РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.04.2019Справа № 910/13380/18
За позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпрвська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Індустріальний Банк"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Лайн Груп"

про визнання недійсним пункт 2.2 договору гарантії та стягнення 177 790,64 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Секретар судового засідання Холодна Н.С.

Представники сторін:

від позивача - Галагур З.А.;

від відповідача-1 - Несторов Е.Г.;

від відповідача-2 - не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Публічного акціонерного товариства "Комерційний індустріальний банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Лайн Груп" про визнання недійсним пункту 2.2 Договору гарантії №G51/16 від 29.11.1016 та стягнення 177 790,64 грн. з відповідача-2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що правочин з урахуванням п. 2.2 не направлений на настання реальних наслідків, оскільки подія визначена в п.2.2 договору гарантії може і не настати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2018 №910/13380/18 залишено позовну заяву без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви.

05.11.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи №910/13380/18 ухвалено здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 06.12.2018.

06.12.2018 відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечив. Зокрема зазначив, що позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що п. 2.2 Договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, а саме ч. 2 ст. ст. 561 ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Вимога про стягнення заборгованості за договором гарантії є необґрунтованою.

06.12.2018 в підготовчому засіданні оголошувалась перерва до 10.01.2019.

14.12.2018 позивачем подана відповідь на відзив на позовну заяву. Позивач вважає, що укладаючи пункт 2.2 Договору про надання гарантії №G51/16 від 29.11.2016, його сторони свідомо не прагнули досягнути мети його створення та не бажали настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Вимогу про стягнення боргу в розмірі 177 790,64 грн. вважає обґрунтованою.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивачем також повідомлено суд про зміну найменування позивача та проведення державної реєстрації змін до статуту, які були здійсненні у зв'язку з приведенням Статут Укрзалізниці у відповідність до змін у законодавстві, що регулює діяльність акціонерних товариств.

08.01.2019 через відділ діловодства суду відповідачем подані заперечення на відповідь на відзив, в порядку ст. 167 ГПК України.

В підготовчому засіданні 10.01.2019 остаточно визначено предмет спору та характер спірних правовідносин, позовних вимог. З'ясовані всі питання визначені ст. 182 Господарського процесуального кодекс України.

Суд в підготовчому судовому засіданні поставив на обговорення питання про можливість завершення підготовчого провадження, та призначення справи до судового розгляду по суті.

Представник відповідача у судовому засіданні 10.01.2019 зазначив про можливість закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 10.01.2019 закрито підготовче провадження у справі. Розгляд справи призначено по суті на 05.02.2019.

05.02.2019 позивачем подана заява про усунення технічної помилки. Відповідно до заяви повідомлено, що в прохальній частині позовної заяви помилково зазначена вимога стягнути з відповідача-2 суму боргу за банківською гарантією, позивач просив вважати правильною вимогу про стягнення з відповідача-1, як банківської установи суми боргу в розмірі 177 790,64 грн..

05.02.2019, 28.02.2019 розгляд справи відкладався.

При розгляді справи по суті в судовому засіданні 02.04.2019 судом було заслухано вступне слово позивача та відповідача-1, з'ясовано обставини справи та досліджено докази відповідно до ст.ст. 208-210 ГПК України, після чого суд перейшов до судових дебатів (ст.ст. 217, 218 ГПК України).

У судовому засідання 02 квітня 2019 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19.12.2016 між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпрвська залізниця" та Відповідачем-2 укладено договір про закупівлю №ПР/Е-161031/НЮ (надалі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1 Договору Відповідач-2 (Постачальник) зобов'язувалась поставити Позивачу (Покупець) комплекс обладнання для технічного переоснащення ВРУ 154 кВ, ВРУ 35 кв, ЗРУ 6 кВ ПС Батуринська з супроводжувальними послугами з монтажу (далі - Товар), в кількості та в терміни згідно з специфікацією (Додаток 1), а покупець зобов'язується прийняти цей товар та своєчасно оплатити його.

Відповідно до пункту 3.5 Договору Відповідач-2 зобов'язувалась надати Послуги протягом 30 днів після поставки товару, відповідно до отриманої письмової заявки від покупця, але не пізніше 30.11.2017.

Згідно з пунктом 13.1 Договору Відповідач-2 під час укладення Договору надає забезпечення виконання договору у вигляді оригіналу банківської гарантії на суму, що становить 1% від вартості Договору, а саме 177 790,64 грн.

Пунктом 13.5 Договору встановлено, що забезпечення виконання договору про закупівлю не повертається постачальнику (Відповідачу-2) та підлягає перерахуванню на рахунок покупця (Позивача) у разі прострочення поставки та надання супроводжувальних послуг більш ніж на 15 днів.

Як встановлено судом, на виконання пункту 13.1 Договору, Відповідачем-1 було надано Гарантію № G1051/16 від 29.11.2016 (надалі - Гарантія), видану Відповідачем-1, у відповідності до якого Гарант, яким є Відповідач-1 в забезпечення належного виконання Принципалом, яким є Відповідач 2 своїх зобов'язань перед Бенефіціаром, яким Позивач, відповідно до повідомлення про намір укласти договір на закупівлю: код ДК 016:2010-27.12.1 - Апаратура електрична для комутації чи захисту електричних кіл на напругу більше ніж 1000В (код ДК 021-2015 31214 - Розподільні пристрої) Технічне переоснащення ВРУ 154 кВ. ВРУ 35 кВ. ЗРУ 6 кВ ПС Батуринська з супроводжувальними послугами з монтажу, зобов'язувався надати Позивачу банківську гарантію та виплатити Бенефіціару будь-яку суму в межах суми цієї Гарантії, що складає 177 790,64 грн., за письмовою вимогою Позивача у разі не виконання Відповідачем-2 своїх зобов'язань за Договором.

Пунктом 2.2 вказаної Гарантії встановлено, термін дії Гарантії, а саме: Гарантія вступає в силу з моменту повного грошового покриття Відповідачем-2 на відповідних рахунках Відповідача-1 та діє по 31 грудня 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з статтею 200 Господарського кодексу України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов'язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов'язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 560 Цивільного кодексу України, за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Частиною 2 ст. 561 Цивільного кодексу України встановлено, що гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України, загальними вимогами додержання яких необхідне для чинності правочину є наступні:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом не встановлено факту невідповідності в момент вчинення спірного Договору умов п. 2.2 гарантії положенням чинного законодавства, у т.ч. й приписам ЦК України, на які посилається позивач у позовній заяві.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в ст. 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

У відповідності до ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 561 ГПК України Гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше. Гарантія не може бути відкликана гарантом, якщо в ній не встановлено інше.

Відповідно до п. 2.2 договору, надана в межах цього договору гарантія вступає в силу з моменту розміщення грошового покриття принципалом в розмірі суми гарантії на відповідних рахунках банку-гаранта.

Строк дії гарантії визначено по 31 грудня 2017 року включно (п. 2.2 договору).

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що п. 2.2 Договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, а саме ч. 2 ст. ст. 561 ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з ст. 562 Цивільного кодексу України, зобов'язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов'язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов'язання.

Відповідно до п. 27 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого Постановою Національного Банку України № 639 від 15.12.2004 року, гарантія є чинною з дати її видачі, якщо в ній не зазначено інше. Датою видачі гарантії є день надсилання бенефіціару або банку бенефіціара, або авізуючому банку, або банкам- кореспондентам повідомлення з текстом гарантії чи дата, зазначена на поштовій квитанції, що свідчить про надсилання гарантії поштовим зв'язком, або день передавання її бенефіціару чи принципалу для подальшого передавання її бенефіціару.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

Отже, враховуючи наведене вище, суд вказує, що у даному випадку, невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Лайн Груп» п. 2.2. договору про надання гарантії щодо розміщення грошового покриття, не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання цього пункту недійсним.

Саме по собі невиконання Відповідачем-2 правочину в частині внесення грошового покриття не означає, що укладено правочин без наміру його реального виконання. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування покладається на позивача.

Позовна заява не містять доказів, що на момент укладання оскаржуваного Договору сторони не мали на меті реального настання правових наслідків обумовлених Договором.

Таким чином, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання недійсним пункту договору не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання недійсними угод або їх окремих положень, тому в частині визнання недійсним п. 2.2 договору гарантії №G1051/16 від 29.11.2016 суд відмовляє.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача-1 на користь позивача 177 790,64 грн. за гарантією.

Відповідно до умов виданої Гарантії, Відповідач зобов'язується виплатити Позивачу будь-яку суму в межах загальної суми цієї Гарантії, що складає 177 790,64 грн. (сто сімдесят сім тисяч сімсот дев'яносто гривень 64 копійки), після одержання Відповідачем викладеної на українській мові та підписаної уповноваженою особою письмової вимоги Позивача, у якій Позивач заявляє про те, що Відповідач 2 не має можливості виконати свої зобов'язання, що передбачаються Договором, у випадку невиконання Відповідачем 2 своїх зобов'язань за Договором.

Позивачем звернувся до відповідача з вимогою №Е-05/2830 про виплату суми згідно з Гарантією №G1051/16 від 29.11.2016 в розмірі 177 790,64 грн.

Відповідно до вказаної вимоги позивач посилається на те, що станом на 17.10.2017 відповідач-2 не виконані супроводжувальні з монтажу ВРУ 154 кВ, ВРУ 35 кВ, ЗРУ 6 кВ ПС Батуринська згідно умов Договору. Станом на 17.10.2017 ТОВ «Бізнес Лайн Групу» прострочено надання супроводжувальних послуг з монтажу більше на 15 календарних днів.

До зазначеної вимоги в якості додатків додано копію Гарантії №01051/16 на 1 (одному) аркуші, копію претензії № Е-05/2829 від 17.10.2017 року на 3 (трьох) аркушах, копію довіреності на уповноваженого представника Позивача від 17.05.2017 року № 724.

Матеріли справи не містять доказів відправлення вказаної вимоги.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач у листі від 07.11.2017 вих. №11-3490 у відповідь на претензію відмовив у виплаті за гарантією, зважаючи на те, що ТОВ «Бізнес Лайн Груп» не виконало умови п. 2.2 Договору про надання гарантії.

Право гаранта на відмову в задоволенні вимоги кредитора встановлено ст. 565 Цивільного кодексу України, згідно з ч. 1 якої гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії. Гарант повинен негайно повідомити кредитора про відмову від задоволення його вимоги.

Відповідно до ч.2 ст. 560 ЦК України гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч.3 ст. 563 ЦК України у вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов'язання, забезпеченого гарантією.

Таким чином, обов'язок гаранта сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення боржником зобов'язання, забезпеченого гарантією, та направлення кредитором гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає.

З аналізу банківської гарантії та положень ч. 1 ст. 563 ЦК України випливає, що гарант здійснює виплату гарантійної суми лише у разі настання гарантійного випадку - невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання у відповідності до ч. 1 ст. 563 ЦКУ, відповідно право бенефіціара на звернення до гаранта з грошовою вимогою не виникає, якщо відсутня така підстава, як порушення основного зобов'язання боржником.

Відповідно до наявної вимоги від 17.10.2017 №Е-06/2830 до гаранта, остання датується 17.10.2017, додатком до якої позивачем надано претензію до відповідача-2, яка також датується 17.10.2017.

Отже, вимога Позивача до Відповідача-1 і Претензія до Відповідача-2, яка додана як додаток до Вимоги датовані однією датою 17.10.2017 року.

Суд вказує, що станом на час звернення позивача з вимогою до гаранта Позивачем не доведено, що Відповідач-2 порушив свої зобов'язання за договором та відповідач-2 не має можливості їх виконати, що передбачаються Договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, претензія розглядається в місячний строк з дня її одержання, якщо інший строк не встановлено цим Кодексом або іншими законодавчими актами. Обґрунтовані вимоги заявника одержувач претензії зобов'язаний задовольнити.

Станом на дату складання вимоги адресованої гаранту не сплив строк відповіді Відповідача-2 на претензію, відповідно до приписів ч. 6 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України.

Також, суд звертає увагу на те, що гарантією покриті лише вимоги Позивача щодо виконання Відповідачем 2 своїх зобов'язань щодо Договору і не розповсюджуються на виплати штрафних санкцій та відшкодування збитків у будь-якому вигляді.

За приписами ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до умов гарантії, гарантія вступає в силу та, відповідно, виникають зобов'язання Гаранта перед Бенефіціаром сплатити кошти за Принципала у разі невиконання останнім своїх зобов'язань, з дати розміщення Принципалом грошового забезпечення (покриття) на рахунку грошового забезпечення, визначеного в цього Договору, та діє по « 31» грудня 2017 року.

Відповідно до ч.2 ст. 561 ЦК України гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше.

Як було зазначено раніше, матеріли справи не містять доказів внесення Принципалом суми грошового забезпечення (покриття), що передбачено пунктом 2.2 Договору про надання гарантії.

За встановлених обставин справи, у гаранта не виник обов'язок щодо виплати суми гарантії, у зв'язку з чим суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача-1 боргу за гарантією в розмірі 177 790,64 грн.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 74, 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

У позові акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпрвська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 17.04.2019

Суддя І.І. Борисенко