ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2019 Справа №914/311/19

Господарський суд Львівської області, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом:Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача:Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Голосіївське», м. Львів

про:стягнення 15 876,19 грн.
Суддя Артимович В.М.

При секретарі судового засідання Струк Н.Р.

За участю представників:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1 голова ОСББ «Голосіївське».

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Голосіївське» про стягнення 15 876,19 грн., з яких 11 469,84 грн. пені, 3 147,51 грн. інфляційних втрат та 1 258,84 грн. трьох відсотків річних.

Ухвалою від 22.02.2019 р. суд відкрив провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначив розгляд справи по суті на 13.03.2019 р.

06.03.2019 р. відповідачем на розгляд суду подано заяву-пояснення щодо позовних вимог (вх. № 9709/19), а також клопотання (вх. № 9706/19) про долучення до матеріалів справи ряду документів.

У звязку з перебуванням судді Артимовича В.М. на лікарняному судове засідання, призначене на 13.03.2019 р., не відбулось.

Ухвалою суду від 18.03.2019 р. розгляд справи відкладено на 27.03.2019 р. Ухвалою суду від 27.03.2019 р. розгляд справи відкладено на 17.04.2019 р.

28.03.2019 р. від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 13206/19), в якій просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У судове засідання 17.04.2019 р. позивач участі уповноважених представників не забезпечив, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні 17.04.2019 р. щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві та письмових клопотаннях.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

1.Описова частина рішення.

1.1.Позиція позивача.

Позивач зазначає, що 21.12.2015 р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Постачальник) та Обєднанням співвласників багатоквартирного будинку «Голосіївське» (Споживач) укладено договір № 1332/16-ТЕ-21 постачання природного газу (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов?язується передати у власність споживача у 2016 році природний газ, а споживач зобов?язується прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (п. 1.2. договору).

Між постачальником та споживачем укладено ряд додаткових угод від 31.12.2015 р. № 1, від 29.01.2016 р. № 2, від 31.03.2016 р. № 3, від 30.047.2016 р. № 4, від 15.08.2016 р. № 5 до Договору постачання природного газу від 21.12.2015 р. № 1332/16-ТЕ-21, якими внесено зміни в тому числі в пункти 3.5. (щодо складання та підписання акта приймання-передачі газу), п. 8.2. (щодо відповідальності за невиконання договірних зобов?язань), п. 12 (щодо строку дії договору).

На виконання умов Договору, Позивач передав у власність Відповідача природний газ на загальну суму 279 126,66 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу від 31.01.2016 р. на суму 55203,83 грн., від 29.02.2016 р. на суму 39311,85 грн., від 31.03.2016 р. на суму 40602,59 грн., від 30.04.2016 р. на суму 14529,98 грн., від 31.05.2016 р. на суму 35801,82 грн., від 30.06.2016 р. на суму 9 749,58 грн., від 31.07.2016 р. на суму 25044,08 грн., від 31.08.2016 р. на суму 27202,74 грн. та від 30.09.2016 р. на суму 31680,19 грн. Факт отримання природного газу відповідачем у відповідних обсягах не оспорюється. Однак, відповідач в порушення умов договору невчасно оплатив поставлений йому газ.

Пунктом 8.2. Договору (з врахуванням редакції відповідно до додаткової угоди № 5) передбачено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору, він зобов?язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Отже на підставі п. 8.2. договору позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 11469,84 грн., яку просить стягнути з відповідача.

Крім того, керуючись ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, позивачем нараховано відповідачу 1258,84 грн. 3% річних та 3147,51 грн. інфляційних втрат, які просить стягнути з відповідача.

Також позивач просить стягнути з відповідача на його користь сплачений за подання позовної заяви судовий збір.

1.2. Позиція відповідача.

Відповідачем 06.03.2019 р. подано письмові пояснення (відзив) на позовну заяву. Відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зокрема зазначає, що заборгованість, яка виникла за спожитий газ перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за 2016 р. ОСББ «Голосіївське» погашена повністю. Газ використовувався для опалення і підігріву води. В ОСББ «Голосіївське» є дахова котельня і використана теплова енергія подається у 125 квартир будинку. Але в зв?язку з важким матеріальним становищем, багато людей за кордоном, мешканці невчасно оплачують за комунальні послуги, а також управління соціального захисту Шевченківського району м. Львова теж невчасно розраховується за субсидії та пільги, які надаються мешканцям будинку. Також зазначає про застосування до даних правовідносин ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016 р.

2.Мотивувальна частина рішення:

2.1.Фактичні обставини, встановлені судом:

Між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (постачальник) та Обєднанням співвласників багатоквартирного будинку «Голосіївське» (Споживач) укладено договір № 1332/16-ТЕ-21 постачання природного газу (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов?язується передати у власність споживача у 2016 році природний газ, а споживач зобов?язується прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору (п.1.1.).

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (п. 1.2. договору).

Між постачальником та споживачем укладено ряд додаткових угод від 31.12.2015 р. № 1, від 29.01.2016 р. № 2, від 31.03.2016 р. № 3, від 30.047.2016 р. № 4, від 15.08.2016 р. № 5 до Договору постачання природного газу від 21.12.2015 р. № 1332/16-ТЕ-21, якими внесено зміни в тому числі в пункти 3.5. (щодо складання та підписання акта приймання-передачі газу), п. 8.2. (щодо відповідальності за невиконання договірних зобов?язань), п. 12 (щодо строку дії договору).

Відповідно до п.3.4. Договору, приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Договором, а саме п.6.1, встановлено, що оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України поставлено Обєднанню співвласників багатоквартирного будинку «Голосіївське» у січні-вересні 2016 року на суму 279126,66 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу від 31.01.2016 р. на суму 55203,83 грн., від 29.02.2016 р. на суму 39311,85 грн., від 31.03.2016 р. на суму 40602,59 грн., від 30.04.2016 р. на суму 14529,98 грн., від 31.05.2016 р. на суму 35801,82 грн., від 30.06.2016 р. на суму 9749,58 грн., від 31.07.2016 р. на суму 25044,08 грн., від 31.08.2016 р. на суму 27202,74 грн. та від 30.09.2016 р. на суму 31680,19 грн. Факт отримання природного газу відповідачем у відповідних обсягах не оспорюється.

У відповідності до розрахунку заборгованості, який наявний в матеріалах справи Відповідачем оплату вартості отриманих обсягів газу у січні-вересні 2016 року виконано з порушенням строків, встановлених п. 6.1. договору. А саме відповідачем здійснено остаточну оплату за поставлений у січні 2016 року природний газ лише 22.04.2016 р., за поставлений у лютому 2016 року природний газ лише 29.04.2016 р., за поставлений у березні 2016 року природний газ лише 29.06.2016 р., за поставлений у квітні 2016 року природний газ лише 15.07.2016 р., за поставлений у травні 2016 року природний газ лише 11.10.2016 р., за поставлений у червні 2016 року природний газ лише 15.11.2016 р., за поставлений у липні 2016 року природний газ лише 23.11.2016 р., за поставлений у серпні 2016 року природний газ лише 21.12.2016 р., за поставлений у вересні 2016 року природний газ лише 26.12.2016 р., тобто з простроченням строків передбачених умовами договору купівлі-продажу газу.

Як зазначив позивач, відповідач свої зобовязання перед позивачем щодо оплати вартості отриманих обсягів газу у січні-грудні 2015 року виконав з порушенням строків, встановлених п. 6.1. договору.

Пунктом 8.2. Договору (з врахуванням змін, внесених додатковими угодами) визначено, що у разі невиконання споживачем п. 6.1. Договору, споживач сплачує постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

За прострочення сплати основного боргу за поставлений природний газ, позивач нарахував відповідачу 11469,84 грн. пені, яку просить стягнути з відповідача.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано відповідачу три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1258,84 грн. та 3147,51 грн. інфляційних втрат, які просить стягнути з відповідача.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 1921,00 грн. сплаченого судового збору.

2.2. Норми права застосовані судом. Оцінка суду.

Суд, проаналізувавши матеріали та зясувавши обставини справи, повно, всебічно і обєктивно оцінивши докази, дійшов висновку, що позовні вимоги, слід задоволити частково з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (постачальник) та Обєднанням співвласників багатоквартирного будинку «Голосіївське» (споживач) укладено договір № 1332/16-ТЕ-21 постачання природного газу (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов?язується передати у власність споживача у 2016 році природний газ, а споживач зобов?язується прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору (п.1.1.). Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (п. 1.2. договору).

Між постачальником та споживачем укладено ряд додаткових угод від 31.12.2015 р. № 1, від 29.01.2016 р. № 2, від 31.03.2016 р. № 3, від 30.047.2016 р. № 4, від 15.08.2016 р. № 5 до Договору постачання природного газу від 21.12.2015 р. № 1332/16-ТЕ-21, якими внесено зміни в тому числі в пункти 3.5. (щодо складання та підписання акта приймання-передачі газу), п. 8.2. (щодо відповідальності за невиконання договірних зобов?язань), п. 12 (щодо строку дії договору).

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Факт поставки відповідачу природного газу підтверджується актами приймання - передачі природного газу від 31.01.2016 р. на суму 55203,83 грн., від 29.02.2016 р. на суму 39311,85 грн., від 31.03.2016 р. на суму 40602,59 грн., від 30.04.2016 р. на суму 14529,98 грн., від 31.05.2016 р. на суму 35801,82 грн., від 30.06.2016 р. на суму 9749,58 грн., від 31.07.2016 р. на суму 25044,08 грн., від 31.08.2016 р. на суму 27202,74 грн. та від 30.09.2016 р. на суму 31680,19 грн. Факт отримання природного газу відповідачем у відповідних обсягах не оспорюється.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України закріплено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з умов Договору, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу (п.6.1. Договору).

Однак, як стверджує позивач, всупереч умовам Договору, споживачем отриманий у січні-вересні 2016 року газ оплачено з порушенням строків, встановлених договором, що підтверджується банківськими виписками про рух коштів по рахунку позивача та не заперечується сторонами.

Відповідно до ст. 229 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобовязання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобовязаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобовязання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 8.2. Договору (з врахуванням змін, внесених додатковими угодами) визначено, що у разі невиконання споживачем п. 6.1. Договору, споживач сплачує постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

За прострочення сплати основного боргу за поставлений природний газ, позивач нарахував відповідачу 11469,84 грн. пені.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано відповідачу три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1258,84 грн. та 3147,51 грн. інфляційних втрат

30.11.2016 р. набув чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016 р., яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» до заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону (далі - заборгованість), відноситься, зокрема, кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, та також заборгованість з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, установам і організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, що постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню, а також організаціям та установам, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, та залишилася не погашеною станом на 1 січня 2016 року (далі - заборгованість з різниці в тарифах).

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що теплогенеруюча організація субєкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію.

З матеріалів справи вбачається, що ОСББ «Голосіївське» є власником дахової газової котельні, яка використовується для виробництва теплової енергії (опалення та гарячого водопостачання).

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що рішенням Господарського суду Льввіської області від 29.10.2018 р. у справі № 914/1584/18, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 24.01.2019 р., встановлено, що ОСББ «Голосіївське» наділене ознаками, які властиві теплогенеруючій організації, а тому на нього поширюється дія Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиційності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи, що у даній справі приймають участь ті ж самі сторони, факти встановлені у рішенні Господарського суду Львівської області від 29.10.2018 р. є преюдиційними, а тому обставини щодо правомірності застосування да правовідносин між ОСББ «Голосіївське» та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» норм Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не потребують доказування.

Згідно з ч. 3 ст. 7 цього Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (30.11.2016 р.), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Як встановлено судом, заборгованість за поставлений природний газ у січні-липні та частково в сумі 13744, 74 грн. у серпні 2016 року згідно договору постачання природного газу купівлі-продажу природного газу №1332/16-ТЕ-21 від 21.12.2015 р. була погашена до 30.11.2016 року, а саме набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Тому, враховуючи наведені норми законодавства та встановлені обставини, в частині позовних вимог про стягнення нарахованої пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення виконання договірних зобов?язань по оплаті поставленого в січні-липні та частково в серпні 2016 року природного газу, слід відмовити, оскільки такі підлягають списанню згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, заборгованість за поставлений природний газ у серпні 2016 року за актом приймання-передачі від 31.08.2016 р. остаточно погашена відповідачем 21.12.2016 р. та за поставлений природний газ у вересні 2016 року за актом приймання-передачі від 30.09.2016 р. погашена відповідачем остаточно 26.12.2016 р., тобто після набрання чинності вказаного Закону (30.11.2016 р.).

Отже, з огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачем не надано суду та в матеріалах справи відсутні докази укладення договору про реструктуризацію заборгованості, беручи до уваги те, що часткова заборгованість (13458,00 грн.) за наданий у серпні 2016 р. та заборгованість (31680,19 грн.) за наданий у вересні природний газ погашена вже після набрання чинності зазначеного закону, тобто після 30.11.2016 р., судом здійснено перерахунок пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

При здійсненні перерахунку судом враховано роз?яснення, викладені у п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», а саме те, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Судом також взято до уваги положення п. 3.2 вказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України, відповідно до якого, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція; при цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Отже, здійснивши перерахунок сум, які належить стягнути з відповідача на користь позивача за порушення порядку та строку оплати поставленого за Договором природного газу суд встановив, що сума пені за порушення порядку і строку оплати поставленого за Договором природного газу становить 1925,54 грн, трьох відсотків річних 241,87 грн., інфляційних втрат 1196,09 грн., які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

Доводи про необхідність вжиття сторонами дій щодо списання такої заборгованості відхиляються, оскільки для правильності висновку про відсутність правових підстав для нарахування штрафних санкцій такі обставини значення не мають. Суд зазначає, що запроваджені Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії» заходи щодо забезпечення інтересів боржника у спосіб припинення стягнення нарахованих штрафних санкцій перед стягувачем та їх реалізація не перебувають в залежності від обставин формування реєстру, участі відповідача у визначеній процедурі списання чи вжиття заходів щодо списання такої заборгованості.

Отже, частина 3 статті 7 Закону про врегулювання заборгованості за спожитий природний газ є нормою прямої дії, а, відтак, її застосування до споживачів не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов поряд з їх обовязком щодо погашення заборгованості за спожитий природний газ у строк до набрання чинності 30.11.2016 р. цим Законом. При цьому, виконання даної норми не залежить від факту включення підприємства-споживача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, оскільки в силу ч. 1 ст. 58 Конституції України зазначений Закон не має зворотної дії в часі, не поширюється на правовідносини з розрахунків за поставлений природний газ, які проведено до набрання ним чинності, а визначає порядок врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, що не була погашена боржниками станом на 30.11.2016 р. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 р. у справі № 927/1152/16, від 14.02.2018 р. у справі № 908/3211/16, від 29.01.2018 р. у справі № 904/10745/16 та від 23.01.2018 р. у справі № 914/3131/15.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені обставини, наведені положення законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 406,98 грн. Решта суму сплаченого судуовогоь збору суд залишає за позивачем.

Керуючись ст. ст. 129, 236, 238, 240, 241, 242, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволити частково.

2. Стягнути з Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Голосіївське» (79020, м. Львів, вул. Під Голоском, 17-Б; ідентифікаційний код 36544717) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ідентифікаційний код 20077720) 1925,54 грн. пені, 241,87 грн. трьох відсотків річних, 1196,09 грн. інфляційних втрат та 406,98 грн. судового збору.

3. Наказ відповідно до ст. 327 ГПК України видати після набрання судовим рішенням законної сили.

4. В задоволенні решта частини позовних вимог відмовити.

5. Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені ст. 241 ГПК України, та може бути оскаржено в порядку та строки, визначені ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 22.04.2019 р.

Суддя Артимович В.М.