РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.04.2019Справа № 910/2384/19

За позовомПублічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Луганськгаз"
доПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
провизнання недійсним договору в частині
Суддя Бойко Р.В.

Секретар судового засідання Кучерява О.М.

Представники сторін:

від позивача:Бруль А.С.
від відповідача:Мицько Р.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Луганськгаз" (надалі - "ПАТ "Луганськгаз") звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - "ПАТ "НАК "Нафтогаз України"), в якому просить суд визнати недійсним укладений між сторонами договір №13-202-ВТВ на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 в частині параграфів 3 "Порядок та умови передачі газу", 7 "Відповідальність сторін" та 9 "Порядок вирішення спорів".

В обґрунтування позовних вимог Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Луганськгаз" вказує, що оспорюваний договір у зазначених частинах не відповідає затвердженому НКРЕ типовому договору, у зв'язку з чим його умови суттєво погіршують фінансовий стан позивача, а тому наявні правові підстави для визнання недійсними окремих його умов.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.03.2019 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/2384/19, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено проведення судового засідання на 26.03.2019.

26.03.2019 через відділ діловодства суду представником відповідача подано відзив на позов, за змістом якого проти позову заперечував та вказував на те, що постанова НКРЕ №849 від 05.07.2012 про затвердження типового договору не підлягає застосуванню до спірного правочину, а тому дотримання його умов не було обов'язковим для сторін. Крім того, звертає увагу на те, що оскаржуваний договір було підписано сторонами без розбіжностей, жодних зауважень та заперечень щодо його умов сторонами не заявлялося, тобто, такі умови спірного договору є належним чином погодженими, а тому і обов'язковими до виконання, в той час як належного обґрунтування підстав недійсності оскаржуваного правочину у відповідності до вимог ст. 203 Цивільного кодексу України позивачем не наведено. Також, вказував на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду з вимогою про визнання недійсним оскаржуваних положень спірного договору, який просив застосувати та в задоволенні позову відмовити.

Також, представником відповідача було подано клопотання про залишення позову без розгляду, мотивуючи його зловживанням позивачем своїми правами при зверненні з даним позовом до суду.

Протокольною ухвалою господарського суду міста Києва від 26.03.2019 задоволено клопотання позивача про відкладення судового засідання, вирішення клопотання про залишення позовної заяви без розгляду відкладено на наступне судове засідання, відкладено розгляд справи на 11.04.2019.

Протокольними ухвалами господарського суду міста Києва від 11.04.2019 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про відкладення судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, відкладено судове засідання на 12.04.2019.

В судове засідання 12.04.2019 з'явилися представники сторін, надали пояснення по суті спору, за змістом яких вбачається, що позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, а відповідач проти позову заперечує та просить в його задоволенні відмовити.

В судовому засіданні 12.04.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.01.2013 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) та ПАТ "Луганськгаз" (покупець) було укладено договір №13-202-ВТВ на купівлю-продаж природного газу (надалі - "Договір"), у відповідності до якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

В положеннях параграфу 3 "Порядок та умови передачі газу" Договору сторонами було погоджено наступне:

Продавець передає покупцю імпортний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" - газорозподільних станціях (ГРС) ДК "Укртрансгаз". Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ (п. 3.1 Договору).

Приймання-передача газу протягом місяця здійснюється рівномірно з припустимим відхиленням добових обсягів від середньодобового не більше як +- 5,0 (п'ять) відсотків. При необхідності відступу від середньодобової норми продавцем і покупцем установлюється нерівномірна подача газу за взаємно узгодженими графіками (п. 3.2 Договору).

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.3 Договору).

Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п. 3.4 Договору).

Корегування планових обсягів газу оформляється покупцем у вигляді заявки (п. 3.5 Договору).

У відповідності до параграфу 7 "Відповідальність сторін" Договору: за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з цим договором і чинним законодавством України (п. 7.1); у разі невиконання покупцем умов пунктів 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 7.2); продавець не відповідає за підтримання належного тиску на газорозподільних станціях (п. 7.3).

Згідно із параграфом 9 "Порядок вирішення спорів" Договору у разі виникнення спорів (розбіжностей) за цим договором спір передається на вирішення в господарські суди України і розглядається в установленому порядку згідно з чинним законодавством України (п. 9.1). Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 3 (три) роки (п. 9.2).

Спір у справі стосується законності Договору в частині параграфів 3 "Порядок та умови передачі газу", 7 "Відповідальність сторін" та 9 "Порядок вирішення спорів".

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, передбачених законом.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним правочину (у даному випадку - окремих положень Договору), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

В даному випадку, як на підставу для визнання недійсним спірних положень Договору позивачем вказується на те, що визначені в положеннях п.п. 3.4, 7.2, 9.2 Договору умови спірних відносин не відповідають умовам Типового договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу), затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 05.07.2012 №849.

Тобто, не зважаючи на зазначення в прохальній частині позову вимоги про визнання недійсними положень параграфів 3 "Порядок та умови передачі газу", 7 "Відповідальність сторін" та 9 "Порядок вирішення спорів" Договору фактичне мотивування позову зводиться до непогодження з умовами, закріпленими лише в п.п. 3.4, 7.2, 9.2 Договору, а будь-яких посилань на невідповідність інших положень наведених параграфів (п.п. 3.1-3.3, 3.5, 7.1, 7.3, 9.1 Договору) Типовим умовам чи приписам чинного на момент укладення Договору законодавства позов не містить, а відтак, в цій частині є необґрунтованими.

Щодо положень п.п. 3.4, 7.2, 9.2 Договору суд відзначає наступне.

Положеннями ст. 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Згідно із ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 630 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу.

За змістом ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Положеннями ч. 3 ст. 184 Господарського кодексу України встановлено, що укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

З огляду на викладені положення вбачається, що при укладені договору щодо якого у визначеному законодавством порядку встановлено типові умови (затверджено типовий договір) сторони не вправі відступати від визначеного змісту такого договору, однак вправі конкретизувати його умови.

В даному випадку, як вбачається із змісту спірного Договору його предметом є продажу газу, що використовується покупцем виключно для виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат покупця (п. 1.2 Договору), тобто, спірний правочин не стосується правовідносин купівлі-продажу газу для подальшої його реалізації споживачам.

В той же час, у відповідності до затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 05.07.2012 №849 Типового договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу) вбачається, що такі типові умови стосуються саме правовідносин купівлі-продажу газу для подальшої його реалізації споживачам.

Отже, позивачем помилково здійснюється посилання на невідповідність оскаржуваних положень спірного Договору типовим умовам, визначеним в Типовому договорі на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу), затвердженому постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 05.07.2012 №849, адже такі умови не розповсюджуються на спірні правовідносини, врегульовані Договором.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу, що сама по собі зміна строків обміну підписаними актами на підтвердження передачі газу за спірним Договором (п. 3.4 Договору), збільшення строку позовної давності (п. 9.2 Договору) чи зміна порядку обрахування штрафних санкцій за порушення обумовлених таким договором зобов'язань не є відступленням від загального змісту такого Типового договору, а є виключно волевиявленням сторін відповідних правовідносин на конкретизацію типових умов, що відповідає приписам ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України та ст.ст. 179, 184 Господарського кодексу України.

Адже, по-перше, зміна строків обміну підписаними актами на підтвердження реалізації газу за Договором жодним чином не впливає на загальний зміст таких правовідносин та не носить істотного характеру; по-друге, право сторін за власним волевиявленням на збільшення строків позовної давності гарантовано положеннями ст. 259 Цивільного кодексу України, що не може бути обмежено в т.ч. положеннями Типового договору.

Відносно приписів п. 7.2 Договору, то суд відзначає, що такі положення відповідають закріпленому в положеннях ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України порядку обрахунку штрафних санкції та жодним чином не суперечать такому положенню в Типовому договорі, а виключно містять інше формулювання.

Відтак, доводи позивача про те, що при укладенні Договору мало місце відступлення від Типового договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу), затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 05.07.2012 №849, в будь-якому випадку не можуть бути підставою для визнання його окремих положень недійсними, оскільки ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є саме недодержання вимог закону в момент його вчинення, в той час, як в даному випадку формулювання оскаржуваних пунктів було здійснено виключно за наслідками реалізації сторонами свого права на конкретизацію відповідних умов своїх правовідносин, що не заборонено положеннями чинного законодавства України.

У відповідності до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

За змістом ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, з якими положення чинного законодавства України передбачають можливість визнання недійсними окремих положень Договору, адже врегульовані в спірних пунктах умови спірних правовідносин відповідають діючому на моменту укладення Договору законодавству та є наслідком виключно вільного волевиявлення сторін.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в позові ПАТ "Луганськгаз" про визнання недійсним окремих положень Договору з викладених в ньому підставі.

При цьому, суд відзначає, що за системним аналізом інституту позовної давності, закріпленого в положеннях Глави 19 Цивільного кодексу України, відмова в позові з підстави пропуску строку позовної давності на звернення з позовом до суду можлива виключно за наслідками встановлення наявності порушеного права, на захист якого подано такий позов, та обґрунтованості і доведеності позовних вимог.

В той же час, судом не встановлено наявності правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість, а відтак, і можливість застосування до них строків позовної давності відсутня.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 13, 74, 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Луганськгаз" (93400, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, вул. Гагаріна, буд. 87; ідентифікаційний код 05451150) до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6; ідентифікаційний код 20077720) про визнання недійсним договору в частині відмовити повністю.

2. Судові витрати, пов'язані із розглядом справи, покласти Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Луганськгаз".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.17.5 ч.1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду або через господарський суд міста Києва.

Повний текст рішення складено 19.04.2019.

Суддя Р.В. Бойко