ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2838/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: В.В. Бєляновського, К.В. Богатиря,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Господарського суду Одеської області від 19.02.2019 року (суддя Цісельський О.В., м. Одеса, повний текст рішення складено 25.02.2019 року)

у справі № 916/2838/18

за позовом Малого приватного підприємства "ФІРМА "АЛЬФА-М"

до відповідача: Військової частини НОМЕР_1

про стягнення 8 971 грн. 37 коп.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року Мале приватне підприємство "ФІРМА "АЛЬФА-М" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просило суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за зобов`язаннями, які виникли з умов договору від 10.09.2010 року № 284-1 на загальну суму 8 971 грн. 37 коп., з яких: 2961 грн. 46 коп. сума 3 % річних та 6009 грн. 91 коп. сума пені, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв`язку зі збільшенням періоду прострочення виконання зобов`язань за договором від 10.09.2010 року № 284-1 збільшились і зобов`язання відповідача перед позивачем за умовами законодавства, рішеннями судів, актами цивільного законодавства.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.02.2019 року у справі №916/2838/18 (суддя Цісельський О.В.) позов задоволено частково, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Малого приватного підприємства "ФІРМА "АЛЬФА-М" 3 % річних у сумі 2 598 грн. 11 коп., пеню в сумі 1 000 грн. 00 коп., судовий збір у сумі 1690 грн. 64 коп., в іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних є частково обґрунтованими, тому судом першої інстанції здійснено власний перерахунок, а щодо розміру пені, то місцевий господарський суд самостійно перерахував розмір пені у відповідності до вимог чинного законодавства та зменшив розмір пені на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України.

Військова частина НОМЕР_1 з рішенням суду не погодилась, тому звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 19.02.2019 року у справі №916/2838/18 і прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Скаржник вважає, що рішення суду є частково необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

На думку відповідача, судом першої інстанції не було надано уваги відсутності бюджетного фінансування у Військової частини НОМЕР_1 , що і спричинило неналежне виконання договірних зобов`язань, а також не було досліджено питання спливу позовної давності.

15.04.2019 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу і клопотання про постановлення окремої ухвали про правопорушення, вчинені службовими особами Військової частини НОМЕР_1 , та про направлення її правоохоронним органам.

У відзиві Мале приватне підприємство "ФІРМА "АЛЬФА-М" просить суд визнати апеляційні вимоги необґрунтованими та залишити апеляційну скаргу без задоволення; в порядку перегляду рішення суду першої інстанції визнати його необґрунтованими в частині зменшення нарахованої пені та прийняти в цій частині нове рішення.

На думку позивача, з поданням до суду 07.04.2016 року позовної заяви № 33/3 у справі № 916/940/16 про стягнення суми збільшення грошових зобов`язань та фінансових санкцій з Військової частини НОМЕР_1 внаслідок збільшення періоду прострочення по виконанню грошових зобов`язань за договором від 10.09.2010 року № 284-1, позовна давність перервалася і її відлік почався заново. Таким чином, перебіг позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних та трьох процентів річних спливає 06.04.2019 року.

Мале приватне підприємство "ФІРМА "АЛЬФА-М" вважає, що судом першої інстанції безпідставно зменшено суму нарахованої пені, яка підлягає стягненню за цим позовом.

Судова колегія долучає відзив на апеляційну скаргу до матеріалів справи, при цьому звертає увагу позивача на те, що вимоги про часткове скасування в частині зменшення пені і прийняття в цій частині нового рішення не приймаються до розгляду, оскільки такі вимоги по суті направлені на часткове скасування рішення, що є підставою для оскарження судового рішення у даній справі в апеляційному порядку. Порядок подання апеляційних скарг на судові рішення регулюється приписами ст.ст.254-259 ГПК України, однак, позивачем не дотримано вимог процесуального законодавства стосовно подання апеляційної скарги на рішення суду.

Клопотання про постановлення окремої ухвали обґрунтовано тим, що в апеляційній скарзі, як і у відзиві на позовну заяву, відповідач зазначив, що грошове зобов`язання, яке виникло з умов договору від 10.09.2010 року № 284-1, на бухгалтерському обліку Військової частини НОМЕР_1 не обліковане, а, відповідно, воно і не відображено у фінансовій звітності, яка надається фінансуючому органу. Відповідно ці зобов`язання не зареєстровані в органах Держказначейства України, що призвело до збитків, як позивача, так і Державного бюджету України. У фінансуючого органу і на цей час не тільки немає підстав для виділення коштів на погашення спірної заборгованості, але фінансуючий орган не має права виділити кошти на погашення цієї заборгованості Військовою частиною НОМЕР_1 .

Судова колегія не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про постановлення окремої ухвали і зазначає, що у 2014 році було видано наказ Господарського суду Одеської області на стягнення заборгованості за спірним договором, і позивач має звертатись до державного виконавця задля виконання рішення суду.

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч. 2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Станом на час прийняття даної постанови до суду не надійшло клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку без проведення судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Мале приватне підприємство "ФІРМА "АЛЬФА-М" у 2007-2008 роках виконало технічне обслуговування внутрішніх станцій зв`язку (систем зв`язку) Військової частини НОМЕР_1 на виконання договору від 21.05.2007 року № 284 та додаткових угод до нього.

Між Малим приватним підприємством "ФІРМА "АЛЬФА-М" і Військовою частиною НОМЕР_1 було укладено договір від 10.09.2010 року №284-1 про реструктуризацію боргу за зазначеними вище зобов`язаннями з урахуванням збільшення боргу за рахунок індексу інфляції та трьох процентів річних, нарахованих згідно з ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання зобов`язань станом на 30.06.2010 року.

За умовами п. 2.1 договору № 284-1 Військова частина НОМЕР_1 повинна була повернути суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за період з 01.07.2010 року та до дня перерахування коштів. Грошові зобов`язання за договором № 284-1 повинні були бути виконані не пізніше 31.03.2011 року.

У п. 7.2 договору № 284-1 вказано про те, що з укладенням цього договору припинили (втратили чинність) зобов`язання за актами виконаного технічного обслуговування, відповідно, від 06.11.2007 року № 1/11 до договору від 21.05.2007 року № 284 та від 10.11.2008 року № 1/11 до додаткової угоди від 06.11.2007 року № 5 до нього,

У зв`язку з тим. що Військова частина НОМЕР_1 не виконала свої грошові зобов`язання в строки, визначені договором № 284-1, Мале приватне підприємство "ФІРМА "АЛЬФА-М" звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 боргу та фінансових санкцій.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.07.2014 року у справі №916/1266/14 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 42348 грн. 31 коп., з яких: 35651 грн. 21 коп. - сума основного (первісного) зобов`язання за договором від 10.09.2010 року № 284-1; 1620 грн. 23 коп. - сума інфляційних втрат; 3211 грн. 54 коп. - сума 3% річних, а також стягнуто 370 грн. 08 коп. - суму витрат позивача на відрядження свого представника до суду та 1495 грн. 25 коп. - суму відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 09.09.2014 року у справі № 916/1266/14 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В зв`язку зі збільшенням періоду прострочення виконання військовою частиною НОМЕР_1 грошових зобов`язань Мале приватне підприємство "ФІРМА "АЛЬФА-М" звернулось до суду з позовною заявою від 31.03.2016 року № 33/3.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.06.2016 року у справі №916/940/16 задоволено позовні вимоги частково та стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 інфляційні втрати в сумі 28 718 грн. 76 коп., 3% річних в сумі 2837 грн. 48 коп., пеню в сумі 2000 грн. 00 коп. та витрати на оплату судового збору в сумі 1227 грн. 25 коп.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 26.10.2016 року у справі №916/940/16 рішення суду першої інстанції залишено без змін без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 22.03.2017 року у справі №916/940/16 рішення Господарського суду Одеської області від 13.06.2016 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 26.10.2016 року в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат скасовано, а справу в цій частині передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи Господарський суд Одеської області рішенням від 26.07.2017 року у справі № 916/940/16 задовольнив позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат повністю та стягнув з Військової частини НОМЕР_1 33745 грн. 77 коп. інфляційних втрат та 150 грн. 75 коп. судового збору.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 року у справі №916/940/16 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У зв`язку зі збільшенням періоду прострочення виконання зобов`язань за договором від 10.09.2010 року №284-1, позивач вважає, що збільшились, відповідно, і зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 перед Малим приватним підприємством "ФІРМА "АЛЬФА-М", що і стало підставою для позивача підставою звернутись до Господарського суду Одеської області із даним позовом.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Оцінка доказів - це визначення їх об`єктивної дійсності, правдивості та достовірності. Способи перевірки і дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів із точки зору їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку є усунення протиріч між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що випливають із отримуваної доказової інформації. Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У зв`язку з викладеним, обставини, встановлені у справах № 916/1266/14 і №916/940/16, не підлягають доказуванню.

Постановами Верховного Суду України від 20.12.2010 року у справі №3-57гс10, від 20.01.2011 року у справі №10/25, від 04.07.2011 року у справі №13/210/10, від 12.09.2011 року у справі №6/433-42/183, від 14.11.2011року у справі №12/207 визначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання інфляційних та 3% річних, стягнення яких передбачено нормами ст. 625 Цивільного кодексу України. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення, а наявність судового акту про стягнення заборгованості не припиняє грошового зобов`язання боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом встановлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

У позовній заяві Мале приватне підприємство "ФІРМА "АЛЬФА-М" просило суд про стягнення 3 % річних у сумі 2961 грн. 46 коп. за період з 01.07.2010 року по 31.07.2018 року за мінусом сум 3 % річних, стягнутих у справах № 916/1266/14 і № 916/940/16.

За своєю правовою природою 3% річних є мірою виключної відповідальності за прострочку виконання грошового зобов`язання у вигляді плати боржника за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання ним грошового зобов`язання перед кредитором.

У справі № 916/1266/14 з Військової частини НОМЕР_1 було стягнуто 3211 грн. 54 коп. сума 3% річних, нарахованих за період з 01.04.2011 року по 31.03.2013 року.

У справі № 916/940/16 з Військової частини НОМЕР_1 було стягнуто 3% за період з 01.04.2013 року по 29.02.2016 року у сумі 2 837 грн. 48 коп.

Тобто, у даній справі слід розглядати позовні вимоги про стягнення 3 % річних за період з 01.03.2016 року по 31.07.2018 року.

Перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок 3 % річних, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно перерахував розмір 3 % річних і стягнув з відповідача на користь позивача 3 % річних у сумі 2 598 грн. 11 коп.

Також у позовній заяві Мале приватне підприємство "ФІРМА "АЛЬФА-М" просило суд про стягнення пені у сумі 6009 грн. 91 коп. за період з 01.07.2010 року по 31.07.2018 року за мінусом сум пені, стягнутих у справах № 916/1266/14 і № 916/940/16.

За приписами ст.ст. 549, 550, 551 Цивільного кодексу України пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 4 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Водночас у відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлялось про застосування строків позовної давності.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Поняття позовної давності міститься в ст. 256 Цивільного кодексу України, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено умовами договору.

Відтак, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачає строк та порядок, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

У п.4.1 договору №284-1 встановлено, що при порушенні строків платежів Військова частина НОМЕР_1 самостійно нараховує та сплачує одночасно з сумою платежу пеню у розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу до дня погашення заборгованості від суми простроченого платежу згідно ст.ст. 534, 549 та п. 3 ст. 611 Цивільного кодексу України.

Тобто, у даному випадку сторони в договорі збільшили період нарахування пені за кожен день прострочення до дня погашення заборгованості.

При цьому, в будь-якому випадку обчислення розміру пені за кожний день прострочення платежу має здійснюватися за правилами, закріпленими у ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, яка надаючи сторонам право за згодою встановлювати певну тривалість періоду нарахування пені, не дозволяє їм змінювати початок перебігу вказаного періоду - з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Судова колегія зазначає, що даною статтею передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

З розрахунку, наданого до позовної заяви, вбачається, що позивач обрахував пеню з 01.04.2010 року по 25.10.2018 року, при цьому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 6009 грн. 91 коп. пені за період з 11.12.2017 року по 10.12.2018 року, тобто в межах останнього року до дати звернення до суду з відповідним позовом.

Суд першої інстанції здійснив власний перерахунок пені, сума пені за розрахунком суду першої інстанції вийшла більше, ніж заявлена позивачем, але суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог.

Відповідач звертався до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення розміру пені.

Судова колегія не вбачає порушень місцевого господарського суду щодо застосування зменшення штрафних санкцій, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Ця норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України і ст. 233 Господарського кодексу України.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, врахувати інтереси сторін, які заслуговують на увагу, причини неналежного виконання або невиконання обов`язку, вжиття відповідачем заходів для усунення порушення та його наслідків та інші обставини, які заслуговують на увагу.

З урахуванням вказаних вище приписів чинного законодавства України, надавши оцінку обставинам, викладеним в клопотанні відповідача щодо зменшення розміру пені до 1000 грн., колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції скористався наданим законом правом та застосував до спірних правовідносин зменшення розміру штрафних санкцій, і це не може бути підставою для скасування рішення суду у відповідності до ст. 277 Господарського процесуального кодексу України.

Переглядаючи у апеляційному порядку рішення Господарського суду Одеської області від 19.02.2019 року у справі № 916/2838/18, суд апеляційної інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи не виявив порушення чи неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, які б призвели до прийняття Господарським судом Одеської області неправильного судового рішення у справі.

Судовою колегією розглянуті і відхилені доводи апеляційної скарги про відсутність бюджетного фінансування для виконання свого договірного зобов`язання перед позивачем, оскільки відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, у розумінні ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.05.2018 року у справі № 906/575/17, від 15.05.2018 року у справі № 918/619/17.

Також судовою колегією не приймаються до уваги доводи позивача про те, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального законодавства відмовив у винесенні окремої ухвали, оскільки суд першої інстанції мав право, а не обов`язок щодо постановлення окремої ухвали. Крім того, позивач не позбавлений самостійно звернутись до правоохоронних органів, повідомивши про зазначені порушення.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 19.02.2019 року у справі № 916/2838/18 не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 19.02.2019 року у справі № 916/2838/18 відповідає обставинам справи та вимогам закону і правові підстави для його скасування відсутні.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281-284 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 19.02.2019 року у справі №916/2838/18 залишити без змін.

Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і згідно з ч.5 ст.12, ч.2 ст.282 та п.2 ч.3 ст.287 касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених у підпунктах а-г п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя В.В. Бєляновський

Суддя К.В. Богатир