ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2019 р. Справа№ 910/14255/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Разіної Т.І.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання: Бовсунівській Л.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Награбовський О.В. - довіреність б/н від 22.01.2019;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: Сокур О.О. - довіреність б/н від 10.12.2018;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк", м. Київ

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 (повний текст складено 13.02.2019)

у справі №910/14255/18 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" , м. Київ

до 1. Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" Стрюкової І.О., м. Київ

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Промислові інвестиції", м. Київ

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

Акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк" (далі -АТ "Перший український міжнародний банк", Позивач, Скаржник) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" Стрюкової І.О. (далі - Відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Промислові інвестиції" (далі - ТОВ "Компанія з управління активами "Промислові інвестиції", Відповідач-2) про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір №1 про відступлення права вимоги від 03.02.2015 (далі - Договір про відступлення права вимоги), який було укладено між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №7.6-86 від 30.11.2009, не був посвідчений нотаріально та в порушення вимог ч. 2 ст. 1083 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) Відповідач-2, як сторона спірного правочину, яка набула права грошової вимоги від Відповідача-1, не є банківською або іншою фінансовою установою (тобто не має свідоцтва про реєстрацію як фінансової установи) та не має дозволу (ліцензії) на надання фінансових послуг з факторингу, а оскільки згідно з ч. 3 ст. 1079 ЦК України таким правом наділені лише банки та фінансові установи, які відповідно до закону мають право здійснювати факторингові операції, Договір про відступлення права вимоги підлягає визнанню судом недійсним, оскільки його укладено в порушення приписів ч. 3 ст. 1079 та ч. 1 ст. 1083 ЦК України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що кредитні договори, за якими відступалось право вимоги були укладені у простій письмовій формі, відтак, оспорюваний договір про відступлення права вимоги не підлягав нотаріальному посвідченню, у відповідності до вимог ч. 1, ст. 513 ЦК України також був вчинений у простій письмовій формі.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що оспорюваний Договір про відступлення прав вимоги не є договором факторингу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 у даній справі скасувати та ухвалити нове, яким позов АТ " Перший український міжнародний банк" до ПАТ "Комерційний банк "Надра" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Стрюкової І.О. та ТОВ "Компанія з управління активами "Промислові інвестиції" задовольнити повністю, визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги Скаржник вказує, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом не враховано що діючим законодавством прямо встановлено обов'язкове нотаріальне посвідчення правочину щодо заміни іпотекодержателя за іпотечним договором.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/14255/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Кравчука Г.А. (доповідач у справі), суддів Разіної Т.І. та Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Перший український міжнародний банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2019, справу №910/14255/18 призначено до розгляду на 01.04.2019.

У судовому засіданні 01.04.2019 Північним апеляційним господарським судом оголошено перерву до 17.04.2019.

Явка представників сторін.

У судове засідання 17.04.2019 з'явився представник Позивача, вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 у справі №910/14255/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовну заяву АТ "Перший український міжнародний банк" до ПАТ "КБ "Надра" та ТОВ "Компанія з управління активами "Промислові інвестиції" задовольнити повністю, визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги, укладений між відповідачами.

Представник Відповідача-1 у судове засідання не з'явився, про причини неявки апеляційний господарський суд не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлений наледним чином.

Відповідач-2 у судовому засіданні 17.04.2019 проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив апеляційний господарський суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 у справі №910/14255/18 залишити без змін.

Позиції учасників справи.

28.03.2019 через відділ документального забезпечення суду від ТОВ "Компанія з управління активами "Промислові інвестиції" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Відповідач-2 просить апеляційний господарський суд оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

30.11.2009 між Позивачем та ПАТ "Сумихімпром" (боржник) було укладено кредитний договір №7.6-86, за умовами якого Позивач надав ПАТ "Сумихімпром" кредит в розмірі 20 440 000,00 грн., строком до 12.06.2010.

В забезпечення вказаного кредитного договору між банком та боржником були укладені наступні договори забезпечення, а саме:

1) Іпотечний договір №7.6-86/1-3 від 30.11.2009, посвідчений приватним нотаріусом Сухомлинського міського нотаріального округу Бирченко Л.Л. 30.11.2009 за реєстровим № 2287;

2) Договір застави майнових прав №7.8-86/ЗМП-1 від 30.11.2009;

3) Договір застави товарів в обороті №7.6-86/ЗТО-2 від 30.11.2009.

13.12.2011 між Позивачем (цедент) та ПАТ "Комерційний банк "Надра" (цесіонарій, Відповідач-1) було укладено договір відступлення права вимоги всіх прав належних цеденту за кредитним договором №7.6-86 від 30.11.2009, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. 13.12.2011 за реєстровим №6325.

03.02.2015 між ПАТ "Комерційний банк "Надра" (за договором - первісний кредитор) та ТОВ "Компанія з управління активами "Промислові інвестиції" (за договором - новий кредитор) укладено Договір про відступлення права вимоги, у відповідності до пункту 1.1. якого первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги первісного кредитора до ПАТ "Сумихімпром", яке виникло у зв'язку з невиконанням останнім договору кредитної лінії №01/2006/5261089 від 14.06.2006 та кредитного договору №7.6-86 від 30.11.2009.

Право вимоги яке передається за цим договором складається з конкурсних вимог первісного кредитора у справі №5021/2509/2011 в розмірі 54875087,37 грн - перша черга, 4946120,25 грн - шоста черга, всього 59821207,62 грн, які затверджені ухвалами Господарського суду Сумської області від 07.08.2012 та від 20.09.2012; інших вимог за договором кредитної лінії №01/20006/5261029 від 14.06.2006 та Кредитного договору №7.6-86 від 30.11.2009 (п. 1.2. Договору про відступлення права вимоги).

За змістом п. 2.1 Договору про відступлення права вимоги новий кредитор має сплатити на користь первісного кредитора 59821207,62 грн. протягом 2 днів з моменту укладення договору первісним кредитором.

Спір у справі між сторонами виник у зв'язку з наявністю підстав для визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги, який було укладено між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №7.6-86 від 30.11.2009, з підстав того, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги не був посвідчений нотаріально та в порушення вимог ч. 2 ст. 1083 Цивільного кодексу України Відповідач-2, як сторона спірного правочину, яка набула права грошової вимоги від відповідача-1, не є банківською або іншою фінансовою установою (тобто не має свідоцтва про реєстрацію як фінансової установи) та не має дозволу (ліцензії) на надання фінансових послуг з факторингу, а оскільки згідно з ч. 3 ст. 1079 ЦК України таким правом наділені лише банки та фінансові установи, які відповідно до закону мають право здійснювати факторингові операції, договір № 1 про відступлення права вимоги від 03.02.2015 підлягає визнанню судом недійсним, оскільки його укладено в порушення приписів ч. 3 ст. 1079 та ч. 1 ст. 1083 ЦК України

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Ч. 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до наведених норм матеріального права вимога про визнання правочину недійсним може бути пред'явлена особами, визначеними у Цивільному кодексі України та інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів, а саме: однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною (не стороною правочину), тобто права або інтереси яких були порушені укладенням спірного правочину.

При цьому, Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа", тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, позивач, звертаючись до суду з позовною заявою, відповідно до ст. 74 ГПК України зобов'язаний довести наявність порушених його прав та законних інтересів, а суд, у свою чергу, має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.

Колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що Позивачем у відповідності до вищевказаних норм законодавства не доведено наявності порушеного права чи законного інтересу укладенням оспорюваного Договору між відповідачами.

За таких обставин, враховуючи все вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що права Позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не порушено Відповідачами.

Щодо твердження Позивача про віднесення спірного Договору про відступлення права вимоги до договору факторингу та визнання останнього недійсним, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Відповідно до ст. 350 Господарського кодексу України (далі - ГК України) банк має право укласти договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким він передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а друга сторона відступає або зобов'язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої особи. Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також нормативно-правовими актами Національного банку України та національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Визначення факторингу також міститься у ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 352 від 06.02.2014 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Отже, аналіз ст.ст. 512, 1077 ЦК України свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу.

Зазначені правочини не є аналогічними та різняться за певними критеріями: за предметом договорів, за формою вчинення договорів, за суб'єктним складом правочинів, за метою їх укладення.

Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, такі не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Предметом договору факторингу згідно зі ст. 1078 ЦК України може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги).

При розмежуванні зазначених договорів за формою їх вчинення слід враховувати, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (ст. 513 ЦК України). Оскільки факторинг згідно з пунктом 3 частини 1 статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" є кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Відмінність зазначених договорів за суб'єктним складом полягає в тому, що відповідно до ст.ст. 2, 512 - 518 ЦК України за договором відступлення права вимоги учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Аналіз ч. 1 ст. 1077 ЦК України, ст. 350 ГК України, ч. 5 ст. 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність", п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" свідчить про те, що суб'єктний склад договору факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська (фінансова) установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України) та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.

Щодо розмежування договорів відступлення права вимоги та факторингу за метою їх укладення слід враховувати, що згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

У розумінні п. 11 ч. 1 ст. 4 цього Закону факторинг є фінансовою послугою.

Отже, метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов'язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16.

Врахувавши викладене, зокрема зазначену правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що характерними ознаками договору факторингу є те, що:

- йому притаманний специфічний суб'єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором);

- його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги);

- метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника;

- відступлення права вимоги за таким договором може відбуватися виключно за плату, а його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись: у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо;

- вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Правочин, який не відповідає зазначеним ознакам, не є договором факторингу, а є правочином з відступлення права вимоги (цесії).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, предметом спірного Договору про відступлення права вимоги є відступлення права грошової вимоги до ТОВ "Компанія з управління активами "Промислові інвестиції", а саме: конкурсні вимоги ПАТ КБ "Надра" у справі №5021/2509/2011 в розмірі 54875087,37 грн перша черга, 4946120,25 грн - шоста черга, всього 59821207,62 грн. Ціна Договору про відступлення права вимоги (вартість права вимоги, яке відступається) встановлена сторонами у розмірі 59821207,62 грн.

Врахувавши зазначені обставини, суд першої інстанції правильно встановив, що розмір грошової вимоги, яка була відступлена за спірним договором, дорівнював ціні її відступлення, у зв'язку з чим, врахувавши зазначені вище висновки Верховного Суду, суд дійшов правильного висновку про те, що укладений між відповідачами у справі спірний Договір про відступлення права вимоги №1 від 03.02.2015 за своєю правовою природою є договором цесії.

Наведеним спростовуються твердження Позивача зазначені в апеляційні скарзі щодо помилковості висновків місцевого господарського суду про те, що спірний договір за своєю правовою природою є договором факторингу.

Щодо твердження Позивача про обов'язковість нотаріального посвідчення спірного Договору про відступлення права вимоги, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

Колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено, що відповідно до оспорюваного Договору про відступлення права вимоги первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги первісного кредитора до ПАТ "Сумихімпром", яке виникло у зв'язку з невиконанням останнім кредитного договору №7.6-86 від 30.11.2009.

Вказаний кредитний договір був укладений в простій письмовій формі.

Таким чином, оспорюваний Договір про відступлення права вимоги від 03.02.2015 не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню та у відповідності до вимог ч. 1 ст. 513 ЦК України був вчинений у простій письмовій формі.

У зв'язку з наведеним, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються встановленими обставинами та застосованими нормами матеріального права, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, фактичні обставини у справі, встановлені судом першої інстанції під час її вирішення, підтверджують висновки, викладені в оскаржуваному рішенні про відсутність правових підстав для задоволення позову ПАТ "Перший український міжнародний банк" про визнання недійсним договору №1 про відступлення права вимоги від 03.07.2015, укладеного між ПАТ КБ "Надра" та ТОВ "Компанія з управління активами "Промислові інвестиції" в частині відступлення права вимоги за Кредитним договором №7.6-86 від 30.11.2009. При цьому суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, а також докази, які були достатніми для прийняття законного рішення, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, та правомірно відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог.

Отже рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 у справі №910/14255/18 є таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати.

У зв'язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладаються на ПАТ "Перший український міжнародний банк"

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 у справі №910/14255/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 у справі №910/14255/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/14255/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 24.04.2019.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді Т.І. Разіна

А.І. Тищенко