СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2019 р. Справа № 905/99/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

за участю секретаря судового засідання Новікової Ю.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача (вх. 959 Д/1-7) на рішення господарського суду Донецької області від 26.02.2019 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Демідовою П.В., повний текст якого складено 04.03.2019 року, у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ,

до Комунального підприємства “Яковлівське”, с. Яковлівка Донецької області

про стягнення боргу у загальній сумі 4 050,69 грн., у тому числі: пеня у сумі 2 902,09 грн.; три проценти річних у сумі 351,56грн.; інфляційні витрати у сумі 797,03 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Комунального підприємства "Яковлівське" про стягнення боргу у загальній сумі 4 050,69 грн., у тому числі: пеня у сумі 2 902,09 грн.; три проценти річних у сумі 351,56грн.; інфляційні витрати у сумі 797,03 грн.

Позовні вимоги мотивовані порушенням Комунальним підприємством "Яковлівське" ст. 526 ЦК стосовно виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору № 462/14-БО-6 та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, у зв’язку з чим позивач заявляє до стягнення пеню, три відсотки річних та інфляційні витрати.

Рішенням господарського суду Донецької області від 26.02.2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд зазначив про те, що оскільки відповідачем було погашено основну заборгованість перед позивачем до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (далі за текстом - Закон), правові підстави для стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних витрат, з урахуванням положень статті 7 Закону - відсутні.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що на його думку, судом неправильно до спірних правовідносин застосовано положення Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», оскільки відповідач не включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до умов цього Закону.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

22 листопада 2013 року між позивачем та відповідачем укладено Договір купівлі-продажу природного газу за № 462/14-БО-6 (далі за текстом - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору позивач зобов`язався передати у власність відповідачу у 2014 році природний газ, а відповідач зобов`язався прийняти і оплатити цей природний газ (далі - газ), на умовах Договору.

Згідно з п. 1.2. Договору газ, що продається за Договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями, та іншими споживачами.

Пунктом 6.1. Договору визначено, що оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У разі невиконання умов п. 6.1. Договору відповідач зобов`язується сплатити позивачу, крім основної заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 7.2. Договору).

На виконання умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв газ, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31 січня 2014 року, 28 лютого 2014 року, 31 березня 2014 року, 30 квітня 2014 року та 31 грудня 2014 року.

Як стверджував позивач, та не заперечував відповідач, оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови Договору.

Як вбачається з розрахунків, доданих позивачем до позовної заяви, відповідач несвоєчасно виконував обов’язки по сплаті за придбаний газ, у зв’язку з чим:

- станом на 15 березня 2014 року виникла заборгованість по оплаті придбаного газу за лютий 2014 року в сумі 813, 72 грн., яку було погашено 8 квітня 2014 року в повному обсязі;

- станом на 15 квітня 2014 року виникла заборгованість по оплаті придбаного газу за березень 2014 року в сумі 813, 72 грн., яку було погашено 30 жовтня 2014 року в повному обсязі;

- станом на 15 травня 2014 року виникла заборгованість по оплаті придбаного газу за квітень 2014 року в сумі 13 946, 66 грн., яку було погашено 31 жовтня 2014 року в повному обсязі;

- станом на 15 листопада 2014 року виникла заборгованість по оплаті придбаного газу за жовтень 2014 року в сумі 15 206, 85 грн., яку було погашено 30 грудня 2014 року в повному обсязі;

- станом на 15 грудня 2014 року виникла заборгованість по оплаті придбаного газу за листопад 2014 року в сумі 71 234, 80 грн., яку було погашено 30 грудня 2014 року в повному обсязі.

У якості доказу оплати за газ позивач долучив до позовної заяви довідки за підписом заступника головного бухгалтера.

У відповідності до приписів ст. 625 Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, враховуючи ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та п. 7.2. Договору, позивач нарахував відповідачу штрафні санкції у загальній сумі 4 050,69 грн., у тому числі: пеня у сумі 2 902,09 грн.; три проценти річних у сумі 351,56грн.; інфляційні витрати у сумі 797,03 грн. за вищезазначені періоди, наведені у розрахунках позивача.

Стягнення вищевказаних сум пені, 3% річних та інфляційних втрат є предметом позову у даній справі.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом укладеного між сторонами договору, він є договором купівлі-продажу у розумінні ст. 655 Цивільного кодексу України.

Відтак, згідно з ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України зобов`язаннями покупця є повна оплата товару після його прийняття у передбачені Договором строки.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи приписи Цивільного та Господарського кодексів України а також зобов`язання відповідача стосовно оплати газу за Договором (п. 6.1. Договору), судом встановлено, що відповідач сплачував оплату за газ з порушенням строків виконання зобов`язань за Договором.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 193, ст. 216 Господарського кодексу України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, одним з видів діяльності Комунального підприємства «Яковлівське» () є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (код КВЕД 35.50).

Крім того, відповідно до Реєстру діючих ліцензій на провадження господарської діяльності у сфері виробництва теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії (станом на 1 листопада 2018 року) Комунальне підприємство «Яковлівське» має ліцензію за № АВ 429259 від 23 квітня 2012 року (строк дії- безстроково) на виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії (https://dn.gov.ua/storage/app/sites/1/uploaded-files/diyuchikh-litsenziy-na-provadzhennya-gospodarskoi-diyalnosti-u-sferi-virobnitstva-teplovoi-energii-transportuvannya-teplovoi-stanom-na-01112018.xls).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що Комунальне підприємство «Яковлівське» є теплопостачальним та теплогенеруючим підприємством.

Згідно із п.1.2 Договору цільове використання газу виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

На забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення встановлено комплекс організаційних та економічних заходів, визначених у Законі України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (ч. 1 ст. 2 Закону).

Згідно з ч. 3 ст. 7 вищенаведеного Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом. (Закон набрав чинності 4 листопада 2016 року).

Як вірно зазначає місцевий господарський суд, зазначена норма носить імперативний характер та звільняє відповідача від відповідальності з підстав, зазначених в Законі. Списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних залежить тільки від факту погашення основної заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності даним Законом.

З огляду на вищевикладене а також враховуючи те, що відповідачем було погашено основну заборгованість до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», суд, перевіривши законність нарахувань позивачем штрафних санкцій, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд вірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі в тексті - Закону України №1730-VIIІ), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно ст.1 Закону України №1730-VIIІ, заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Статтею 2 Закону України №1730-VIIІ визначено, що дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 статті 3 Закону України №1730-VIIІ передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Частиною 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії.

Цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

При цьому, застосування приписів частини 3 статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (аналогічний висновок про застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 22.02.2018 у справі №922/4355/14, від 26.04.2018 у справі №911/3945/16, від 23.07.2018 у справі №904/10294/17, від 21.08.2018 у справі №925/107/18, від 30.08.2018 у справі №905/2796/17, від 06.09.2018 у справі №925/106/18, від 13.12.2018 у справі №925/105/18, від 18.12.2018 у справі №905/301/18, від 20.12.2018 у справі №904/1619/18, від 22.12.2018 у справі № 904/2961/18, від 16.01.2019 у справі №905/299/18 та інші).

Доводи апеляційної скарги про те, що невключення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, унеможливлює застосування частини 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ є помилковими та такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права.

Крім того, такі доводи апелянта суперечать правовим позиціям Верховного Суду у справах з аналогічних правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв’язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 26.02.2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 18.04.2019

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя М.М. Слободін