ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2019 р. Справа№ 927/4/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Добрицька В.С.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниці» ПАТ «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 27.02.2018 (повний текст складено 05.03.2018)

у справі № 927/4/18 (суддя Демидова М.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

в особі Регіональної філії «Одеська залізниці» ПАТ

«Українська залізниця»

до Державного підприємства «Корюківське лісове господарство»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1) Товариство з обмеженою відповідальністю «Каргологістик»

2) СЧ «Пролісок» СРЛ

про стягнення 728 460, 48 грн

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниці» ПАТ «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Одеська залізниці» ПАТ «Українська залізниця», позивач) звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Державного підприємства «Корюківське лісове господарство» (далі - ДП «Корюківське лісове господарство», відповідач) про стягнення плати за користування вагонами в розмірі 526 255, 56 грн., збору за зберігання вантажу в вагонах в розмірі 201 765, 72 грн. та збору за повідомлення (телеграфне) в розмірі 439, 20 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про понесення позивачем додаткових витрат, пов'язаних з перевезенням та затримкою вантажу з вини відповідача по станції Роздільна-Сортувальна, а саме, в зв'язку із задоволенням ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 05.01.2017 у справі № 522/312/17-к клопотання слідчого СУ ГУ НП в Одеській області Борисова В.І. й наданням на підставі ст. 234 КПК України дозволу на проведення обшуку значної кількості залізничних вагонів, зокрема й вагонів №№68506385, 67861955, 60603743, з метою виявлення та вилучення ділової деревини, ці вагони з деревиною було затримано і для засвідчення факту простою вагонів працівниками станції Роздільна-Сортувальна було складено акт загальної форми №2/П від 06.01.2017.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказував на відсутність доказів наявності вини відправника, зазначаючи, що після здійснення поставок 28.12.2016 на умовах FCA склад ДП «Корюківське лісове господарство», всі інші витрати несе покупець згідно п Б.6 Інкотермс-2010, який є власником завантаженого у вищезгадані вагони товару. Крім цього, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 27.02.2018 у справі № 927/4/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Додатковим рішенням Господарського суду чернігівської області від 12.03.2018 стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Одеська залізниці» ПАТ «Українська залізниця» на користь ДП «Корюківське лісове господарство» 25 000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Не погодившись із згаданим рішенням, ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт не погоджується із висновками місцевого суду про те, що наявність вини відповідача є обов'язковою умовою виникнення у нього обов'язку по оплаті нарахованих позивачем платежів, а зобов'язання відповідача із внесення плати за користування вагонами і контейнерами стягується з вантажовласника у разі затримки вагонів під час перевезення у всіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці та не є заходом відповідальності, яка може застосовуватись лише за наявності вини; зобов'язання відповідача з внесення плати за зберігання вантажу виникло в зв'язку з наявністю факту затримки вагонів та за відсутності вини залізниці у їх затримці; зобов'язання відповідача з внесення телеграфного збору виникло у зв'язку з передачею інформації телеграфом про затримку вагонів під час перевезення та не залежить від наявності вини відповідача у затримці вагонів. На переконання апелянта, здійснення судом першої інстанції висновку про обов'язкову умову виникнення у відповідача зобов'язань перед позивачем - наявність вини відповідача у затриманні вагонів, свідчить про неправильне застосування судом §6 ст. 28, § 1 ст. 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, ст.ст. 119, 120 «Статуту залізниць України», п. 13 «Правил користування вагонами і контейнерами» та п. 8 «Правил зберігання вантажу». Крім цього, на думку апелянта, місцевим господарським судом порушено норми процесуального права - ч. 3 ст. 86 ГПК України в частині не надання оцінки ухвалам Приморського районного суду м. Одеси від 05.01.2017 та від 06.01.2017 у справі №522/312/17-к, якими надано дозвіл на проведення обшуку вагонів та накладено арешт на майно. Скаржник також стверджував про безпідставну відмову у задоволенні його клопотання про витребування доказів. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу на рішення у даній справі, апелянт також вказував про порушення судом першої інстанції вимог закону при ухваленні додаткового рішення від 12.03.2018 щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначав, що ДП «Корюківське лісове господарство» не замовляло залізничних вагонів по відправках №454520, № 454512, №454777 в Укрзалізниці чи в TOB «Каргологістик» і не брало на себе жодних зобов'язань по оплаті за такі перевезення, що підтверджується Актом №12 за грудень 2016 року, платником згідно накладних, виступав TOB «Каргологістик» по замовленню покупця - фірми-нерезидента SC «Prolisok» S.R.L. погодженому із Укрзалізницею. За твердженнями відповідача, поставка товару згідно контракту №3/16-КР від 19.01.2016, укладеного між відповідачем та фірмою-нерезидентом SC «Prolisok» S.R.L., здійснювалась на умовах FCA склад ДП «Корюківське лісове господарство» згідно Інкотремс 2000, відповідно до яких після здійснення завантаження вагону (поставки товару на умовах FCA - Корюківка) всі витрати, крім митних, несе покупець товару, як його власник. Відповідач стверджував, що підставою затримки вагону з деревиною стало клопотання слідчого, задоволене ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 05.11.2017 у справі №522/312/17-к, а тому, починаючи з 05.11.2017, до вказаного товару застосовуються норми і процедури, встановлені кримінально-процесуальним законодавством України щодо речових доказів. На переконання відповідача, безпідставними є будь-які нарахування за період з 01.06.2017 по 21.06.2017, оскільки затримка за вказаний період виникла виключно по вині апелянта, всі необхідні документи для розвантаження вагонів позивач отримав 01.06.2017. Крім цього, відповідач вважав, що розмір витрат на професійну правничу допомогу належним чином доведено відповідачем суду першої інстанції тощо.

В наданих суду апеляційної інстанції додаткових поясненнях, відповідач наголошував, що передплата є обов'язковою умовою надання послуг перевезень вантажів залізницею як згідно договору, так і відповідно до Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000. А також стверджував, що апелянтом не спростовано того факту, що відповідач не є платником за спірним відправленням та не брав на себе зобов'язань по його оплаті.

Позивачем також надано додаткові пояснення, в яких він зазначав, що відповідач помилково вважає, що за приписами Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) обов'язок зі сплати провізних платежів та неустойок у відправника відсутній. Відправник не перестає бути боржником у зобов'язанні з оплати провізних платежів, а лише покладає виконання такого обов'язку на іншу особу. За твердженнями позивача, покладення боржником, яким у даному випадку є відправник (відповідач) виконання свого обов'язку на третю особу, яким у даному випадку є платник (ТОВ «Каргологістик») і внесення відправником відповідних даних до накладної не свідчить про домовленість між учасниками перевезення про зміну загального обов'язку зі сплати провізних платежів, передбаченого п. 1 ст. 31 УМВС. При цьому, позивач акцентував увагу на тому, що затримка вагонів на підставі ухвал слідчого судді про обшук і арешт вагонів та вантажу не є підставою, яка звільняє відправника від внесення платежів за період простою вагонів.

Крім цього, позивачем подано додаткові пояснення, відповідно до яких в зв'язку із технічною помилкою, допущеною під час складання розрахунку суми позову, яка не вплинула на розмір цієї суми, позивачем надано пояснення стосовно розрахунку плати за користування затриманими вагонами, зокрема, зазначено про помилкове не відображення першочерговості відповідних математичних дій.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, його ухвалою до участі у справі залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Каргологістик» (65101, Одеська обл., місто Одеса, вул. Космонавта Комарова, буд. 10) та СЧ «Пролісок» СРЛ (Румунія, Сучавська обл., смт. Шкея, вул. Гуморулуй № 39).

В судове засідання апеляційної інстанції 16.04.2019 з'явились представники позивача та відповідача, представники третіх осіб 1 та 2 не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення їм відповідної ухвали суду, зокрема, шляхом направлення СЧ «Пролісок» СРЛ нотаріально засвідченого перекладу на румунську мову ухвали суду про відкладення розгляду даної справи на 16.04.2019, яка згідно даних з сайту Укрпошти станом 03.04.2019 отримана останнім. Оскільки представники третіх особі 1 та 2 про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали, апеляційний суд вважав за доцільне справу розглядати за відсутності цих представників за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 19.01.2016 між ДП «Корюківське лісове господарство» (відповідач, продавець за договором) та фірмою-нерезидентом СЧ «Пролісок» СРЛ (покупець за договором) укладено контракт №3/6-КР (далі - Контракт №3/6-КР), за умовами п. 1.1 якого (з урахуванням доповнення №5 від 01.06.2016) продавець продає та відвантажує, а покупець купує і приймає в цілому дрова паливні хвойних порід (сосна, ялинка) і березу на умовах FCA (зі складу ДП «Корюківське лісове господарство» Україна) у відповідності Інкотермс 2010.

На виконання вимог вищевказаного контракту ДП «Корюківське лісове господарство» здійснило завантаження лісопродукції в залізничні вагони №№68506385, 67861955, 60603743, надані на замовлення фірми SC «Prolisok» S.R.L перевізником ТОВ «Каргологістік», оформило митні декларації ЕК 10 АА 102070002/2016/232148, ЕК 10 АА 102070002/2016/232149 та накладні ЦИМ/СМГС №№ 454520, 454512, 454777, за якими відправник - ДП «Корюківське лісове господарство», 15300, Чернігівська область, м. Корюківка, вул. Індустріальна, 40, Україна; одержувач - SC «Prolisok» S.R.L, Сучавська область, смт. Шкея, вул. Гуморулуй, 39, Румунія.

В ході замитнення на підставі п. 2 ст. 338 Митного кодексу України працівниками Чернігівської митниці ДФС проведено митні огляди завантажених вагонів №№68506385, 67861955, 60603743, про що складено Акти огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу від 29.12.2016.

Відповідно до експертних висновків Чернігівської регіональної торгово-промислової палати Торгово-промислової палати України ЧК-662 від 28.12.2016 та ЧК-663 від 28.12.2016 в технічно справні вагони фактично завантажено дрова паливні хвойних порід (сосна) діаметром 8-30 см, довжиною 400 см., загальним обємом 108,32 куб.м., в тому числі: вагон №,09 куб.м., вагон № ,23 куб.м., а також у вагон №68506385 завантажено дрова паливні хвойних порід (сосна) діаметром 8-35 см, довжиною 400 см., обємом 53,48 куб.м.; у відповідності з Українською класифікацією товарів зовнішньо-економічної діяльності деревина паливна хвойних порід (сосна) діаметром 8-30 та 8-35 см., довжиною 400 см. класифікується у товарній підкатегорії 4401 10 00 00. По якісним показникам лісоматеріали відповідають дровам паливним за ГОСТ 3243-88 «Дрова. Технические условия», які використовуються в якості палива та не можна використовувати в якості технологічної сировини.

Як встановлено матеріалами справи, за клопотанням слідчого СУ ГУНП в Одеській області Борисова В.І. у рамках кримінального провадження №0000238 від 15.09.2016 за ознаками кримінальних порушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України (за фактом виготовлення та видачі сертифікатів про проходження лісоматеріалів та виготовлення з них пиломатеріалів та підробних товарно-транспортних накладних з метою здійснення експортних операцій по реалізації половника сосни, що спричиняє знані збитки державі) Приморським районним судом м. Одеси було винесено ухвалу по справі №522/312/17-к (1-кс/522/350/17) від 05.01.2017, та надано дозвіл на проведення обшуку, зокрема, залізничних вагонів №№ 68506385, 67861955, 60603743 на залізничній станції Роздільна-Сортувальна регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з метою виявлення та вилучення ділової деревини (кругляк) хвойних порід, експорт якої з 01.01.2017 заборонений.

Для засвідчення факту простою вагону працівниками станції Роздільна-Сортувальна був складений акт загальної форми №2/П від 06.01.2017.

Про факт затримки вагонів станція Роздільна-Сортувальна направила на адресу станції відправлення Корюківка телеграму №138 від 06.01.2017 та на адресу ст. Щорса телеграму №137 від 06.01.2017, якими через станції відправлення повідомила відповідача про затримку вагонів на підставі судової ухвали.

02.03.2017 станція Роздільна також направила телеграму №84 на адресу ст. Корюківка та телеграму №83 на адресу ст. Щорса про вжиття станцією відправлення заходів для врегулювання питання між відправником та контролюючими органами щодо відправлення затриманих вагонів.

01.06.2017 на адресу філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» надійшов лист від слідчого управління ГУ Національної поліції в Одеській області вих. №4/7575 від 31.05.2017, яким повідомлено, що в ході досудового розслідування по кримінальним провадженням №0000238 та №000023 з метою встановлення осіб, причетних до скоєння правопорушення, накладено арешт на 88 вагонів, в тому числі й №№ 68506385, 67861955, 60603743, та просила з метою недопущення вивозу за межі України вагонів направити зазначені вагони на ст. Одеса-Застава-1 Одеської залізниці одержувачу ТОВ «Віматекс».

01.06.2017 на адресу філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» надійшов лист ТОВ «Віматекс» вих. №54-17 від 31.05.2017 про готовність прийняття зазначених вагонів на свою адресу та гарантування оплати залізничного тарифу.

21.06.2017 вагони №№ 68506385, 67861955, 60603743 були переадресовані на адресу ТОВ «Віматекс», що підтверджується наказами на переадресування вагонів №313 від 21.06.2017 та №315 від 21.06.2017.

Час затримки вагонів на станції Роздільна-Сортувальна засвідчений актами загальної форми № № 34, 36 від 21.06.2017.

З огляду на вищезазначені обставини, станцією «Корюківка» направлено на адресу відповідача листа №43 від 20.09.2017 з проханням повідомити щодо оплати витрат, нарахованих за затримку вагонів №№60603743, 67861955, а також листи ст. Сновська №371 від 22.09.2017 з проханням повідомити щодо оплати витрат, нарахованих за затримку вагону №68506385.

13.10.2017 надійшли ідентичні листи відповідача № №5 та 6, відповідно до яких від начальника ст. Корюківка одержана ухвала від 05.01.2017 лише 11.10.2017, яка на підприємство не надходила, не було надано й ніякого роз'яснення щодо того, на якій підставі було винесено рішення про затримку вагонів з продукцією.

З огляду на відмову відповідача від виконання свого обов'язку в добровільному порядку щодо оплати за користування вагонами, зберігання вантажу у вагонах, телеграфічне повідомлення, внаслідок затримки спірних, позивач й звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для стягнення з Державного підприємства «Корюківське лісове господарство» витрат, пов'язаних із затримкою вищевказаних вагонів, адже така затримка була здійснена не з вини відправника.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За договором перевезення вантажу (ч. 1 ст. 307 ГК України) одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству,а також додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань (ч. 5 ст. 307 ГК України).

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин на підставі ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, між позивачем на відповідачем було укладено договір на перевезення вантажу шляхом оформлення відповідних накладних ЦИМ/СМГС №№ 454520, 454512, 454777, за якими відправник - ДП «Корюківське лісове господарство», 15300, Чернігівська область, м. Корюківка, вул. Індустріальна, 40, Україна; одержувач - SC «Prolisok» S.R.L, Сучавська область, смт. Шкея, вул. Гуморулуй, 39, Румунія.

Оскільки перевезення вантажу залізничним вагоном, за затримку якого позивач нарахував відповідачеві відповідні платежі, є міжнародним залізничним перевезеннями, на правовідносини між сторонами поширюється дія положень Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) з урахуванням змін і доповнень, які набрали чинності для України 01.07.2015 (далі - УМВС).

За змістом § 6 ст. 28 та § 1 ст. 32 УМВС, якщо перешкода до перевезення вантажу чи його видачі виникла з причин, незалежних від перевізника, перевізнику повинні бути сплачені додаткові провізні платежі і витрати, понесені ним у зв'язку з перешкодами, а також неустойки, якщо вони передбачені національним законодавством. Перевізнику повинні бути відшкодовані всі витрати, пов'язані з перевезенням вантажу, не передбачені застосованими тарифами і викликані причинами, які не залежать від перевізника.

Відповідно до § 5 ст. 31 УМВС провізні платежі і неустойки сплачуються перевізнику в порядку, передбаченому національним законодавством держави, в якому здійснюється оплата.

За приписами ст. 119 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457від 06.04.1998, за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами.

Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати.

Вищезгадана плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Вантажовласники, порти відшкодовують залізницям плату за користування вагонами інших держав від часу прийому цих вагонів від залізниці до повернення їх після виконання вантажних операцій у порядку, визначеному Укрзалізницею відповідно до міжнародних договорів України з цих питань.

Якщо подання вантажовідправнику на його замовлення порожніх спеціальних вагонів затримується з вини вантажовідправника, з нього стягується плата за весь час затримки вагонів на станції навантаження.

Якщо вантажовідправник заявить про відмову від цих вагонів, плата нараховується до моменту одержання відмови.

У разі відмови від раніше замовлених спеціальних вагонів, з вантажовідправника стягується плата за пробіг цих вагонів від станції, з якої вони були відправлені, до станції навантаження, але не більш як за 300 кілометрів. Зазначена плата не стягується, якщо ці вагони були використані на станції навантаження іншим вантажовідправником протягом доби з моменту їх прибуття.

Порядок розрахунків та перелік операцій з вагонами (контейнерами), за час виконання яких не стягується плата, встановлюється Правилами.

У розрахунках затримка до 30 хвилин не враховується, затримка 30 хвилин і більше враховується як повна година.

Положеннями п. 129 Статуту залізниць України визначено, що обставини, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Відповідно до п. 8 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000, збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо). Термін безоплатного зберігання обчислюється: якщо на станції призначення вивантаження здійснюється засобами: залізниці - з 24-ої години дати вивантаження вантажів; одержувача - з 24-ої години дати подавання вагонів під вивантаження; при переадресуванні - після двох годин з моменту повідомлення про прибуття вантажу; при затримці - з моменту затримки.

За змістом п.п. 12, 13 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25.02.1999, загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година. Причини, які є підставою для нарахування плати за користування вагонами в разі затримки їх на підходах до припортових станцій призначення, зазначаються в актах про затримку вагонів. Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.

Оскільки в даному випадку затримка вагонів відбулася у зв'язку із проведенням митного огляду вантажу, до спірних правовідносин слід застосувати положення Митного кодексу України, згідно ч. 1 ст. 4 якого митний контроль - це сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку. При цьому митні формальності - це сукупність дій, які підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

За приписами ст. 318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до цього Кодексу та інших законів України. Митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Митний огляд (огляд та переогляд товарів, транспортних засобів комерційного призначення) є формою митного контролю, який здійснюється безпосередньо посадовими особами органів доходів і зборів (ст. 336 Митного кодексу).

Відповідно до ст. 218 згаданого Кодексу строки здійснення митних формальностей щодо залізничного рухомого складу визначаються керівником органу доходів і зборів за погодженням з іншими контролюючими органами та адміністрацією залізниці, а в пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України - крім того, з керівником відповідного органу охорони державного кордону України.

Розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

З системного аналізу змісту положень ст. ст. 28, 31, 32 УМВС, ст. ст. 218, 338 Митного кодексу України, ст. ст. 119, 121 Статуту залізниць України вбачається, що вартість проведених залізницею розвантажувальних, навантажувальних та перевантажувальних робіт, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, має в будь-якому випадку оплачуватися вантажовласниками (вантажовідправниками) або уповноваженими ними особами незалежно від того, чи виявлено митницею факт незаконного переміщення товару під час здійснення митного контролю.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 911/4079/16, від 03.04.2018 у справі № 911/4080/16, від 16.08.2018 у справі № 914/1791/17, від 03.12.2018 у справі №911/3716/17.

З огляду на вище наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з ДП «Корюківське лісове господарство» витрат, пов'язаних із затримкою вищевказаних вагонів, вважаючи, що таке затримання здійснено не з вини відправника.

Відшкодування додаткових витрат здійснюється в порядку, встановленому ст. 31 УМВС (§ 2 статті 32 УМВС).

За змістом § 1 та 2 ст. 31 УМВС, якщо договором перевезення не передбачено іншого, оплата провізних платежів є обов'язком: 1) відправника - перевізникам, які беруть участь у перевезенні, за винятком перевізника, який видає вантаж, за здійсненим ним перевезенням; 2) вантажоодержувачем - перевізнику, який видає вантаж за здійсненим ним перевезенням. Стосовно неустойки діє такий самий порядок. Якщо відправник або одержувач вантажу виконання своїх зобов'язань (оплату провізних платежів) покладає на третю особу, то ця особа повинна бути зазначена відправником у накладній як платник і повинна мати договір із відповідним перевізником.

Як вище згадувалось, затримані вагони №№68506385, 67861955, 60603743 було відправлено за накладними ЦИМ/СМГС №№ 454520, 454512, 454777,відповідно до яких відправником є ДП «Корюківське лісове господарство», 15300, Чернігівська область, м. Корюківка, вул. Індустріальна, 40, Україна, а одержувачем - SC «Prolisok» S.R.L, Сучавська область, смт. Шкея, вул. Гуморулуй, 39, Румунія.

За змістом згаданих накладних перевізником вантажу є саме підприємство залізниці України. Доказів того, що перевезення вантажу здійснювало ТОВ «Каргологістик» матеріали справи не містять.

Таким чином, оскільки перевізником є підприємство залізниці України, а відправником - ДП «Корюківське лісове господарство», доводи відповідача про те, що нараховані позивачем платежі зобов'язані виплатити ТОВ «Каргологістик», код якого (9222875) зазначений у графі 111 накладних - платник по УЗ, а також SC «Prolisok» S.R.L., як власник вантажу, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані..

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.12.2018 у справі №911/3716/17.

Посилання відповідача на те, що передача товару за умовами контракту №3/16-КР від 19.01.2016 здійснювалась на умовах FCA склад ДП «Корюківське лісове господарство» згідно Інкотремс 2000, а тому після здійснення завантаження вагону (поставки товару на умовах FCA - Корюківка) всі витрати, крім митних, несе покупець товару, як його власник також відхиляються судом апеляційної інстанці. Так, умови вищезгаданого контракту, укладеного між ДП «Корюківське лісове господарство», як продавцем, та фірмою-нерезидентом SC «Prolisok» S.R.L., як покупцем, не можуть бути застосованими до договору перевезення, оформленого накладними ЦИМ/СМГС №№ 454520, 454512, 454777, адже такий контракт укладено без участі залізниці, його умови є обов'язковими лише для сторін контракту та не можуть породжувати, змінювати, припиняти для позивача будь-які права та обов'язки.

Доводи відповідача про те, що матеріали справи не містять жодного документального підтвердження вини відповідача, а навпаки свідчать, що затримка вагонів спричинена проведенням обшуку слідчим СУ ГУНП в Одеській області, дозвіл на який надано ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 05.01.2017 та подальшим накладенням арешту, на його думку, відсутні правові підстави для нарахування та стягнення з ДП «Корюківське лісове господарство» плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, не заслуговують на увагу. Положеннями п. 16 Правил встановлено вичерпний перелік підстав звільнення вантажовласника від плати за користування вагонами, а саме: а) якщо затримка вагонів або контейнерів виникла через стихійне лихо, що спричинило припинення руху на залізничних під'їзних коліях, а також через стихійне лихо або аварію на підприємстві, внаслідок яких згідно з чинними положеннями заборонено виконувати вантажні роботи; б) у разі подання локомотивом залізниці вагонів і контейнерів на фронти навантаження (вивантаження) у кількості, що перевищує їх максимальну переробну спроможність. Вказана максимальна переробна спроможність визначається за договором між залізницею і вантажовласником; в) у разі затримки прийняття залізницею вагонів, які пред'явлено їй до здачі, з причин, що залежать від залізниці. Час такої затримки зазначається у графі «Примітки» Пам'ятки про подавання/забирання вагонів, цей час виключається із загального часу користування вагонами (контейнерами). У вищезазначених нормах відсутні підстави, на які посилався відповідач в своїх запереченнях проти задоволення позовних вимог.

За змістом п. 13 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України №113 від 25.02.1999, плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці. Вказана норма є спеціальною по застосуванню до спірних відносин.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про особливості державного регулювання діяльності суб'єктів підприємницької діяльності, пов'язаної з реалізацією та експортом лісоматеріалів» щодо тимчасової заборони експорту лісоматеріалів у необробленому вигляді» від 09.04.2015 тимчасово, строком на 10 років, забороняється вивезення за межі митної території України в митному режимі експорту лісоматеріалів необроблених: деревних порід сосни - з 1 січня 2017 року, про що мало бути відомо відповідачеві.

Обставини, які можуть бути підставою для майнової відповідальності перевізників, відправників та одержувачів вантажу, багажу, вантажобагажу, пасажирів, засвідчуються актами (ч. 1 ст. 26 Закону України «Про залізничний транспорт»).

Як вище згадувалось, працівниками станції Роздільна-Сортувальна» складено акт загальної форми №2/П від 06.01.2017 про початок затримки вагонів та акти загальної форми № № 34, 36 від 21.06.2017 про закінчення затримки даних вагонів.

За приписами п. 8 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 року № 113, у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми (форми ГУ-23 - Додаток №6 до Правил користування) який підписується представниками станції і вантажовласника (до яких у тому числі належать вантажовідправники та вантажоодержувачі). В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 №334 затверджені Правила складання актів, відповідно до п. 1 яких при перевезеннях в залежності від обставин, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, відправника, одержувача, пасажира, складаються комерційні акти (додаток 1) та акти загальної форми (додаток 6).

Акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу, і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, зокрема, затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням вантажу, а також затримки через недодання чи неналежне оформлення відправником документів, необхідних для виконання митних, санітарних та інших правил; в інших випадках для засвідчення обставин, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, якщо при цьому не потрібне складання комерційного акта.

Акт загальної форми підписується особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше як двома особами (п. 3 Правил складання актів).

Таким чином, відповідно до вищезазначених норм чинного законодавства належним і допустимим доказом на підтвердження факту настання відповідних подій - затримки вагонів на станції є акт загальної форми ГУ-23, який складено згідно з Додатком № 6 до Правил користування.

Зазначені акти загальної форми на підставі ч. 1 ст. 26 Закону України «Про залізничний транспорт» та ст. 129 Статуту залізниць України є підставами для матеріальної відповідальності вантажовідправника або вантажоодержувача.

Як встановлено матеріалами справи, акт загальної форми №2/П від 06.01.2017 про початок затримки вагонів та акти загальної форми № № 34, 36 від 21.06.2017 про закінчення затримки цих вагонів було складено у відповідності до форми, передбаченої Додатком № 6 до Правил користування, зокрема, підписано двома особами, які брали участь у засвідченні таких обставин.

Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги (Тарифне керівництво № 1), затвердженим наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26.03.2009 № 317, встановлено тарифи, збори, плати та відповідні коефіцієнти, які згідно п. 2 Розділу 1, застосовуються на всіх лініях залізниць широкої, вузької та європейської колій мережі залізниць України загального користування, що включено в постійну експлуатацію, для всіх суб'єктів господарювання (фізичних та юридичних осіб), які беруть участь в процесі організації та здійснення перевезень вантажів залізничним транспортом.

Перевіривши надані позивачем розрахунки збору за користування вагонами, збору за зберігання вантажу у вагонах та збору за повідомлення, враховуючи додаткові пояснення позивача, надані суду апеляційної інстанції, встановлено, що їх здійснено з урахуванням вказаних тарифів, із застосуванням правильних коефіцієнтів та відповідно до встановлених обставин справи.

Доводи відповідача про безпідставність будь-яких нарахувань за період з 01.06.2017 по 21.06.2017, адже всі необхідні документи для розвантаження вагону позивач отримав 01.06.2017, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані. Отримані 01.06.2017 Регіональною філією «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» листи від слідчого управління ГУ Національної поліції в Одеській області вих. №4/7575 від 31.05.2017 та від ТОВ «Віматекс» вих. №54-17 від 31.05.2017 стосувалися не лише спірних вагонів, але й інших вагонів, на які було накладено арешт в ході вищевказаного досудового розслідування.

Дозвіл на переадресацію спірних вагонів на станцію «Одеса-Застава-1» Одеської залізниці одержувачу ТОВ «Віматекс» було надано начальником Дирекції залізничних перевезень Наказами №313 від 21.06.2017 та №315 від 21.06.2017

З огляду на наведене та те, що станом на час розгляду справи відповідач обов'язок щодо оплати відповідних зборів не виконав, його заборгованість перед позивачем підтверджується матеріалами справи, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ПАТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» про стягнення з ДП «Корюківське лісове господарство» плати за користування вагонами в розмірі 526 255, 56 грн., збору за зберігання вантажу у вагонах в розмірі 201 765, 72 грн. та збору за повідомлення (телеграфне) в розмірі 439, 20 грн., які доведено позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано, відтак підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності до цих вимог, про що було заявлено відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції.

Так, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст. 257 та ч. 1 ст. 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Положеннями ч. 6 ст. 315 ГК України встановлено, що до спорів, пов'язаних з перевезеннями вантажів у закордонному або міждержавному сполученні, порядок пред'явлення позовів та позовна давність встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України.

В зв'язку з відсутністю в УМВС положень щодо строків подання перевізником позовів до вантажовідправників до спірних відносин застосуються норми національного законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 315 ГК України та ст. 137 Статуту залізниць України для позовів перевізника до вантажоодержувача чи вантажовідправника, що випливають із перевезення, встановлено шестимісячну позовну давність.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня настання події, що стала підставою для подання позову, а саме: закінчення затримки вагонів, нарахування платежів і зборів та складання відповідних актів загальної форми.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 914/1791/17.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 22.12.2017, про що свідчить відбиток календарного штемпеля поштового відділення зв'язку на конверті, в якому надійшла позовна заява до суду .

Подією, яка передувала пред'явленню позову до суду, стало складення актів загальної форми № № 34, 36 від 21.06.2017, в яких залізницею зафіксовано весь період затримки вагонів і визначено суми платежів і зборів, які вантажовідправник зобов'язаний сплатити на користь залізниці, а отже, строк позовної давності позивачем не пропущено.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі, у відзиві на неї та у додаткових поясненнях до них, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення справи по суті спору.

Відповідно до ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.ч. 1-2, 4 ст. 269 ГПК України).

За результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції згідно п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення на підставі п.п. 1-4 ч.1 ст.277 ГПК України є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на встановлені судом обставини справи в сукупності із доказами на їх підтвердження, апеляційний суд дійшов висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи через неправильне застосування норм матеріального права, відтак апеляційна скарга ПАТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.02.2018 у справі № 927/5/18 - скасуванню з постановленням нового про задоволення позовних вимог повністю.

За таких обставин, апеляційний господарський суд не погоджується із висновками місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову, оскаржене рішення вважає незаконним й таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового - про задоволення позову в повному обсязі. Тому доводи позивача по суті його апеляційної скарги заслуговують на увагу, а скарга - підлягає задоволенню.

В зв'язку із задоволенням позову та апеляційної скарги позивача з відповідача на його користь на підставі ст. 129 ГПК України підлягає стягненню 10 926, 91 грн. судового збору за подання позову та 16 390, 37 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

З приводу доводів апеляційної скарги про неправомірність стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу згідно додаткового рішення, слід зазначити, що за змістом п. 3 ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питань про судові витрати.

Враховуючи, що рішенням Господарського суду Чернігівської області від 27.02.2018 у даній справі в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, з огляду на приписи ч. 4 ст.129 ГПК України та наявні в матеріалах справи докази понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд не вбачає порушень судом першої інстанції приписіві матеріального та процесуального права при ухваленні додаткового рішення від 12.03.2018 у даній справі.

Водночас, оскільки оскаржуване рішення у даній справі підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог повністю, витрати відповідача на професійну правничу допомогу, в тому числі, понесені під час розгляду справи судом першої інстанції, не підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Позивачем не заявлено вимог про скасування додаткового рішення від 12.03.2018 у даній справі, тому враховуючи межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, встановлені ст. 269 ГПК України,апеляційний суд позбавлений можливості його скасувати. За приписами п. 5 ст. 244 ГПК України додаткове рішення може бути оскаржене в окремому порядку.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниці» ПАТ «Українська залізниця» задовольнити, рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.02.2018 у справі № 927/4/18 - скасувати та ухвалити нове рішення:

Позов Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниці» ПАТ «Українська залізниця» до Державного підприємства «Корюківське лісове господарство» про стягнення 728 460, 48 грн. задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Державного підприємства «Корюківське лісове господарство» (15300, Чернігівська обл., Корюківський район, місто Корюківка, вул. Індустріальна, буд. 40, ідентифікаційний код 00993515) на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19, ідентифікаційний код 40081200) плату за користування вагонами в сумі 526 255, 56 грн., збір за зберігання вантажу у вагонах в сумі 201 765, 72 грн., збір за повідомлення (телеграфне) в сумі 439, 20 грн. та 10 926, 91 грн. судового збору за подання позову.

Стягнути з Державного підприємства «Корюківське лісове господарство» (15300, Чернігівська обл., Корюківський район, місто Корюківка, вул. Індустріальна, буд. 40, ідентифікаційний код 00993515) на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19, ідентифікаційний код 40081200) 16 390, 37 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказів доручити Господарському суду Чернігівської області.

Матеріали справи № 927/4/18 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 22.04.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук