РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.04.2019Справа № 910/1948/19

Суддя господарського суду міста Києва Бойко Р.В., розглянувши в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження справу за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка"

до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Інтер-Поліс"

про стягнення 22 950,32 грн.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка" звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Інтер-Поліс" про стягнення 22 950,32 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Уніка" на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту "Пряме врегулювання" №030443/4640/0000014 від 13.02.2017 та у зв'язку з настанням страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля Peugeot 208, державний номер НОМЕР_1, а тому позивачем відповідно до положень ст. 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1191 Цивільного кодексу України отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_2, водієм якого скоєно дорожньо-транспортну пригоду, станом на дату настання останньої була застрахована Приватним акціонерним товариством Страхова компанія "Інтер-Поліс" на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/001427772, а тому позивач вказує, що обов'язок з відшкодування спричинених збитків у розмірі 21 026,73 грн. покладається на відповідача.

Крім того, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання свого грошового зобов'язання позивачем нараховано за період з 28.07.2018 по 11.02.2019 до стягнення з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Інтер-Поліс" інфляційні втрати у розмірі 1 579,67 грн. та 3% річних у розмірі 343,92 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.02.2019 відкрито провадження у справі №910/1948/19; вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначено сторонам у справі строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву у визначений судом у відповідності до господарського процесуального закону строк не скористався.

При цьому, про розгляд господарським судом міста Києва справи №910/1948/19 відповідач повідомлявся належним чином за адресою, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (01033, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 69), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 690, з якого вбачається, що ухвала суду про відкриття провадження у справі №910/1948/19 була отримана відповідачем 28.02.2019.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив наступне.

13.02.2017 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Уніка" (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник, вигодонабувач) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту "Пряме врегулювання" №030443/4640/0000014, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом Peugeot 208, державний номер НОМЕР_1 та прикріпленим до нього зовні та всередині додатковим обладнанням.

Відповідно до п. 1.2.6 Договору строк його дії встановлено з 00 год. 00 хв. 14.02.2017 до 24 год. 00 хв. 13.02.2018.

28.09.2017 по вул. Антоновича, 176 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю застрахованого автомобіля Peugeot 208, державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, в результаті зіткнення автомобілі отримали пошкодження.

Факт скоєння ДТП підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 03.10.2017 (вх. № 238225 від 03.10.2017).

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_3 п. 10.1 Правил дорожнього руху України, що підтверджується постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 08.11.2017 у справі №752/20985/18 (набрала законної сили 21.11.2017), відповідно до якої ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 19.12.2017 у справі №752/20977/17 (набрала законної сили 02.01.2018) закрито провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення ОСОБА_1, у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

На підставі страхового акту №00238285 від 23.02.2018, заяви страхувальника про виплату страхового відшкодування від 16.02.2018 та у відповідності до звіту про оцінку КТЗ №02-18/02 від 18.02.2018, позивач, виконуючи свої зобов'язання за Договором добровільного страхування наземного транспорту "Пряме врегулювання" №030443/4640/0000014 від 13.02.2017 здійснив страхове відшкодування завданої шкоди внаслідок спірної ДТП шляхом виплати коштів страхувальнику в розмірі 21 026,73грн., що підтверджується платіжним дорученням №009406 від 27.02.2018.

Тобто, фактично позивачем сплачено страхувальнику страхове відшкодування у загальному розмірі 21 026,73 грн.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Із постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 19.12.2017 у справі №752/20977/17 вбачається, що транспортний засіб - автомобіль Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_2, знаходився під керуванням ОСОБА_3

Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина особи, яка керувала автомобілем Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_2 - ОСОБА_3, встановлена у судовому порядку.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_2, застрахована Приватним акціонерним товариством Страхова компанія "Інтер-Поліс" на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/001427772, що підтверджується витягом з бази Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Суд відзначає, що в силу приписів ч. 3 ст. 5 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин підлягають застосуванню Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в редакції, чинній на момент страхового випадку (ДТП), тобто, станом на 28.09.2017.

За положеннями пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Тобто, наведеними положеннями встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи.

За змістом ст. 34 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, може бути визначено як експертом, так і аварійним комісаром.

Отже, належним доказом розміру відновлювального ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу може бути висновок особи, яка згідно чинного законодавства України має право на проведення експертної оцінки майна (суб'єкт оціночної діяльності або аварійний комісар).

В матеріалах справи наявний Звіт про оцінку КТЗ №02-18/02 від 18.02.2018, складений суб'єктом оціночної діяльності Фізичною особою-підприємцем Кулішем О.В. (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №714/17 від 08.07.2017), відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля Peugeot 208, державний номер НОМЕР_1, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу (Ез = 0) становить 21 026,73 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено вартість відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу у розмірі 21 026,73 грн.

Судом встановлено, що до позивача перейшли всі права потерпілого згідно ст. 512 Цивільного кодексу України, а тому, оскільки правовідносини між потерпілим та страховиком за полісом ОСЦВВТЗ (відповідач) регулюються Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", заміна кредитора в зобов'язанні не змінює їх суті та норми, якою вони регулюються.

З метою отримання страхового відшкодування позивач на підставі ст.ст. 11, 509, 530 Цивільного кодексу України та ст.ст. 35, 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" звернувся до відповідача із заявою вих. №2075 від 20.03.2018.

За таких обставин, враховуючи, що позивач звернувся до відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування за Полісом АМ/001427772, суд дійшов висновку, що строк виконання відповідачем зобов'язання з виплати страхового відшкодування за Полісом АМ/001427772 станом на дату розгляду справи у суді є таким, що настав.

Однак, відповідачем не надано суду доказів на спростування твердження позивача, що Приватне акціонерне товариство Страхова компанія "Інтер-Поліс" не здійснило відшкодування шкоди.

Відповідно до ст. 12.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

В даному випадку, положеннями полісу № АМ/001427772 було передбачено нульову франшизу.

Відповідно до Полісу №АМ/001427772 ліміт відповідальності страховика (Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Інтер-Поліс") за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000,00 грн.

За таких обставин, враховуючи розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, визначені полісом №АМ/001427772 розміри лімітів відповідальності та франшизи, відповідач зобов'язаний сплатити суму страхового відшкодування у розмірі 21 026,73 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Інтер-Поліс" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" страхового відшкодування у розмірі 21 026,73 грн.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням Приватним акціонерним товариством Страхова компанія "Інтер-Поліс" своїх грошових зобов'язань позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 343,92 грн. та інфляційні втрати у розмірі 1 579,67 грн., нараховані за період з 28.07.2018 по 11.02.2019.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо правомірності нарахування інфляційних втрат та 3% річних на прострочене грошове зобов'язання із сплати страхового відшкодування зазначав Верховний Суд України у своїй постанові №3-295гс16 від 01.06.2016, а також Верховний Суд у постановах від 20.04.2018 у справі №910/12028/17 та від 07.02.2018 у справі №910/18319/16.

Судом встановлено, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат мало бути здійснено з 26.06.2018 (наступний день після дня до якого мало бути здійснено відшкодування завданої шкоди) до 11.02.2019 (день, до дня звернення до суду з даним позовом).

Проте позивачем заявлено до стягнення 3% річних та інфляційні втрати за період з 28.07.2018 по 11.02.2019.

Здійснивши розрахунки інфляційних втрат та 3% річних та інфляційних втрат приймаючи до уваги визначену позивачем початкову дату періоду прострочення (28.07.2018), за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга", судом встановлено, що обґрунтованим розміром 3% річних та інфляційних витрат, які підлягають стягненню з відповідача, є 343,92 грн. та 1 468,31 грн. відповідно.

В іншій частині заявлені до стягнення інфляційні втрати обраховані невірно та не підлягають стягненню з відповідача.

Отже, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" підлягають частковому задоволенню, а з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Інтер-Поліс" підлягає стягненню сума страхового відшкодування у розмірі 21 026,73 грн., 3% річних у розмірі 343,92 грн. та інфляційні втрати у розмірі 1 468,31 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання позову покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 74, 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Інтер-Поліс" (01033, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 69; ідентифікаційний код 19350062) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 70-А; ідентифікаційний код 20033533) суму страхового відшкодування у розмірі 21 026 (двадцять одна тисяча двадцять шість) грн. 73 коп., 3% річних у розмірі 343 (триста сорок три) грн. 92 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 468 (одна тисяча чотириста шістдесят вісім) грн. 31 коп. та судовий збір у розмірі 1 911 (одна тисяча дев'ятсот одинадцять) грн. 68 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.17.5 ч.1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду або через господарський суд міста Києва.

Повний текст рішення складено 23.04.2019.

Суддя Р.В. Бойко