ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"17" квітня 2019 р.

м. Одеса

Справа № 916/2877/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.,

при секретарі судового засідання Карагяур В.М.

за участю представників:

від позивача: не з’явився

від відповідача: не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Державного підприємства „Білгород-Дністровський торговельний порт” (67701, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81);

до відповідача: Приватного підприємства „Рівер-Транс” (67701, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81);

про стягнення 212 728,37 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 20.12.2018 року позивач – Державне підприємство „Білгород-Дністровський торговельний порт” звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. ГСОО №3094/18) до відповідача – Приватного підприємства „Рівер-Транс”, в якій просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 212 728,37 грн., з яких: 178188,80 грн. – заборгованість, 25122,23 грн. – пеня, 3046,65 грн. – 3% річних та 6370,69 грн. - інфляційних , а також просить суд стягнути з відповідача суму судового збору у розмірі 3190,92 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №34-ПД/15 щодо відшкодування витрат зі сплати податку на землю за земельні ділянки.

Ухвалою господарського суду від 26.12.2018 року, за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/2877/18 за правилами загального позовного провадження, із призначенням проведення підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 21.01.2019 року, в порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, підготовче засідання було відкладено на 11.02.2019 року.

Ухвалою суду від 11.02.2019р., в порядку ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено розгляд справи по суті на 20.03.2019 року.

У судовому засіданні від 20.03.2019 року судом було оголошено перерву у розгляді справи до 17.04.2019 року.

Позивач у судові засіданні не з’явився, між тим, подав до суду заяви про розгляд справи без участі представника позивача, зокрема, вх. ГСОО №6981/19 від 09.04.2019р.

Відповідач – ПП „Рівер-Транс” про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення ухвал суду на його юридичну адресу, між тим, у судові засідання не з’являвся, про поважність причин відсутності не повідомляв, відзив на позовну заяву не надав.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до частин 4, 5 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Водночас, ч. 10 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення відповідно до цієї статті вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Приймаючи до уваги, що судові відправлення були повернуті поштою із відміткою у довідках поштової установи “За закінченням терміну зберігання”, а також відсутність жодних повідомлень щодо причин неявки представника ПП „Рівер-Транс” у судові засідання, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до п. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні від 17.04.2019р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 25.04.2019 року.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об’єктивно з’ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов’язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов’язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов’язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов’язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

За приписами ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено матеріалами справи, 16.02.2015р. між ДП “Білгород-Дністровський морський торговельний порт” (підприємство) та ПП “Рівер-Транс” (орендар) укладено договір про відшкодування витрат зі сплати земельного податку №34-ПД/15 (надалі – договір), згідно з яким орендар відповідно до умов цього договору та вимг чинного законодавства зобовязався відшкодовувати підприємству витрати зі сплати податку на землю за земельні ділянки, на яких розташоване орендоване майно.

У відповідності до п. 2.1 договору, нормативна грошова оцінка одиниці площі земельної ділянки відповідно до державного акту на право постійного користування землею ІІ-ОД №000022 станом на 01.01.2015 року становить 145,96 грн. без ПДВ. Нормативна грошова оцінка одиниці площі земельної ділянки відповідно до державного акту на право постійного користування землею ІІ-ОД №000018 станом на 01.01.2015 року становить 210,47 грн. без ПДВ.

Згідно п. 2.2 договору, розмір відшкодування витрат підприємству розраховується пропорційно кількості одиниць площі оподаткування земельної ділянки, на якій знаходиться орендоване майно та використовується орендарем, з урахуванням прибудинкової території, що узгоджується сторонами актом встановлення розміру (площі) земельної ділянки, що додається до цього договору та є його невідємною частинию.

Пунктом 2.3 договору встановлено, що відшкодування витрат зі сплати земельного податку здійснюється орендарем щомісячно не пізніше 15 числа місяця наступного за розрахунковим шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку орендаря на поточний рахунок підприємства на підставі виставленого підприємством рахунку. Рахунок підприємством виставляється не пізніше 5 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Умовами п.п. 3.1.1 та п.п. 3.1.3 договору передбачено право орендаря здійснювати відшкодування земельного податку підприємству починаючи з 20.01.2015р. відповідно до акту приймання-передачі державного нерухомого майна та акту встановлення розміру (площі) земельної ділянки. Здійснювати перевірку правильності нарахування земельного податку підприємством, в тому числі шляхом перевірки відповідних копій податкових декларацій.

Положеннями п. 7.1 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до 20.01.2017 року включно.

Відповідно до 7.3 договору, у разі відсутності заяви однієї із столрін про припинення або зміну цього договору за один місяць до закінчення строку його чинності , він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

17.05.2016 року між сторонами у справі складено акт встановлення розміру (площі) земельної ділянки до договору №34-ПД/15 від 16.02.2015р. в новій редакції, згідно якого встановили, що розмір (площа) земельної ділянки на підставі державного акту на право постійного користування землею ІІ-ОД №000022 становить – 54906,58 кв.м.

27.03.2017р. між сторонами у справі укладено додаткову угоду до договору №34-ПД/15 від 16.02.2015р., якою внесено зміни до зазначеного договору, а саме: п. 2.1. Одиницями площі оподаткування земельної ділянки є у межах населеного пункту один метр квадратний. Нормативна грошова оцінка одиниці площі земельної ділянки відповідно до державного акту на право постійного користування землею ІІ-ОД №000022 станом на 01.01.2017 року становить 221,7096 грн. без ПДВ.

28.02.2016 року між сторонами у справі складено акт встановлення розміру (площі) земельної ділянки до договору №34-ПД/15 від 16.02.2015р. в новій редакції, згідно якого вони встановили, що розмір (площа) земельної ділянки на підставі державного акту на право постійного користування землею ІІ-ОД №000022 становить – 16 569,69 кв.м.

Разом з тим, додатковою угодою від 28.02.2018 р. до договору №34-ПД/15 від 16.02.2015р. сторони внесли зміни у акт встановлення розміру (площі) земельної ділянки, а саме щодо розповсюдження дії акту до правовідносин, які склались між сторонами з 08.02.2018 року та з 26.02.2018 року, згідно з ч. 3 ст. 631 ЦК України.

Як встановлено судом, позивач виставив відповідачу рахунки на загальну суму 178188,80 грн., а саме: рахунок №423 від 31.12.2017 на суму 32416,84 грн.: рахунок №38 від 31.01.2018 на суму 32415,46 грн. та акт здачі приймання послуг згідно договору від 16.02.2015 р. № 34-ПД/15 від 31.01.2018р.; рахунок №86 від 28.02.2018 на суму 25693,05 грн. та акт здачі приймання послуг згідно договору від 16.02.2015 р. № 34-ПД/15 від 28.02.2018р.; рахунок №107 від 31.03.2018 на суму 11092,11 грн. та акт здачі приймання послуг згідно договору від 16.02.2015 р. № 34-ПД/15 від 31.03.2018р.; рахунок №147 від 30.04.2018 на суму10734,30 грн. та акт здачі приймання послуг згідно договору від 16.02.2015 р. № 34-ПД/15 від 30.04.2018р.; рахунок №177 від 31.03.2018 на суму 11092,11 грн. та акт здачі приймання послуг згідно договору від 16.02.2015 р. № 34-ПД/15 від 31.05.2018р.; рахунок №213 від 30.06.2018 на суму 10734,30 грн. та акт здачі приймання послуг згідно договору від 16.02.2015 р. № 34-ПД/15 від 30.06.2018р.; рахунок №348 від 31.07.2018 на суму 11092,11 грн. та акт здачі приймання послуг згідно договору від 16.02.2015 р. № 34-ПД/15 від 31.07.2018р.; рахунок №372 від 31.08.2018 на суму 11092,11 грн. та акт здачі приймання послуг згідно договору від 16.02.2015 р. № 34-ПД/15 від 31.08.2018р.; рахунок №413 від 30.09.2018 на суму 10734,30 грн. та акт здачі приймання послуг згідно договору від 16.02.2015 р. № 34-ПД/15 від 30.09.2018р.; рахунок №428 від 31.10.2018 на суму 11092,11 грн. та акт здачі приймання послуг згідно договору від 16.02.2015 р. № 34-ПД/15 від 31.10.2018р.

Зазначені вище акти здачі-приймання послуг, окрім акту від 31.10.2018р., підписані та засвідчені печатками як виконавцем так і замовником за договором.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов’язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, наявні в матеріалах справи рахунки та акти (а.с. 23-43) свідчать, що між стронами у справі здійснювались господарськи операції, які виникли на підставі укладеного між ними договору № 34-ПД/15 від 16.02.2015 р. щодо відшкодування витрат зі сплати земельного податку та із змісту яких вбачається, що позивачу підлягають відшкодуванню 178188,80 грн.

Відповідно до ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов’язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов’язку, є зустрічним виконанням зобов’язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов’язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Між тим, в порушення вимог ст. 73-74 Господарського процесуального кодексу України, відповідачем не надано доказів сплати відшкодування витрат у визначеній сумі.

За таких обставин, суд вважає доведеними та обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 178 188,80 грн.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб’єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов’язання. Водночас вимогами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов’язання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому, відповідно до п. 4.2 договору, за порушення строків здійснення відшкодування витрат зі сплати земельного податку, передбачених п. 2.3 цього договору, орендар несе відповідальність у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент порушення строків здійснення відшкодування, за кожен день прострочення.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені (а.с. 7) суд встановив його помилковість в частині нарахування пені за рахунками №№423, 38, 86, 107, 147, оскільки позивачем при здійсненні розрахунку пені не враховано положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а саме здійснено нарахування пені більш, як за шість місяців, тоді як умови договору не містять положень щодо нарахування пені до моменту погашення заборгованості, тобто фактичного виконання зобов’язання. В іншій частині, розрахунок пені, наведений позивачем є вірним, однак при визначені загальної суми пені у розмірі 251122,23 грн. (рядок всього: 251122,23 грн.) позивач підсумовуючи суму пені допустив арифметичну помилку, оскільки за підрахунком суду пеня становить – 25092,11 грн.

З огляду на викладене, суд здійснив всласний розрахунок пені нарахованої окремо щодо кожного рахунку (рахунки №423, 38, 86, 107 та №147) та встановив, що її загальний розмір складає 19096,54 грн.

Розрахунок пені

Сума боргу (грн.)

Період прострочення

Кількість днів прострочення

Розмір облікової ставки НБУ

Розмір подвійної облікової ставки НБУ в день

Сума пені за період прострочення

32416.84

16.01.2018 - 25.01.2018

10

14.5000 %

0.079 %*

257.56

26.01.2018 - 01.03.2018

35

16.0000 %

0.088 %*

994.71

02.03.2018 - 12.04.2018

42

17.0000 %

0.093 %*

1268.25

13.04.2018 - 24.05.2018

42

17.0000 %

0.093 %*

1268.25

25.05.2018 - 12.07.2018

49

17.0000 %

0.093 %*

1479.63

13.07.2018 - 16.07.2018

4

17.5000 %

0.096 %*

124.34

32415.46

16.02.2018 - 01.03.2018

14

16.0000 %

0.088 %*

397.87

02.03.2018 - 12.04.2018

42

17.0000 %

0.093 %*

1268.20

13.04.2018 - 24.05.2018

42

17.0000 %

0.093 %*

1268.20

25.05.2018 - 12.07.2018

49

17.0000 %

0.093 %*

1479.57

13.07.2018 - 16.08.2018

35

17.5000 %

0.096 %*

1087.92

25693.05

16.03.2018 - 12.04.2018

28

17.0000 %

0.093 %*

670.13

13.04.2018 - 24.05.2018

42

17.0000 %

0.093 %*

1005.20

25.05.2018 - 12.07.2018

49

17.0000 %

0.093 %*

1172.73

13.07.2018 - 06.09.2018

56

17.5000 %

0.096 %*

1379.68

07.09.2018 - 13.09.2018

7

18.0000 %

0.099 %*

177.39

11092.11

16.04.2018 - 24.05.2018

39

17.0000 %

0.093 %*

402.96

25.05.2018 - 12.07.2018

49

17.0000 %

0.093 %*

506.29

13.07.2018 - 06.09.2018

56

17.5000 %

0.096 %*

595.63

07.09.2018 - 14.10.2018

38

18.0000 %

0.099 %*

415.73

10734.30

16.05.2018 - 24.05.2018

9

17.0000 %

0.093 %*

89.99

25.05.2018 - 12.07.2018

49

17.0000 %

0.093 %*

489.95

13.07.2018 - 06.09.2018

56

17.5000 %

0.096 %*

576.42

07.09.2018 - 25.10.2018

49

18.0000 %

0.099 %*

518.78

26.10.2018 - 13.11.2018

19

18.0000 %

0.099 %*

201.16

11092.11

16.09.2018 - 25.10.2018

40

18.0000 %

0.099 %*

437.61

11092.11

26.10.2018 - 30.11.2018

36

18.0000 %

0.099 %*

393.85

Отже, загальна сума пені, що підлягає стягненню з відповідача становить 24962,77 грн. (19096,54 (розмір пені нарахованої за рахунками №№423,38,86,107,147) + 5866,23 (розмір пені нарахованої за рахунками №№177, 213, 348, 372,413, 428).

Статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Водночас, згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок позивача (а.с. 7), щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3046,65 грн., нарахованих по 30.11.2018 року, вважає його вірним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Перевіривши, розрахунок інфляційних у розмірі 6370,69 грн., нарахованих по 30.11.2018 року (а.с. 7), суд вважає розрахунок позивача вірним, однак суд встановив, що загальна сума інфляційних становить 9834,74 грн., тоді як позивачем заявлено до стягнення 6370,69 грн. (позивач допустив арифметичну помилку при визначені загальної суми інфляційних – рядок всього 6370,69 грн.). Отже, розмір відповідних інфляційних нарахувань за підрахунком суду перевищує розмір заявлених до стягнення позивачем.

Таким чином, суд не виходить за межі позовних вимог та задовольняє позовні вимоги ДП „Білгород-Дністровський торговельний порт” про стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 6370,69 грн. нарахованих по 30.11.2018 року.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог ДП “Білгород-Дністровський морський торговельний порт” та стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 178 188,80 грн., пені у розмірі 24 962,77 грн., інфляційних у розмірі 6370,69 грн. та 3% річних у розмірі 3046,65 грн.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3190,93 грн. покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Приватного підприємства “Рівер-Транс” (67701, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81, ) на користь Державного підприємства “Білгород-Дністровський морський торговельний порт” (67701, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81, ) 178188/сто сімдесят вісім тисяч сто вісімдесят вісім/грн. 80 коп. заборгованості, 24 962/двадцять чотири тисячі дев’ятсот шістдесят дві/ грн. 77 коп. пені, 6370/шість тисяч триста сімдесят/ грн. 69 коп. інфляційних та 3046/три тисячі сорок шість/грн. 65 коп. 3% річних.

3.В решті позову відмовити.

4.Стягнути з Приватного підприємства “Рівер-Транс” (67701, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81, ) на користь Державного підприємства “Білгород-Дністровський морський торговельний порт” (67701, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81, ) 3187/три тисячі сто вісімдесят сім/ грн. 74 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 25 квітня 2019 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська