ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2019 р. Справа №914/1158/18

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючий суддя: Бойко С.М.,

суддів: Мирутенка О.Л.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Процевич Р.Б.

явка учасників справи:

від позивача - Іваницька М.І., Кремінець М.М. (ордер серія ЛВ № 073547),

від відповідача - Яворська О.І. (довіреність за № 4-2302-177 від 21.01.2019),

від третіх осіб - не з'явилися,

розглянув апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради за №2302-вих-47 від 04.01.2019

на рішення Господарського суду Львівської області від 06.12.2018, суддя: Стороженко О.Ф., м.Львів, (повний текст рішення складено - 17.12.2018),

за позовом фізичної особи-підприємця Іваницької Марії Петрівни, м. Львів,

до відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів,

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Львівське комунальне підприємство «Під Зуброю», м. Львів

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Львівська міська рада, м. Львів

про визнання недійсним договору оренди об'єкту нерухомості №С-9762-15 від 20.08.2015,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2018 року фізична особа-підприємець Іваницька Марія Петрівна (надалі - ФОП Іваницька М.П.) звернулась в Господарський суд Львівської області з позовом до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним договору оренди об'єкту нерухомості №С-9762-15 від 20.08.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент укладення договору оренди відповідач не був власником переданого в оренду приміщення та відповідно не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Правовою підставою позову позивач зазначає ст.ст. 182, 203, 215, 216, 316, 317, 331, 759, 761 Цивільного кодексу України, ст. 207 ГК України та ст.ст. 2-5, 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням господарського суду Львівської області від 06.12.2018 позов задоволено повністю, визнано недійсним договір оренди за №С-9762-15 від 20.08.2015, укладений між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (на даний час - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради) та ФОП Іваницькою М.П. щодо оренди об'єкту нерухомості: приміщення площею 5,5м2 (індекс VI), що знаходиться в будинку АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що спірне приміщення не належить до комунальної власності та не може використовуватися як самостійний об'єкт оренди, оскільки є допоміжним приміщенням житлового будинку і об'єктом права спільної власності співвласників житлового будинку № АДРЕСА_1.

З цих підстав Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради не мало права розпоряджатися цим майном, у тому числі передавати його в оренду, що стало підставою для визнання договору оренди за №С-9762-15 від 20.08.2015 нерухомого майна.

Відтак, місцевий господарський суд дійшов висновку, що у відповідача, на час укладення спірного правочину, не було необхідного обсягу цивільної дієздатності, а тому наявні правові підстави для визнання недійсним цього.

Правовою підставою задоволення позовних вимог суд першої інстанції зазначає ч. 2 ст. 382 ЦК України, ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 1, 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (відповідач) просить скасувати рішення суду першої інстанції, та відмовити в задоволенні позову в зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, які регулюють спірні відносини.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, власником нежитлового приміщення загальною площею 5,5 м2 за адресою: АДРЕСА_1, є Львівська міська рада на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №320 від 22.04.2016. Тобто, спірне приміщення відноситься до комунальної власності.

Також, посилається на рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2017 в справі № 914/986/16 за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради до відповідача фізичної особи-підприємця Іваницької Марії Петрівни, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Львівського комунального підприємства «Під Зуброю» про стягнення орендної плати та виселення з орендованого приміщення, в якому досліджувалось питання права власності на спірне нежитлове приміщення.

Судом першої інстанції не враховано, що Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на підставі рішення № 320 Львівської міської ради від 22.04.2016 набуло право власності на спірне приміщення.

Узагальнені доводи та заперечення позивача.

Позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

Позивач зазначає, що спірне є допоміжним приміщенням житлового будинку і об'єктом права спільної власності співвласників житлового будинку № АДРЕСА_1, а тому вважає, що відповідач не мав права розпоряджатися зазначеним майном, у тому числі передавати його в оренду за договором №С-9762-15 від 20.08.2015.

У відповідності до наказу №06-03/37 від 05 квітня 2019 року, який долучений до матеріалів справи, суддя Бонк Т.Б. перебуває у відпустці з 08.04.2019 по 19.04.2019.

Відповідно до абзацу 2 п.2.3.25 Положення Про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішення Ради суддів від 03.03.2016, тимчасова відсутність судді-члена колегії , як правило, не може бути підставою для зміни складу колегії суддів.

Відповідно до абзацу 1,2 п.2.3.50 Положення Про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішення Ради суддів від 03.03.2016, винятково у разі, коли суддя (судді) у передбачених законом випадках не може (не можуть) продовжувати розгляд справи, невирішені судові справи передаються для повторного автоматизованого розподілу за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи. Якщо суд розглядає справу колегіально, то повторний автоматизований розподіл відбувається для визначення судді (суддів) з метою заміни судді (суддів), що вибув.

Таким чином, у зв'язку з перебуванням у відпустці судді - члена колегії Бонк Т.Б., враховуючи відсутність строку розгляду апеляційної скарги та з метою недопущення порушення строків розгляду апеляційної скарги, згідно розпорядження керівника апарату суду №240 від 08.04.2019 "Щодо проведення автоматизованої зміни складу колегії суддів" проведено автоматизовану заміну судді - члена колегії.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів, суддю-члена колегії Бонк Т.Б. змінено на суддю Мирутенка О.Л.

В судове засідання з'явились позивач, представник позивача та представник відповідача.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце слухання справи, а тому в порядку п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за їх відсутності.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка учасників справи в судове засідання обов'язковою не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу в їх відсутності за наявними у справі матеріалами.

У судовому засіданні представник апелянта (відповідача) підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задоволити, а рішення Господарського суду Львівської області від 06.12.2018 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Позивач та представник позивача підтримали доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просили рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (на даний час - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради) та ФОП Іваницька М.П. погодили та підписали договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) за № С-9762-15 від 20.08.2015 (а.с.14-15) за умовами якого орендодавець на підставі наказу управління комунальної власності від 11.08.2015 № 49-А передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно, що знаходиться на балансі ЛКП «Під Зуброю» (надалі по тексту - балансоутримувач, третя особа-1), а саме: приміщення першого поверху, загальною площею 5,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Спір у цій справі стосується визнання недійсним договору оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) за № С-9762-15 від 20.08.2015, оскільки позивач вважає, що на момент укладення договору оренди відповідач не був власником переданого в оренду приміщення та не мав відповідного обсягу цивільної дієздатності.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Для з'ясування фактичних обставин щодо визнання правочину недійсним в межах доводів апеляційної скарги, судом проведено аналіз законодавства для визначення правового статусу орендованого приміщення.

Належність приміщень визначено у технічному паспорті на житловий будинок, який виготовлений відповідно до додатку 7 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773).

Відповідно до листа ЛКП «Під Зуброю» за № 172 від 11.06.2018 зазначено, що згідно інвентаризаційної справи будинку на АДРЕСА_1 приміщення площею 5,5 м.кв. з індексом VI є сміттєзбірником та належить до службових.

Проте, відповідно до даних, зазначених у матеріалах Інвентаризаційної справи будинку АДРЕСА_1, спірне приміщення (індекс VI, площа 5,5м2) є сміттєзбірником, тобто, - призначене для забезпечення побутового обслуговування мешканців будинку, а отже не може мати статус службового.

Оскільки, як встановлено судами, спірне приміщення розташоване в багатоквартирному будинку, інших доказів відповідачем не надано, то правовий режим цього нерухомого майна підпадає під регулювання Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та частини другої статті 382 ЦК України, відповідно до яких власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Статтею 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" багатоквартирний будинок визначено як житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об'єктами нерухомого майна; співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Як встановлено судами та підтверджено матеріалами справи, спірне приміщення є допоміжним приміщенням і належить на праві спільної сумісної власності власникам квартир будинку.

Згідно з приписами статті Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" та статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" під допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку розуміють приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), в той час як нежитлове приміщення - це ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об'єктом нерухомого майна.

Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 вказаного Закону наведено у рішенні Конституційного Суду N4-рп/2004 від 02.03.2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду N14-рп/2011 від 09.11.2011.

Так, в пункті 1.1. рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 визначено:"Допоміжні приміщення (підвали сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.".

В рішенні Конституційного Суду України від 9 листопада 2011 року № 14-рп/2011 додатково роз'яснено, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою."

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Таким чином, місцевий господарський суд правильно кваліфікував правовий статус спірного орендованого приміщення як допоміжного і його належність власникам квартир будинку на праві спільної сумісної власності.

Обставин, які б свідчили, що спірне приміщення є самостійним об'єктом нерухомого майна судами не встановлено.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що спірне приміщення відноситься до комунальної власності оскільки власником нежитлового приміщення загальною площею 5,5 м2 за адресою: АДРЕСА_1, є Львівська міська рада на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 320 від 22.04.2016 колегія суддів зазначає наступне.

Факт державної реєстрації права власності Львівської міської ради (яка діє від імені територіальної громади міста Львова) на спірне приміщення 29.06.2016 (після укладення договору оренди від 20.08.2015) жодним чином не впливає на правовідносини, які виникли до часу такої реєстрації.

Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підставою виникнення у Львівської міської ради права комунальної власності на майно були не правовстановлюючі документи на приміщення, а лише рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №320 від 22.04.2016 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на вул.М.Скрипника, 15», у якому не зазначено норм законодавства, як правових підстав набуття права комунальної власності, і не вказано жодних правовстановлюючих документів.

Таким чином, зазначені доводи апеляційної скарги спростовуються, оскільки на час укладення договору (20.08.2015), у територіальної громади міста Львова та, відповідно, - в Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (орендодавець), відсутнім було право комунальної власності на об'єкт оренди, що підтверджують дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до норми ч.1 ст.761 ЦК України, право передання майна у найм належить власникові речі (або особі, якій належать майнові права).

Тобто, лише у власника майна (чи уповноваженої особи) наявним є належний обсяг цивільної дієздатності щодо розпорядження майном (у тому числі - щодо надання його у найм).

Проте, відповідачем, при відсутності у нього (чи територіальної громади міста Львова) права комунальної власності на спірний об'єкт нерухомості, всупереч приписам частини 1 статті 317 та частин 1, 2 статті 319 ЦК України, здійснено розпорядження вказаним майном: передано його у строкове платне користування позивачу.

Тобто, у відповідача, на час укладення договору оренди від 20.08.2015, був відсутнім належний обсяг цивільної дієздатності, який, згідно з вимогами законодавства, є необхідним для вчинення дій з розпорядження майном.

Згідно зі статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що факт вчинення відповідачем правочину при відсутності належного обсягу цивільної дієздатності, згідно з нормами частини 2 статті 203 та частини 1 статті 215 ЦК України, зумовлює наявність достатніх правових підстав для визнання недійсним договору оренди №С-9762-15 від 20.08.2015.

Одночасно суд зазначає, що згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зазначеному будинку АДРЕСА_1, 20.03.2008 фізичною особою (ОСОБА_11) набуто право власності на квартиру (№1).

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку, що відповідно до вищезазначених норм ст.1 Закону «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», спірний об'єкт є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку №15 (вулиця М.Скрипника, м.Львів), що, згідно з нормами ч.2 ст.382 ЦК України, ч.2 ст.10 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 1, 5 Закону «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», зумовлює перебування його у спільній сумісній власності осіб - власників квартир та нежитлових приміщень зазначеного будинку.

Посилання апелянта на рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2017 у справі №914/986/16, щодо наявності (на час укладення Договору оренди) права комунальної власності - безпідставне, оскільки у вказаному рішенні не досліджувалися питання визнання права власності, а лише є посилання на рішення Львівської міської ради №320 від 22.04.2016. Проте, це рішення прийнято після виникнення спірних орендних правовідносин, і, відповідно, - не впливає на правильне вирішення спору щодо дійсності (недійсності) договору від 20.08.2015. Окрім того, рішення органу місцевого самоврядування приймається у відповідності до вимог законодавства України. Проте, не є предметом спору визнання недійсним цього рішення органу місцевого самоврядування, а тому апеляційним судом на відповідність його діючому законодавству не аналізується.

З врахуванням викладеного апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Ухвалою західного апеляційного господарського суду від 13.03.2019 залучено Львівське комунальне підприємство "Під Зуброю" в якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача та залучено Львівську міську раду в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.

В процесі розгляду справи, апеляційним господарським судом встановлено, що рішення Господарського суду Львівської області від 06.12.2018 не впливає на права та обов'язки Львівського комунального підприємства "Під Зуброю" та Львівської міської ради, а тому немає підстав для скасування судового рішення з підстав визначених п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про залишення за апелянтом судового збору в розмірі 2643,00 грн., який сплачений згідно з платіжним дорученням за №547 від 27.12.2018.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення Господарського суду Львівської області від 06.12.2018 у справі №914/1158/18 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради за №2302-вих-47 від 04.01.2019 залишити без задоволення.

Судовий збір в розмірі 2643,00 грн. залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Мирутенко О.Л.

Якімець Г.Г.

Повний текст постанови підписано 23.04.2019.