СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2019 р. Справа № 905/1532/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Зубченко І.В., суддя Попков Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Пляс Л.Ф.,

за участю представників сторін:

прокурора - Хряк О.О., службове посвідчення 028256 від 15.08.2014,

позивача - Зучек Є.Н., довіреність № 52 від 28.12.2018,

1-го відповідача - не з'явився,

2-го відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника прокурора Донецької області (вх. №227Д/3) на рішення господарського суду Донецької області від 11.12.2018 (повний текст рішення складено 19.12.2018, суддя Курило Г.Є.) у справі № 905/1532/18

за позовом Заступника прокурора Донецької області, м. Маріуполь в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь

2) Фізичної особи - підприємця Костинської Ганни Борисівни, м. Маріуполь

про визнання недійсним договору №4 від 01.08.2016 на виконання платних робіт (послуг), -

ВСТАНОВИЛА:

Заступник прокурора Донецької області, м. Маріуполь звернувся до господарського суду Донецької області з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь та Фізичної особи - підприємця Костинської Ганни Борисівни, м. Маріуполь про визнання недійсним договору №4 від 01.08.2016 на виконання платних робіт (послуг), укладений між відповідачами.

Рішенням господарського суду Донецької області від 11.12.2018 у справі № 905/1532/18 у задоволенні позову заступника прокурора Донецької області, м. Маріуполь в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь та Фізичної особи - підприємця Костинської Ганни Борисівни, м. Маріуполь про визнання недійсним договору №4 від 01.08.2016 на виконання платних робіт (послуг), укладеного між відповідачами, відмовлено.

Заступник прокурора Донецької області з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм чинного законодавства, просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги прокурора у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний договір № 4 від 01.08.2016 на виконання платних робіт (послуг) за своєю суттю є удаваним правочином з метою приховання іншого правочину - договору суборенди нерухомого майна, що належить до державної власності, який насправді вчинили сторони з порушенням норм, які регулюють цей правочин, а тому договір підлягає визнанню недійсним з підстав ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. Як зазначив прокурор, передача спірного державного майна, а саме нежитлового приміщення, відбулась на підставі угоди, укладеної без участі Фонду державного майна України та без його дозволу, тому, оспорюваний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства. Стосовно доводів суду з приводу неможливості визнання недійсним договору на виконання платних послуг через відсутність предмету спору, прокурор вважає, що не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову. Стосовно представництва прокурора в суді, апелянт вказав, що ч.2 ст.2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних відносин є держава, яка відповідно ст.ст. 167,170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Одним із таких органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. На думку прокурора, в даному випадку вбачається саме «не здійснення» державним органом, покладених на нього законом обов'язків, а саме в тому, що уповноважений суб'єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

На поштову адресу суду 19.02.2019 (згідно штампу канцелярії, наявного на першому аркуші документа) від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків, надійшов відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого позивач зазначає, що судом першої інстанції оскаржуване рішення мотивоване з посиланням на норми матеріального та процесуального права у їх взаємозв'язку з обставинами справи і доказами, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення господарського суду Донецької області.

Як зазначив позивач, враховуючи суть спірних правовідносин у справі № 905/1532/18, а також приписи ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, на теперішній час не існує належних юридичних передумов та нормативно обґрунтованих правових підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах, у тому числі шляхом апеляційного оскарження рішення господарського суду Донецької області від 11.12.2018 по справі № 905/1532/18. Позивач зазначив про відсутність у нього інформації стосовно використання майна цілісного майнового комплексу ДП "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" Фізичною особою - підприємцем Костинською Ганною Борисівною після проведення комплексного контрольного огляду цілісного майнового комплексу у 2016 році.

У судовому засіданні прокурор підтримав свої вимоги та просив скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги прокурора у повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні просив залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора та рішення господарського суду Донецької області від 11.12.2018 у справі № 905/1532/18 залишити без змін.

Представники відповідачів в дане судове засідання не з'явились та про причини неявки суд не сповістили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання.

За змістом ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути спір в порядку ст.ст. 165, 202 Господарського процесуального кодексу України без участі відповідачів за наявними в справі матеріалами, та зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області (далі - Регіональне відділення, Орендодавець, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" » (далі - ТОВ «МЛГЗ», Орендар, Відповідач 1) укладено договір оренди_№^951/2002 від 23.05.2002 (далі - договір оренди № 951/2002) на цілісний майновий комплекс (далі - ЦМК) державного підприємства "МЛГЗ" (далі - ДП "МЛГЗ"), розташований за адресою: 87532, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, 28 (раніше -вул. Енгельса, 28).

Згідно з п.п. 1.1, 10.1 договору оренди № 951/2002 Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування ЦМК ДП "МЛГЗ".

Склад і вартість майна визначено відповідно до наведених у додатках №№ 1 -3 акту оцінки, протоколу про результати інвентаризації та передавального балансу ДП "МЛГЗ", складеного станом на 01.03.2002 і становить 551 102 грн. (первісна вартість - 1662321,01 грн., знос - 1111218 грн.), строком до 23.05.2004.

Відповідно до умов розділу 3 договору оренди № 951/2002 на ТОВ «МЛГЗ» покладені грошові зобов'язання зі сплати орендної плати, визначеної згідно діючого на той час законодавства у відповідності до розрахунку: 100 % - до Державного бюджету, щомісяця не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, з врахуванням щомісячного індексу інфляції.

За умовами п. 5.2. договору оренди № 951/2002 своєчасне і повне здійснення

орендних платежів до державного бюджету віднесено до обов'язків «Орендаря».

Окрім цього обов'язку розділ 5 договору оренди № 951/2002 зобов'язує

«Орендаря»: ^

- використовувати орендоване майно «Підприємства» відповідно до його призначення та цього договору (п. 5.1.);

забезпечувати збереження орендованого майна «Підприємства», запобігання його пошкодженню і псуванню, здійснювати заходи протипожежної безпеки (п. 5.З.).

Об'єкт оренди, згідно з п. 2.1. договору оренди № 951/2002, 23.05.2002 переданий ТОВ «МЛГЗ», про що сторони склали відповідний акт приймання-передачі.

Відповідно до п. 10.1 договору оренди № 951/2002, договір укладено строком на два роки, що діє з 23.05.2002 по 23.05.2004.

Додатковою угодою № 2 від 17.05.2004 строк дії договору оренди № 951/2002 подовжено до 23.05.2012.

Додатковою угодою № 3 від 15.08.2008 строк дії договору оренди № 951/2002 подовжено до 23.05.2033.

У подальшому, відповідно до ст. 32 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 7 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», графіку проведення періодичного комплексного контролю цілісних майнових комплексів державних підприємств (їх структурних підрозділів) з оглядом об'єкта оренди на 2016 рік, затвердженим наказом Регіонального відділення від 05.05.2016 № 00379 «Про проведення періодичного комплексного контролю», представниками Регіонального відділення було проведено комплексний контрольний огляд ЦМК ДП "МЛГЗ".

За результатами огляду, 08.09.2016 складено звіт з комплексного контрольного огляду ЦМК "МЛГЗ" (далі - звіт від 08.09.2016), переданого в оренду ТОВ "МЛГЗ" за договором оренди від 23.05.2002 № 951/2002, який направлено на адресу ТОВ "МЛГЗ" листом від 08.09.2016 № 11-04-04895 (отримано ТОВ "МЛГЗ" 13.09.2016, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення).

Орендарю було надано місячний термін для вжиття вичерпних заходів щодо звільнення приміщень, які без дозволу Регіонального відділення передані ТОВ «МЛГЗ» у користування іншим особам.

Відповідно до вказаного звіту, вибірковим фактичним оглядом орендованого державного майна встановлено, що в будівлі заводоуправління деякі приміщення використовувались для здійснення підприємницької діяльності суб'єктами господарювання.

Зокрема, Регіональним відділенням з'ясовано, що в будівлі заводоуправління деякі приміщення використовувались для здійснення підприємницької діяльності суб'єктами господарювання, дозволу на розміщення яких Регіональне відділення не надавало. Вказаний факт є порушенням п. 6.2 договору оренди від 23.05.2002 за № 951/2002, який передбачає, що «Орендар» за згодою «Орендодавця» має право передавати окремі інвентарні об'єкти із складу орендованого майна підприємства у суборенду і передавати свої права та обов'язки за цим Договором щодо цих цінностей іншій установі за умови, що не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору.

Прокуратурою Донецької області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено дані № 0000196 від 28.02.2017 за ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України (далі - КК України), з якого у подальшому виділені матеріали досудового розслідування № 0001020 від 06.09.2017 за ч. 2 ст.364 КК України за фактами незаконної передачі в суборенду ЦМК «МЛГЗ».

Під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000196 від 28.02.2017 встановлено, що сторонні суб'єкти господарювання продовжували використовувати нежитлові приміщення цілісного майнового комплексу та здійснювати підприємницьку діяльність, за що сплачували кошти на користь ТОВ «МЛГЗ».

Зокрема, використання приміщення ТОВ «МЛГЗ» іншими суб'єктами господарювання встановлено під час проведення огляду місцевості та приміщення 14.07.2017, про що складено відповідний протокол в рамках кримінального провадження № 0000196 від 28.02.2017.

Також, в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000196 від 28.02.2017 , прокуратурою Донецької області встановлено, що ТОВ «МЛГЗ» було фактично передано в суборенду без погодження з Регіональним відділенням нерухоме майно зі складу ЦМК іншим суб'єктам господарювання, а саме фізичній особі-підприємцю Костинській Ганні Борисівні (далі - ФОП Костинська Г.Б., Відповідач 2), а саме частину кімнати №1, площею 32 м , розташовану на 1 поверсі будівлі заводоуправління ТОВ «МЛГЗ» (літ.А-2).

Прокурор зазначив, що ТОВ «МЛГЗ», з метою приховування факту передачі частини орендованого майна цілісного майнового комплексу в суборенду без дозволів Регіонального відділення, замість договору суборенди було укладено договір на виконання платних робіт (послуг).

Так, 01.08.2016 між ТОВ «МЛГЗ» та ФОП Костинською Г.Б. було укладено договір №4 на виконання платних робіт (послуг) (далі - договір №4).

Пунктом 5.1 договору №4 встановлено, що він вступає в силу з 01.08.2016 та діє до 31.12.2017.

Відповідно до п. 1.1 договору №4 предметом договору є: ФОП Костинська Г.Б. («Замовник») доручає, а ТОВ «МЛГЗ» («Виконавець») приймає на себе виконання робіт (послуг), пов'язаних із забезпеченням нормального функціонування діяльності Замовника з організації роздрібної торгівлі промисловими товарами, яка проводиться за адресою: м. Маріуполь, вул. Енгельса, 28, а саме: забезпечення пропускного режиму для працівників та відвідувачів Приміщення, які користуються прохідною Виконавця; забезпечення пропускного режиму на території ТОВ «МЛГЗ» для транспорту, який використовує Замовник для здійснення своєї господарської діяльності; забезпечення функціонування підвідних мереж тепло-, водо-, електропостачання, мереж каналізації та зв'язку; забезпечення дератизації та дезінфекції Приміщення та забезпечення вивозу побутових відходів.

Згідно з п.п. 2.2-2.4 договору №4 вартість послуг встановлена у фіксованій щомісячній сумі 161 грн. 38 коп. за місяць обслуговування. У вартість послуг, які надаються за договором, не входять: вартість спожитої електроенергії, вартість послуг, які надані комунальними підприємствами, операторами телефонного зв'язку.

Плата за надані по договору роботи (послуги) здійснюється Замовником в порядку авансових платежів щомісячно до 5 числа поточного місяця на підставі отриманого рахунку Виконавця.

Як зазначає прокурор, наміри ФОП Костинської Г.Б. щодо орендування приміщення ТОВ «МЛГЗ» підтверджуються також подальшим укладанням між нею та ТОВ «МЛГЗ» договору суборенди №4/17 від 01.09.2017 частини кімнати №1, площею 32 м , розташованої на 1 поверсі будівлі заводоуправління ТОВ «МЛГЗ» (лит.А-2). Зазначений факт встановлено під час досудового розслідування кримінального провадження № 0001020 від 06.09.2017, що підтверджується листом прокуратури області № 17/2-15-399-17 від 23.01.2018 на адресу Регіонального відділення.

Також, прокурор вказав, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000196 від 28.02.2017 проведено судово-економічну експертизу, в рамках якої встановлено фактичне надходження у період з 01.01.2017 по 30.06.2017 на особові рахунки ТОВ «МЛГЗ» за надання в суборенду державного майна коштів за наступними призначеннями платежів: «оплата за оренду приміщення», «виручка від продажу послуг по утриманню приміщення», «оплата рахунку за суборенду згідно договору», «оплата за послуги по утриманню орендованого приміщення, плата за послуги суборенди приміщення», «відшкодування оплати за послуги», «оплата за послуги суборенди приміщення згідно рахунку», «виручка від продажу послуг по утриманню приміщення», «комунальні послуги ГК», «оплата за послуги згідно договору на виконання платних робіт (послуг)», «виручка від продажу послуг по суборенді ГК», «за оренду та комунальні платежі згідно рахунків», «за суборенду, комунальні платежі», «оплата за комунальні послуги, послуги суборенди згідно рахунку», «оплата за виконані послуги за договором».

Таким чином, згідно з висновком експерта, матеріальна шкода, завдана державному бюджету внаслідок неперерахування ТОВ «МЛГЗ» до державного бюджету різниці між нарахованою платою, здійсненою суборендарями за нерухоме майно, яке передано їм в суборенду, що отримав орендар (ТОВ «МЛГЗ») над сумою орендної плати, нарахованою орендодавцем (Регіональним відділенням ФДМУ по Донецькій області) за період часу з 01.10.2011 по 30.06.2017, документально підтверджується у розмірі 2 690 037, 09 грн.

Такі обставини, на думку прокурора, свідчать про те, що передача спірного державного майна, а саме нежитлового приміщення, відбулась на підставі угоди, укладеної без участі Фонду державного майна України та без його дозволу, необхідно вважати, що оспорюваний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства. Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. І-З, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що оспорюваний правочин, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та фізичною особою - підприємцем Костинською Ганною Борисівною, було укладено з метою приховання іншого договору оренди (суборенди) державного майна, що підпадає під правове регулювання параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України, відповідні положення Цивільного кодексу України, Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та має наслідком визнання такого договору недійсним. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що зважаючи на те, що п.5.1 договору на виконання платних робіт (послуг) №4 від 01.08.2016 його строк дії сплинув 31.12.2017, договір, що породжував спірні зобов'язання, припинив свою дію, а відтак така обставина виключає можливість визнання його недійсним. Також, суд першої інстанції вказав, що звернення прокурора в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області з даним позовом відповідає функції представництва прокуратурою інтересів держави та направлено на їх захист.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки згідно з п.5.1 договору на виконання платних робіт (послуг) №4 від 01.08.2016 його строк дії сплинув 31.12.2017, договір, що породжував спірні зобов'язання, припинив свою дію, а відтак така обставина виключає можливість визнання його недійсним, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 Цивільного Кодексу України.

Статтею 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 зазначила, що розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що подання позову про визнання недійсним договору після закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову не перешкоджає зверненню з таким позовом до суду.

Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Правовий аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що, договір надання послуг укладається з метою надання певних послуг, разом з цим право користування майном особа може отримати під час правовідносин найму (оренди).

Приписами ст. 287 ГК України та ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що єдиними орендодавцями державного майна - майна цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення і представництва.

Відповідно до ч. 1 п. 5 ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України», основними завданнями Фонду є, зокрема, здійснення передачі державного майна в оренду та користування.

Враховуючи, що передача спірного державного майна, а саме нежитлового приміщення відбулась на підставі угоди, укладеної без участі Фонду державного майна України та без його дозволу, необхідно вважати, що оспорюваний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства.

Статтею 288 Господарського кодексу України встановлено право орендаря передати окремі об'єкти в суборенду, якщо інше не передбачено законом або договором оренди.

Означені норми знайшли своє відображення у приписах ч.2 ст.22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (абз. 2 ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.6.2 договору оренди №951/2002 від 23.05.2002 1-й відповідач, як орендар за договором, має право передавати окремі інвентарні об'єкти із складу орендованого майна підприємства у суборенду і передавати свої права та обов'язки за цим договором щодо цих цінностей іншим особам за умови, що не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору, за згодою орендодавця, тобто регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області.

Таке право, виникнення якого зумовлене наявністю згоди орендодавця, як то вбачається з правовідносин встановлених між 1-м відповідачем та позивачем, не надає підстав зміни цільового призначення об'єкта.

Матеріали справи свідчать, що приміщення за оспорюваним договором №4 від 01.08.2016 на виконання платних робіт (послуг), укладений між відповідачами, входить до складу державного майна, права орендаря відносно якого 1-й відповідач набув на підставі договору оренди №951/2002 від 23.02.2002 укладеного із Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області, як орендодавцем, а також особою, що здійснює державну політику у сфері оренди за визначенням ч.2 ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Разом з тим, як свідчать обставини справи, які не спростовано у розумінні приписів Господарського процесуального кодексу України, 1-й відповідач без наявної згоди позивача передав частину орендованого ним у останнього приміщення 2-му відповідачу, змінивши при цьому його цільове призначення з використнання як адміністративно-торгівельний комплекс на використання з метою функціонування діяльності третьої особи з організації роздрібної торгівлі продовольчими товарами.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.І-З, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договорів недійсними: відповідність договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору, дієздатність сторін за договором, у чому конкретно полягає порушення вільного волевиявлення та не відповідність його внутрішній волі учасника правочину, не спрямованість сторони на реальне настання правових наслідків правочину та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 Цивільного Кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Дослідивши матеріали справи та покладені у підґрунтя позовних вимог обставини, колегія суддів дійшла висновку про укладення 1-м відповідачем оспорюваного договору без наявності необхідного на то обсягу цивільної дієздатності, що має наслідком визнання такого договору недійсним.

За таких обставин, укладений відповідачами договір на виконання платних робіт (послуг) підлягає визнанню недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що позовні вимоги заступника прокурора Донецької області, м. Маріуполь в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь та Фізичної особи - підприємця Костинської Ганни Борисівни, м. Маріуполь про визнання недійсним договору №4 від 01.08.2016 на виконання платних робіт (послуг), укладений між відповідачами, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо представництва прокуратурою інтересів держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, колегія суддів зазначає наступне.

Верховним Судом розглянута аналогічна справа за позовом заступника прокурора Донецької області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Телекомс" про визнання недійсним договору від 01.01.2017 № 1-СП на виконання платних робіт (послуг), за результатами розгляду винесено постанову від 26.02.2019 у справі № 905/803/18, згідно якої касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області задоволено. Ухвалу господарського суду Донецької області від 04.07.2018 про залишення позову без розгляду і постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 у справі №905/803/18 скасовано. Справу №905/803/18 передано до господарського суду Донецької області для продовження розгляду.

Касаційна інстанція дійшла висновку про те, що прокурор правомірно звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, зазначивши наступне.

За змістом частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 53 ГПК України визначено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Передумовою участі органів та осіб, передбачених статтею 53 ГПК України, в господарському процесі в будь-якій із п'яти форм є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб'єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

На відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов'язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень. Необхідною умовою такої участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі, тобто особи, перелічені статтею 53 ГПК України, можуть звернутися до суду із позовною заявою або беруть участь в процесі лише у випадках, чітко встановлених законом.

Так, відповідно до частин 3-5 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, пункт 27).

Водночас є категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Ураховуючи викладене, зважаючи на роль прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Так, відповідно до частини 1, абзацу 1 частини 3 та абзацу 1 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що прокурор має право звернутися до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах держави з позовом, в якому зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або з позовом в інтересах держави, зазначивши про відсутність у відповідного органу повноважень щодо звернення до господарського суду. При цьому у будь-якому разі наявність підстав для представництва інтересів держави має бути обґрунтована прокурором у позовній заяві відповідно до приписів наведених норм.

У Рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17).

Аналіз положень частин 3-5 статті 53 ГПК України у взаємозв'язку зі змістом частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1)якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Матеріали справи свідчать, що звертаючись із позовною заявою в інтересах держави, прокурор зазначив про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді з огляду на незаконне використання державного нерухомого майна шляхом вчинення оспорюваного удаваного правочину, під яким відповідачі приховали договір суборенди частини нежитлових приміщень ЦМК ДП "Маріупольський ЛГЗ", який є об'єктом оренди за договором оренди №951/2002 від 23.05.2002, укладеним між РВ ФДМУ по Донецькій області та ТОВ "Маріупольський ЛГЗ", і невжиття позивачем як органом, уповноваженим державою розпоряджатися державним майном у спірних орендних правовідносинах, заходів щодо припинення такого порушення.

Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції представник РВ ФДМУ по Донецькій області вказував, що не згоден з позицією прокурора стосовно бездіяльності позивача щодо звернення до суду самостійно. Разом з тим, позивач погодився з тим, що дійсно має місце порушення з боку 1-го відповідача при укладанні спірного договору з 2-м відповідачем без його згоди та його повідомлення.

Колегія суддів погоджується з твердженням скаржника про те, що підставою звернення прокурора з позовною заявою став саме факт нездійснення уповноваженим державним органом покладеного на нього законом обов'язку із захисту державних інтересів у сфері оренди державного майна, яке полягає у невжитті РВ ФДМУ по Донецькій області заходів щодо припинення порушень інтересів держави (незаконне використання державного майна суб'єктами господарювання, в тому числі Підприємством, для здійснення підприємницької діяльності упродовж тривалого часу), що стали відомі прокурору в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000196 від 28.02.2017, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 1 та частини 1 статті 6 Закону України "Про Фонд державного майна України" Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Фонд державного майна України здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створених Фондом державного майна України, у разі необхідності. Фонд державного майна України, регіональні відділення та представництва становлять єдину систему державних органів приватизації.

Згідно з частиною 1 статті 32 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" контроль за використанням майна, переданого в оренду (крім іншого окремого індивідуально визначеного майна), покладається на органи, які відповідно до цього Закону здійснюють державну політику у сфері оренди.

Пунктом 3 частини 3 статті 22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що контроль за визначенням розміру плати за суборенду та спрямуванням її (в частині, що перевищує суму орендної плати за майно, яке передається в суборенду) до відповідного бюджету покладається на орендодавців, зазначених у статті 5 цього Закону.

Відповідно до абзацу 2 статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавцями є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам.

Наказом Фонду державного майна України від 30.09.2015 №1447 "Про затвердження Плану діяльності Фонду державного майна України на 2015-2017 роки" визначено, що заходами здійснення контролю дотримання законодавства щодо використання та розпорядження державним майном є періодичне (протягом року) проведення ФДМУ та РВ ФДМУ перевірок, обстежень зі складанням за їх результатами довідок і актів обстежень, а також постійне ведення претензійно-позовної роботи з поданням позовів, апеляційних та касаційних скарг.

Натомість з матеріалів справи не вбачається та учасниками справи не надано доказів на підтвердження вжиття РВ ФДМУ по Донецькій області заходів з контролю за використанням майна, переданого в оренду за договором оренди №951/2002 від 23.05.2002, зокрема за визначенням розміру плати за суборенду та її спрямуванням, як того вимагають положення статей 22, 32 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а також доказів щодо ведення претензійно-позовної роботи з Орендарем, що свідчить про нездійснення уповноваженим державним органом у вказаний період покладеного на нього законом обов'язку із захисту державних інтересів у сфері оренди державного майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що наявність загрози інтересам держави та бездіяльність органу державної влади, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, є підставою для представництва інтересів держави органами прокуратури в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що наданий прокурором позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, доводи його апеляційної скарги знайшли підтвердження в матеріалах справи, а тому, рішення господарського суду Донецької області від 11.12.2018 у справі № 905/1532/18 підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275-279, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 11.12.2018 у справі № 905/1532/18 задовольнити.

Рішення господарського суду Донецької області від 11.12.2018 у справі № 905/1532/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Визнати недійсним договір №4 від 01.08.2016 на виконання платних робіт (послуг), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь та Фізичною особою - підприємцем Костинською Ганною Борисівною, м. Маріуполь.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" (87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, буд. 28, ) на користь Прокуратури Донецької області (87500, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Університетська, буд. 6, ) 1 762,00 грн витрат по сплаті судового збору за звернення з позовною заявою та 2 643,00 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Донецької області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Гребенюк

Суддя І.В. Зубченко

Суддя Д.О. Попков