СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2019 р. Справа № 905/2171/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Дучал Н.М.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, довіреність №3511 від 25.10.2018 року, свідоцтво ДП № 3930 від 08.10.2018 року;

відповідача ОСОБА_2, довіреність № 56.6-12262-56.1. від 01.03.2019 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 соціального захисту населення Маріупольської міської ради, м.Маріуполь (вх. № 809Д /1-18)

на рішення господарського суду Донецької області від 19.02.2019 року у справі №905/2171/18, ухвалене в приміщенні господарського суду Донецької області (суддя Лейба М.О), повний текст якого складено 19.02.2019 року.

за позовом Публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком, м. Дніпро

до відповідача ОСОБА_3 соціального захисту населення Маріупольської міської ради, м. Маріуполь

про стягнення 263370,38грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Донецької області від 19.02.2019 року у справі №905/2171/18 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» до ОСОБА_3 соціального захисту населення Маріупольської міської ради про стягнення заборгованості у сумі 263370,38 грн., задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 соціального захисту населення Маріупольської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» заборгованість у сумі 263370,38грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3950,56грн.

ОСОБА_3 соціального захисту населення Маріупольської міської ради з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Донецької області від 19.02.2019 року у справі №905/2171/18 скасувати та прийняте нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Розпорядженням міського голови від 16.01.2018 року №8-р було внесено зміни в частині надання пільг на сплату послуг звязку та користування радіоточкою за рахунок коштів міського бюджету та визначені категорії отримувачів пільг та їх розміри.

З метою реалізації відшкодування витрат з надання послуг звязку та користування радіоточкою зазначеним категоріям громадян, між ОСОБА_3 соціального захисту населення Маріупольської міської ради та Публічним акціонерним товариством «Укртелеком» Дніпропетровської філії 07.03.2018 року були укладені відповідні договори: №12І200-1011/18-1011, №12І200-1012/18-1012 та №12І200-1013/18-1013, умови яких виконуються належним чином.

У грудні 2017 року УСЗН Кальміуського району було прийнято від Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» та сплачено (за грудень 2017 року) 6504,61 грн., доказом чого свідчить платіжне доручення №4464 від 26.12.2017 року та протокол звірки від №4468; обовязки за договорами протягом відповідного року виконувались відповідно виділених планових асигнувань.

Позивач помилкового посилається на постанову Кабінету Міністрів України №256, яка на момент виникнення спірних правовідносин вже не регулювала питання відшкодування витрат з надання телекомунікаційних послуг.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2019 року, суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.03.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення господарського суду Донецької області від 19.02.2019 року у справі №905/2171/18 було залишено без руху; ОСОБА_3 соціального захисту населення Маріупольської міської ради було зобовязано усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз'яснено, що при невиконанні вимог ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

01.04.2019 року на адресу суду від апелянта надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги (вх.№3231), а саме надання доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги, яке долучено до матеріалів справи; також апелянт просив провести розгляд справи у режимі відеоконференції в приміщенні Приморського районного суду м.Маріуполя .

01.04.2019 року на адресу суду від апелянта надійшли зміни до апеляційної скарги (вх.№3232), в яких останній просить рішення господарського суду Донецької області від 19.02.2019 року у справі №905/2171/18 скасувати та прийняте нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, які долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.04.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення господарського суду Донецької області від 19.02.2019 року у даній справі; призначено справу до розгляду на 22.04.2019 року у приміщенні Східного апеляційного господарського суду; забезпечення проведення відеоконференції у справі доручено Приморському районному суду м.Маріуполя; учасникам справи встановлено строк до 15.04.2019 року на протязі якого вони мають право подати відзиви на апеляційну скаргу.

15.04.2019 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3795), в якому останній просить залишити рішення господарського суду Донецької області від 19.02.2019 року без змін, апеляційну скаргу без задоволення, який долучено до матеріалів справи.

15.04.2019 року Публічне акціонерне товариство Укртелеком в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком звернулось до суду апеляційної інстанції з клопотанням про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, в якому просило доручити проведення відеоконференції Центральному апеляційному господарському суду (вх.№3796), яке долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.04.2019 року задоволено клопотання Публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком про участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи в режимі відеоконференції, проведення якої доручено Центральному апеляційному господарському суду .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2019 року, у звязку з відпусткою судді Слободіна М.М., суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Дучал Н.М.

У судовому засіданні 22.04.2019 року представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду Донецької області від 19.02.2019 року у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити; представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» надає телекомунікаційні послуги категоріям споживачів на пільгових умовах відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 12, п. 10 ч.1 ст. 13, п.18 ч.1 ст.14, п. 20 ч.1 ст.15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; п.18 ст.6-1, п.10 ст. 6-2 п.17 ст.6-3, п.19 ст.6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань»; п.11 ст.20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», п. 6 ч.1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів органів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», п.4 ч. 3 ст.13 Закону України «Про охорону дитинства».

У період з 01.12.2017 року по 30.06.2018 року Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» надавало телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам м.Маріуполь Донецької області, які підпадають під дію вказаних Законів України.

Позивач посилається на те, що всупереч положенням чинного законодавства, витрати, понесені ним внаслідок надання телекомунікаційних послуг з 01.12.2017 року по 30.06.2018 року відповідачем відшкодовані не були, ааборгованість складає 263370,38грн.

Вказане вище стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Донецької області.

19.02.2019 року господарським судом Донецької області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обовязки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Приписами ст.92 Конституції України (пункти 1,6) встановлено, що виключно Законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту тощо.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Згідно ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Соціальні пільги на отримання телекомунікаційних послуг для ряду категорій громадян визначено Законами України: «Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно п.3 ст.63 Закону України «Про телекомунікації» та п.63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 року, споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вказано, що фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

За ч.6 ст.6 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» вказано, що фінансування витрат, пов'язаних з наданням пільг жертвам нацистських переслідувань, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

У ст.63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вказано, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

За змістом ст.9 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» витрати, пов'язані з реалізацією цього Закону, здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно ст.23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Зазначеними нормами прямої дії, закріплена реалізація державних гарантій певним категоріям громадян: обов'язок оператора телекомунікацій надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує обов'язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Згідно ст. 91 Бюджетного кодексу України, видатки на відшкодування вартості послуг зв'язку, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів.

Відповідно до підпункту "б" пункту 4 ч.1 ст.89 та ст.102 Бюджетного Кодексу України до видатків місцевих бюджетів належать видатки на відшкодування вартості послуг зв'язку, які надані тим категоріям громадян, яким державою надані пільги з їх оплати, що здійснюється за рахунок субвенцій з Державного бюджету України на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256, якою затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету (далі-Порядок №256), головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

За змістом п. 3 Порядку №256, головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

За матеріалами справи головним розпорядником коштів бюджетного фінансування соціальних пільг на території м.Маріуполь Донецької області є ОСОБА_3 соціального захисту населення Маріупольської міської ради, на який покладено обовязок щодо здійснення розрахунків з постачальниками послуг, в тому числі, і операторами телекомунікацій, за послуги, надані особам, які мають право на відповідні пільги за рахунок державних субвенцій.

А за таких обставин, аргументи апелянта щодо того, що позивач помилкового посилається на постанову Кабінету Міністрів України №256, яка на момент виникнення спірних правовідносин вже не регулювала питання відшкодування витрат з надання телекомунікаційних послуг, не приймаються.

Чинне законодавство передбачає відшкодування витрат за надані послуги звязку пільговим категоріям громадян, при цьому, такі зобовязання виникають безпосередньо із законів України та не залежать від їх фінансування.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з надання послуг зв'язку окремим категоріям населення на пільговій основі, у яких відповідач як розпорядник відповідних коштів зобов'язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги.

Надання пільг ґрунтується на принципі відшкодування витрат підприємствам, які надають послуги пільговим категоріям громадян. Чинне законодавство передбачає відшкодування витрат за надані послуги пільговим категоріям громадян за рахунок коштів місцевих бюджетів. Обовязок оператора послуг з надання таких пільг не перебуває у залежності від наявності бюджетних коштів для відшкодування відповідних витрат, а визначається виключно статусом відповідної категорії споживачів, наданого державою.

А отже, господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з надання послуг зв'язку окремим категоріям населення на пільговій основі, в яких відповідач як розпорядник відповідних коштів зобов'язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги та що чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на пільги, оскільки зобов'язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із законів України та що не є підставою для звільнення відповідача від виконання встановленого чинним законодавством зобов'язання відсутність бюджетних призначень на відповідні видатки.

Місцевим господарським судом вірно врахована правова позиція, викладена у постанові ОСОБА_4 Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі №927/291/17 та постанові Верховного Суду України від 07.05.2018 року у справі 921/442/17-г/7.

Також, господарський суд першої інстанції вірно вказав на те,що право Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих ним своїм абонентам - пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та Закон України «Про Державний бюджет на 2018 рік» видатків на ці потреби не передбачав, оскільки фінансові зобов'язання держави виникли не з наведеного вище Закону, а з законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів.

Відповідно до п.10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 року №117, підприємства та організації, які надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою "2-пільга". Дане правило позивач виконав, що підтверджується доказами направлення розрахунків.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем належним чином виконувались обов'язки, щодо надання пільговим категоріям громадян м.Маріуполь Донецької області телекомунікаційних послуг на пільгових умовах.

Так, позивачем надано телекомунікаційні послуги на пільгових умовах за період з 01.12.2017 року по 30.06.2018 року, зокрема за: грудень 2017 року 43535,66 грн., січень 2018 року 42358,34 грн., лютий 2018 року 38610,61г рн., березень 2018 року 36318,54 грн., квітень 2018 року 34431,78 грн., травень 2018 року 34881,37 грн. , червень 2018 року 33234,08 грн.; всього на загальну суму 263370,38грн., що підтверджується розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг.

Надані в період з грудня 2017 року по червень 2018 року (включно) послуги споживачам, що мають право на пільги, позивач надсилав до ОСОБА_3 соціального захисту населення Маріупольської міської ради належні розрахунки видатків на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг, листи з проханням прийняти розрахунки та провести відшкодування: №121250-69 від 16.01.2018 року, №121250-181 від 19.02.2018 року, №121250-261 від 07.03.2018 року, №121250-382 від 12.04.2018 року, №121250-470 від 07.05.2018 року, №121250-639 від 18.06.2018 року, №121250-718 від 16.07.2018 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними доказами.

А тому, обгрунтованим є висновок місцевого господарського суду щодо того , що позивач належним чином виконав свій обовязок, передбачений п.10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №117 від 29 січня 2003 року, стосовно щомісячного направлення відповідачу розрахунків видатків на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг у період з грудня 2017 року по червень 2018 року (форма №2 пільга).

Уповноважений орган щомісяця звіряє інформацію, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не проводить розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформації (п.11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги).

Доказів виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику матеріали справи не містять як і не містять доказів вчинення дій, передбачених п.11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги.

З матеріалів справи слідує, що 07.11.2018 року позивачем на адресу ОСОБА_3 соціального захисту населення Маріупольської міської ради направлялася вимога від 07.11.2018 року про оплату заборгованості у розмірі 263370,38 грн., яку відповідач не задовольнив; оплата заборгованості за надані телекомунікаційні послуги пільговій категорії населення не здійснена.

Господарський суд першої інстанції вірно зазначив, що право позивача на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих ним абонентам - пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, оскільки фінансові зобов'язання держави виникли із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також із нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків із постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У частині 1 ст.193 ГК України зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини 2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Отже, є вірним висновок господарського суду першої інстанції про те, що у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг зв'язку, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у відповідача як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, - цивільний обов'язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги та що оскільки відповідач не спростував ту обставину, що позивачем фактично надані послуги зв'язку на пільгових умовах визначеним категоріям громадян у спірному періоді, відповідач зобов'язаний здійснити розрахунки з позивачем щодо телекомунікаційних послуг, наданих у період з 01.12.2017 року по 30.06.2018 року (включно) особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги.

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по компенсації витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за вказаний період у розмірі 263370,38 грн., підлягає задоволенню.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 соціального захисту населення Маріупольської міської ради залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 19.02.2019 року у справі №905/2171/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24.04.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя Н.М. Дучал