Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2019 р. м. Житомир Справа № 906/255/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Лозинської І.В.,

секретаря судового засідання: Шевчук - Сингаївської І.Г.

за участю представників сторін:

- від позивача: не прибув

- від відповідача: не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи - підприємця Ткача Олександра Дмитровича (Тернопільська область, смт. Підволочиськ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Баранівка-Агро" (Житомирська область, Баранівський район, с. Кашперівка)

про стягнення 107016,18 грн.

Фізична особа - підприємець Ткач Олександр Дмитрович звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Баранівка-Агро" 107016,18 грн., з яких 91010,00 грн. основного боргу, 3841,00 грн. 3% річних, 12165,18 грн. інфляційних нарахувань.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору оренди №1 від 30.03.2017 в частині своєчасної сплати орендної плати за навантажувач.

Ухвалою від 21.03.2019 господарський суд прийняв вказану позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі; постановив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; призначив засідання суду на 18.04.2019 о 11:30; роз'яснив сторонам, зокрема, що за ч. 7 ст. 252 ГПК України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

Сторони повноважних представників в засідання суду не направили; документи, зазначені в резолютивній частині ухвали господарського суду від 21.03.2019 не надали; про дату і час засідання суду повідомлені вчасно та належним чином, про що свідчать відповідні рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 46,47).

Заяв, клопотань, пояснень від сторін по справі до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

1. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

30.03.2017 між Фізичною особою - підприємцем Ткач Олександром Дмитровичем (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Баранівка-Агро" (орендар) укладено договір оренди №1 (далі - договір оренди) згідно з п. 1 якого орендодавець передає, а орендар бере в тимчасове володіння наступне майно: телескопічний навантажувач jcb 535-125, державний номер: ВО 22465 (далі - навантажувач) (а. с. 10,11).

Відповідно до п. 2 договору оренди навантажувач, що орендується, буде використовуватися орендарем для навантажувально-розвантажувальних робіт.

Згідно з п. 3 договору оренди навантажувач, що орендується, передається орендареві протягом двох днів з моменту підписання даного договору. Передача навантажувача в оренду здійснюється за актом передачі.

Орендна плата встановлюється в розмірі 330,00 грн. за годину. Орендна плата сплачується в безготівковому порядку на особовий рахунок орендодавця на підставі рахунку, акту виконаних робіт (п. 5 договору оренди).

Відповідно до п. 7 договору оренди навантажувач повинен бути повернений орендодавцю по закінченні терміну оренди у справному стані з урахуванням нормального зносу, що виник у період експлуатації. Повернення навантажувача відбувається за актом.

Позивачем умови договору виконано в повному обсязі, про що свідчать акти здачі - приймання робіт (надання послуг) (а.с.12-24).

Відповідач обов'язку по сплаті орендної плати повністю не виконав.

З огляду на наявність боргу відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості по орендній платі за використання навантажувача, а також 3 % річних та інфляційних нарахувань.

2. Норми права (нормативно - правові акти), які застосував господарський суд.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.ст. 6, 627 ЦК України).

За ч.1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

3. Щодо обгрунтованості позовних вимог в частині 91010,00 грн. основного боргу.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди.

Позивач на підтвердження факту виконання умов договору надав суду акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) на загальну суму 323400,00 грн. за період з квітня по листопад 2017 року, які відповідачем підписано та скріплено його печаткою (а. с. 12-24).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором оренди позивачем вказано про часткову сплату відповідачем грошових коштів у сумі 232390,00 грн. (а.с.31).

З акту звірки взаємних розрахунків з 01.01.2016 до 13.12.2017 вбачається, що відповідач підтвердив борг у розмірі 136010,00 грн. станом на 13.12.2017 (а. с. 30).

Відповідачем не оплачено такі акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) на загальну суму 91010,00 грн.:

- № 21 від 31.08.2017 - на суму 55770,00 грн. (а. с. 20) (борг за цим актом становить 15770,00 грн. у зв'язку з частковою сплатою відповідачем 40000,00 грн.) на підставі рахунку - фактури № 21 від 31.08.2017 (а. с. 25);

- № 24 від 30.09.2017 - на суму 45210,00 грн. (а. с. 21) на підставі рахунку - фактури №24 від 30.09.2017 (а. с. 26);

- № 26 від 13.10.2017 - на суму 5940,00 грн. (а. с. 22) на підставі рахунку - фактури №26 від 13.10.2017 (а. с. 27);

- № 27 від 31.10.2017 - на суму 11220,00 грн. (а. с. 23) на підставі рахунку - фактури №27 від 31.10.2017 (а. с. 28);

- № 29 від 26.11.2017 - на суму 12870,00 грн. (а. с. 24) на підставі рахунку - фактури №29 від 26.11.2017 (а. с. 29).

Відповідач позов не оспорив, письмового відзиву на позовну заяву суду не надано, доказів сплати боргу по орендній платі за навантажувач суду не надано.

Таким чином суд вважає вимогу позивача про стягнення 91010,00 грн. основного боргу (323400,00 - 232390,00) обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

4. Щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення 12165,18 грн. інфляційних втрат та 3841,00 грн. 3% річних згідно з розрахунками позивача (а.с. 32-41).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредиторів від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримання ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов'язання.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат (а. с. 32-41), суд встановив його правильність, тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Судом також перевірено правильність розрахунку 3% річних, внаслідок чого встановлено, що розмір 3 % річних є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення.

Оскільки позивач не скористався правом на збільшення позовних вимог в частині донарахованих 3 % річних, до задоволення підлягають 3% річних в сумі 3841,00 грн., тобто в межах заявлених ним позовних вимог.

Отже, до стягнення з відповідача підлягають 12165,18 грн. інфляційних втрат та 3841,00 грн. 3% річних.

5. Висновок господарського суду за результатами розгляду позовної заяви.

За ч. 2, 3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем доведено суду обґрунтованість заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами у справі.

Відповідач не надав суду докази сплати заявленої суми заборгованості.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню на загальну суму 107016,18 грн., з яких 91010,00 грн. основного боргу, 3841,00 грн. 3% річних, 12165,18грн. інфляційних нарахувань.

6. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

За п. 1 ч. 2 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Баранівка - Агро" (12741, Житомирська область, Баранівський район, с. Кашперівка, вул. Гагаріна, 43, ) на користь Фізичної особи - підприємця Ткача Олександра Дмиторовича (АДРЕСА_1):

- 91010,00 грн. основного боргу;

- 3841,00 грн. 3% річних;

- 12165,18 грн. інфляційних нарахувань;

- 1921,00 грн. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 22.04.19

Суддя Лозинська І.В.

Віддрукувати:

1 - в справу

2,3 - сторонам (реком. з повідомл.)