс" та ТОВ "Камянка ОСОБА_1" з підстав, зазначених в зустрічній позовній заяві, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно первісного позову про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Український Рітейл" 1.057.998,00 грн. заборгованості за договором про відступлення права вимоги суд зазначає наступне:

Як свідчать матеріали справи 13.10.2017 ТОВ "Камянка ОСОБА_1" (постачальник, третя особа за первісним позовом) та ТОВ "Український Рітейл" (покупець, відповідач у справі) уклали договір поставки №КГВ 13/2017, за умовами якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти та оплати товар на умовах цього договору.

Відповідно до п. 2.6 договору зобовязання по поставці вважаються виконаними з моменту передачі товару та повного пакету належним чином оформлених товаросупровідних документів покупцю відповідно до умов цього договору та чинного законодавства.

Про факт виконання постачальником зобовязань за договором поставки №КГВ 13/2017 від 13.10.2017 свідчать видаткова накладна № КГВ00002991 від 02.11.2017р.; товарно-транспортна накладна від 02.11.17р.; акт розбіжностей № НОМЕР_1 від 03.11.17р.; видаткова накладна № КГВ00003112 від 14.11.2017р.; видаткова накладна № 00003112 від 14.11.2017р.; товарно-транспортна накладна від 14.11.17р. (до видаткової накладної №КГВ00003112 від 14.11.2017р.); видаткова накладна № КГВ00003113 від 14.11.2017р.; видаткова накладна № 00003113 від 14.11.2017р.; товарно-транспортна накладна від 14.11.17р. (до видаткової накладної № КГВ0000ЗПЗ від 14.11.2017р.); видаткова накладна №КГВ00003177 від 21.11.2017р.; товарно-транспортна накладна від 21.11.17р.; акт розбіжностей № НОМЕР_2 від 22.11.17р.; видаткова накладна № КГВ00003232 від 28.11.2017р.; видаткова накладна № 2 від 28.11.2017р.; товарно-транспортної накладна від 28.11.2017р.; видаткова накладна № КГВ00003327 від 05.12.2017р.; товарно-транспортна накладна від 05.12.2017р.; видаткова накладна № 7 від 05.12.2017р.; акт розбіжностей № НОМЕР_3 від 06.12.17р.; видаткова накладна № КГВ00003371 від 12.12.2017р.; товарно-транспортна накладна від 12.12.17р. (до видаткової накладної №КГВ00003371 від 12.12.2017р.); видаткова накладна № КГВ00003348 від 12.12.2017р.; товарно-транспортна накладна від 12.12.17р. (до видаткової накладної № КГВ00003348 від 12.12.2017р.); акт розбіжностей № НОМЕР_4 від 13.12.17р.

Учасники правочину не надали суду доказів своєчасної та повної оплати отриманого товару в рамках зазначеного вище договору. Також суду не надано доказів оскарження договору поставки в судовому порядку або спростування факту отримання товару на вказану в позові суму.

10.08.2018 товариство з обмеженою відповідальністю "Камянка ОСОБА_1" (первісний кредитор, третя особа у справі) та товариство з обмеженою відповідальністю "Склянний Альянс" (цесіонарій, позивач за первісним позовом) уклали договір відступлення права вимоги (договір цесії) (надалі договір).

Відповідно до п. 2.1 договору Цедент передає (відступає) Цесіонарію права вимоги до Боржника за договором поставки товару № КГВ 13/2017 від 13.10.2017, а Цесіонарій приймає (набуває) права вимоги за договором поставки товару № КГВ 13/201 7 від 13.10.2017 р.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що сума права грошової вимоги, яка відступається Цедентом Цесіонарію за договором поставки товару № КГВ 13/2017 від 13.10.2017, складає 1.057.998,00 гри.

Відповідно до п. 4.2.1 договору Цесіонарій зобовязується сплатити Цеденту грошові кошти за придбане право вимоги в порядку і в розмірах передбачених п. 2.2 договору, або провести взаємозалік однорідних вимог, якщо такі виникають, на суму відступлених права вимоги.

Пунктами 4.4.2-4.4.3 договору передбачено, що Цедент зобов'язується передати Цесіонарію шляхом підписання акту приймання-передачі документи, що підтверджують право вимоги за договором поставки товару №КГВ 13/2017 від 13.10.2017. Протягом 3-х робочих днів з моменту переходу прав кредитора від Цедента до Цесіонарія повідомити Боржника за договором поставки товару №КГВ 13/2017 від 13.10.2017.

Пунктом 6.2 договору встановлено, що цей договір вважається укладеним з дати його підписання сторонами та скріплення печатками Сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором.

Повідомленням №351/1 від 13.09.2018 позивач інформував ТОВ "Український Рітейл" про відступлення йому права вимоги за договором поставки на суму боргу (1.057.998,00 грн.) та зазначив реквізити для перерахування заборгованості.

Відповідач зобовязання щодо оплати отриманого товару на користь як первісного кредитора, так і нового не виконав, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за отриманий товар в рамках договору поставки № КГВ13/2017 від 13.10.2017 підлягають задоволенню, з наступних підстав:

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ст. 629 ЦК України унормовано, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В матеріалах справи наявні підписані сторонами видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, акти розбіжностей, які підтверджують факт отримання відповідачем обумовленого в договорі поставки №КГВ13/2017 товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір поставки №КГВ13/2017 від 13.10.2017 не містить застережень щодо обмежень прав однієї із сторін передавати свої права за вказаним правочином іншій особі.

Тобто договір уступки права вимоги укладений з дотриманням положень наведеної вище норми права.

За умовами ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Суду надані відповідні докази, які містяться в матеріалах справи.

Суд зауважує, що укладаючи договір, кожна із сторін прийняла на себе певні зобовязання щодо їх виконання, однак відповідач, покладений на нього обовязок щодо оплати отриманого товару первісному кредитору або новому (позивачу у справі) не виконав, факт порушення відповідачем умов договору поставки №КГВ13/2017 від 13.10.2017 доведений позивачем і не заперечений відповідачем. Між сторонами наявне лише спірне питання щодо особи, яка є належним кредитором в зобовязанні.

Отже, вимога позивача про стягнення 1.057.998,00 грн. основного боргу задовольняється судом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору в розмірі 15.870,00 грн. за розгляд первісного позову покладаються на відповідача ТОВ "Український Рітейл". Також за ТОВ "Український Рітейл" залишаються судові витрати за розгляд зустрічного позову.

Керуючись ст. ст. 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов товариства з обмеженою відповідальністю "Склянний Альянс" до товариства з обмеженою відповідальністю "Український Рітейл" про стягнення 1.057.998,00грн. задовольнити.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Український Рітейл" (69006, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код 34604386) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Склянний Альянс" (51700, Дніпропетровська область, м. Вільногірськ, вул. Промислова, буд. 31, ідентифікаційний код 38470333) 1.057.998,00 грн. (один мільйон пятдесят сім тисяч девятсот девяносто вісім грн. 00 коп.) основного боргу, 15.869,97 грн. (п'ятнадцять тисяч вісімсот шістдесят дев'ять грн. 97 коп.) судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволені зустрічного позову товариства з обмеженою відповідальністю "Український Рітейл" до товариства з обмеженою відповідальністю "Склянний Альянс" та до товариства з обмеженою відповідальністю "Камянка ОСОБА_1" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №10/2018 від 10.09.2018 відмовити.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 квітня 2019 року.

Суддя О.В. Федорова