ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2019 Справа № 917/2153/17

м.Полтава

За позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Магнолія" в особі Лубенської філії товариства з обмеженою відповідальністю "Магнолія", проспект Володимирський 132, м.Лубни, Полтавська область,37500

до Селянського (фермерського) господарства "Надія", вул. Залізнична 13, Червоні пологи, Лубенський район, Полтавська область,37531

про стягнення зерна гречки 84,3 т., пшениці 41,666 т., ячменю 30 т., гороху 70 т., проса 21,226 т., кукурудзи 20 т.

Суддя Паламарчук В.В.

Секретар судового засідання Рожко О.П.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: не з'явився

Обставини справи: 20.12.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Магнолія» в особі Лубенської філії подало позов до Селянського (фермерського) господарства «Надія» про стягнення зерна: гречки - 84, 3 т., пшениці - 41,666 т., ячменю - 30 т., гороху - 70 т., проса - 21, 226 т., кукурудзи - 20 т.

В обґрунтування доводів позовної заяви товариство посилалося на те, що ним на виконання умов контракту від 07.04.2005 та додаткової угоди до нього від 10.06.2005 перераховано 250 000 грн. Відповідач виконав свої зобов'язання частково та поставив у вересні-жовтні 2005 року зерно на суму 27 368, 70 грн., а саме: 15, 7 тон гречки, 8, 334 тон пшениці, 48, 774 тон проса, 6, 360 тон соняшника. Крім того, вказує на те, що в частині поставки соняшника 03.10.2007 між сторонами укладено доповнення до контракту, згідно якого замість соняшника передбачено сплату коштів.

13.03.2018 рішенням Господарського суду Полтавської області, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.06.2018, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що зобов'язання з поставки продукції за контрактом від 07.04.2005 № 4 припинилося у зв'язку з новацією, що встановлено постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 у справі № 917/174/17, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача.

Постановою Верховного суду Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.06.2018 та рішення Господарського суду Полтавської області від 13.03.2018 у справі № 917/2153/17 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Полтавської області.

У постанові Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що висновок судів попередніх інстанцій є передчасним, оскільки у постанові Харківського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 у справі № 917/174/17 не відображено, чи в результаті укладення 03.10.2007 між сторонами угоди відбулася зміна первісного зобов'язання з поставки з усіх семи видів зернових, визначених у контракті від 07.04.2005 № 4, чи лише зобов'язання з поставки соняшника.

Крім того, на переконання колегії суддів, судами першої та апеляційної інстанції не було здійснено тлумачення угоди від 03.10.2007 відповідно до положень статті 213 ЦК України стосовно однакового (буквального) для всього змісту правочину визначення слів і понять для з'ясування змісту цієї угоди.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити доводи позивача, а також на підставі належних і допустимих доказів встановити шляхом тлумачення угоди від 03.10.2007 (чи інших укладених між сторонами правочинів), чи містить вона (вони) у собі підстави припинення зобов'язань, які є предметом позовних вимог, та вирішити спір відповідно до вимог закону.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.11.2018 р. визначено головуючого суддю Паламарчука В.В.

06.11.2018р. суддя Паламарчук В.В. прийняв позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Магнолія" в особі Лубенської філії товариства з обмеженою відповідальністю "Магнолія" до Селянського (фермерського) господарства "Надія" про стягнення зерна гречки 84,3 т., пшениці 41,666 т., ячменю 30 т., гороху 70 т., проса 21,226 т., кукурудзи 20 т. на підставі Контракту № 4 від 07.04.2005р. до свого провадження. Підготовче засідання було призначено на 04.12.2018 р.

29.11.2018 р. від позивача надійшли пояснення з врахуванням позиції Верховного суду, де зазначено, що 03.10.2007 р. між керівниками СФГ «Надія» та ЛФ ТОВ «Магнолія» відбулось погодження зміни умов Контракту №4, де філія ТОВ «Магнолія» дозволила СФГ «Надія» самостійно продати врожай насіння соняшника вирощеного в 2007 році для погашення боргу по поставці насіння соняшнику по Контракту №4. При цьому, оскільки соняшник у 2007 році мав ринкову ціну 2000 грн. за тону, вартість його визначалася в 233762,87 грн. Кошти, що мали бути отримані СФГ «Надія» при продажу насіння, надавалися як позика для покращення фінансового стану фермерського господарства зі строком повернення по 39000 грн в рік на протязі 2008-2014 років.

Ухвалою суду від 04.12.2018 р. суд відклав підготовче засідання на 27.12.2018 р.

02.01.2019 р. позивач надав додаткові пояснення по справі, ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 03.12.2018 р. про розяснення постанови Харківського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 р. та заяву про залучення до участі у справі фермерське господарство «Павільйон флори» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Ухвалою суду від 14.03.2019 р. суд відмовив у задоволенні заяви про залучення до участі у справі фермерське господарство «Павільйон флори» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

У звязку з лікарняним судді Паламарчука В.В. підготовче засідання 27.12.2019 р. не відбулося. Ухвалою суду від 27.02.2019 призначено засідання на 14.03.2019 р.

14.03.2019 р. суд закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду по суті на 09.04.2019 р.

02.04.2019 р. позивач надав заяву про тлумачення правочину. Статтею 207 ГПК України визначено, що суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

У заяві про тлумачення правочину позивач не зазначає поважності причин, за яких вказана заява не була подана в підготовчому засіданні. За даних обставин, вказана заява позивача у відповідності до приписів ст. 207 ГПК України, судом залишається без розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні 09.04.2018 р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в засідання суду не зявився, хоча належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, про що свідчить повідомлення про вручення ухвали суду.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

07.04.2005 між ТОВ «Магнолія» в особі Лубенської філії (замовником) та СФГ «Надія» (господарством) укладений контракт на виконання робіт по вирощуванню сільськогосподарської продукції №4. Пунктом 1.1 Контракту встановлено, що предметом цього контракту є розміщення замовлення на виконання робіт по вирощуванню сільськогосподарської продукції на фючерсній основі, що має відбуватися з проведенням попередньої оплати за майбутній врожай, який буде вирощувати господарство для замовника (Т. 1, а.с.10-12).

У звязку з тим, що ціни на майбутню сільськогосподарську продукцію будуть фіксовані, та між сторонами за даним контрактом налагоджуються тісні взаємовигідні ділові стосунки, кошти на майбутній врожай надаються на безвідсотковій основі (п.1.2 контракту).

Відповідно до розділу 3 цього контракту загальна сума оплати за даним договором становить 200000грн.

Згідно із п.5.1 контракту господарство зобовязане протягом __років повернути замовнику сільськогосподарську продукцію (зерно) по цінах і в кількості указаних в таблиці суму попередньої оплати, а саме:

- гречка 100 тон за ціною 450грн за 1тону;

- пшениця 50 тон за ціною 350грн за 1тону;

- ячмінь - 30 тон за ціною 300грн за 1тону;

- горох -70 тон за ціною 400грн за 1тону;

- просо 70 тон за ціною 200грн за 1тону;

- кукурудза - 20 тон за ціною 200грн за 1тону;

- соняшник 70 тон за ціною 1200грн за 1тону.

Сторони домовилися, що кінцеві обєми поставки сільськогосподарських зернових культур будуть скориговані до 1 липня 2005 року (п.5.4 контракту).

Пунктом 8.1 цього контракту встановлено, що даний контракт набирає чинності з моменту підписання його сторонами і є дійсним до моменту його остаточного виконання.

У п.12.1 цього контракту встановлено, що умови контракту мають однакову зобовязальну силу для сторін і можуть бути змінені за взаємною згодою з обовязковим складанням письмового документу.

10.06.2005 між тими ж сторонами укладений додаток до контракту від 07.04.2005 №4, у якому визначено, що замовник додатково вносить 50000грн господарству для вирішення питань, повязаних з виконанням робіт по вирощуванню сільськогосподарської продукції.

Пунктом 2 цього додатку встановлено, що господарство на внесену суму в 50000грн з вирощеного урожаю додатково відпускає замовнику 42 тони насіння соняшника по ціні, вказаній в п.п. 5.1 пункту 5 контракту від 07.04.2005 (Т. 1, а.с.12).

На виконання умов контракту від 07.04.2005 №4 позивачем перераховані кошти у сумі 250000,00грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 07.04.2005 №185 на суму 80000,00грн, від 07.04.2005 №184 на суму 120000,00грн, від 08.06.2005 №410 на суму 5000,00грн, від 08.06.2005 №411 на суму 5000,00грн, від 08.06.2005 №412 на суму 5000,00грн., від 08.06.2005 №413 на суму 5000,00грн, від 08.06.2005 №№414, 415,416,417,418,419 кожне з яких на суму 5000,00грн (Т, а.с.13-18).

03.10.2007 між головою СФГ «Надія» та директором ТОВ «Магнолія» в особі Лубенської філії підписаний додаток до контракту від 07.04.2005 №4, у якому зазначено, що голова СФГ «Надія» зобовязується передати ТОВ «Магнолія» грошові кошти за врожай соняшника 2007 року в рахунок погашення боргу. Визнаний борг 233762,87грн перераховується протягом 2008-2014 років по 39000грн на рік з застосуванням інфляційних. У разі невиконання зобовязань сплачуються проценти 2% від суми за кожний день прострочення з дня виникнення зобовязання. Сторони визначили, що даний лист є доповненням до контракту від 07.04.2005 №4 (Т. а.с.23).

У зв'язку з невиконанням контракту на виконання робіт по вирощуванню сільськогосподарської продукції від 07.04.2005 №4 позивач звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до Селянського (фермерського) господарства «Надія» про стягнення зерна: гречки - 84,3тони, пшениці 41,666тон, ячменю 30тон, гороху 70 тон, проса 21,226тони, кукурудзи 20 тон (Т. а.с.2-4).

Таким чином, предметом спору у даній справі є стягнення сільськогосподарської продукції за контрактом від 07.04.2005 №4 на виконання робіт по вирощуванню сільськогосподарської продукції, а саме: гречки 84,3 тони, пшениці -41, 666 т., ячменю 30 тон, гороху 70 т, просо 21,226 тон, кукурудзи 20 т..

При винесенні рішення суд виходив з наступного:

Спірні правовідносини сторін регулюються нормами ЦК України з урахуванням особливостей, встановлених ГК України.

Підпунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України, визначено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами частини 1 статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у замовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до частини 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частинами 2,5 статті 267 ГК України встановлено, що строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством. У договорі поставки за згодою сторін може бути передбачений порядок відвантаження товарів будь-яким видом транспорту, а також вибірка товарів покупцем.

Згідно із частиною 1 статті 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач на виконання умов контракту від 07.04.2005 та додаткової угоди до нього від 10.06.2005 перераховано 250000грн. Відповідачем поставлено у вересні-жовтні 2005 року зерно на суму 27368,70грн, а саме: 15,7 тон гречки, 8,334 тон пшениці, 48,774 тон проса, 6,360 тон соняшника.

Відповідно до частини 1 статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Враховуючи факт визнання позивачем у позові та в апеляційній скарзі часткового виконання зобовязання відповідачем за контрактом від 07.04.2005 на суму 27368,70грн, дані обставини, з урахуванням приписів статті 75 ГПК України є преюдиційними, а отже встановленими та такими, що не потребують доказуванню.

03.10.2007 між головою СФГ «Надія» та директором ТОВ «Магнолія» в особі Лубенської філії підписаний додаток до контракту від 07.04.2005 № 4, у якому зазначено, що голова СФГ «Надія» зобов'язується передати ТОВ «Магнолія» грошові кошти за врожай соняшника 2007 року в рахунок погашення боргу. Визнаний борг 233 762, 87 грн перераховується протягом 2008-2014 років по 39 000 грн на рік із застосуванням інфляційних. У разі невиконання зобов'язань сплачуються проценти - 2 % від суми за кожний день прострочення з дня виникнення зобов'язання. Сторони визначили, що даний лист є доповненням до контракту від 07.04.2005 № 4. (Т, а.с.23).

В постанові Верховного суду, колегія суддів зазначила, що судами першої та апеляційної інстанції не було здійснено тлумачення угоди від 03.10.2007 відповідно до положень статті 213 ЦК України стосовно однакового (буквального) для всього змісту правочину визначення слів і понять для з'ясування змісту цієї угоди.

Відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

В своїх поясненнях позивач зазначає, що згідно договору новації від 03.10.2007 відбулась заміна насіння соняшника на грошові кошти з виплатою інфляційних та процентів за прострочення за ціною, що існувала станом на 2007 рік. Відповідач вважає, що в доповнені до договору від 03.10.2007 є пряма вказівка на соняшник та грошові кошти як предмет новації, та відсутні: зерно гречки, пшениці, ячменю, гороху, проса, кукурудзи, а тому на них не розповсюджується дія договору новації від 03.10.2007. Також вказує на те, що в 2007 році соняшник мав ринкову ціну 2000 грн за тону, вартість його визначалась в 233762,87 грн

Суд встановив, що відповідно до п. 1.2 Контракту, звязку з тим, що ціни на майбутню сільськогосподарську продукцію будуть фіксовані, та між сторонами за даним контрактом налагоджуються тісні взаємовигідні ділові стосунки, кошти на майбутній врожай надаються на безвідсотковій основі.

Згідно із п.5.1 контракту господарство зобовязане протягом __років повернути замовнику сільськогосподарську продукцію (зерно) по цінах і в кількості указаних в таблиці суму попередньої оплати.

У п.12.1 цього контракту встановлено, що умови контракту мають однакову зобовязальну силу для сторін і можуть бути змінені за взаємною згодою з обовязковим складанням письмового документу.

Позивач, посилаючись на те, що соняшник у 2007 р. мав ринкову ціну 2000 грн. за тону, вартість його визначалась в 233762,87 грн, не надає суду обґрунтованого розрахунку, який би підтверджував вказану суму та доказів того, що між сторонами спору було досягнуто письмової згоди щодо зміни такої істотної умови договору як ціна.

Аналізуючи п.5.1 Контракту, встановлено, що при зазначені ціни на майбутнє, сторони вказують не загальну ціну, а ціну за тону. Таке застосування визначення вартості урожаю є загальноприйнятим.

Застосування чітко визначеної суми (в даному випадку 233762,87 грн.) є загальноприйнятим тоді, коли є вже визначена ціна та обєм недопоставленої продукції (в даному випадку борг).

Таким чином, суд аналізуючи текст угоди від 03.10.2007 р., умови Контракту №4 , встановив, що дійсно, відповідно до абзацу першого угоди від 03.10.2007 року, в частині поставки соняшника 03.10.2007 між сторонами укладено доповнення до контракту, згідно якого замість соняшника передбачено сплату коштів.

В абзаці другому голова СФГ Надія визнає борг на суму 233762,87 грн. та йде посилання на те, що лист є доповненням до контракту №4 від 07.04.2005 р.

Таким чином, оскільки у справі відсутні докази погодження зміни ціни на соняшник та у тексті угоди чітко визначена сума, а не вказана ціна за тону, то суд приходить до висновку, що борг в сумі 233762,87 грн, є боргом за контрактом №4, який складається з суми основного боргу та неустойки (222631,30+11131,57, як визначено в Постанові від 23.08.2017 р.), за всіма зерновими культурами визначеними в п. 5.1 Контракту.

Позивач звертався з позовом до суду до СФГ Надія" та ФГ "Павільйон флори" про стягнення 268521,57 грн заборгованості, в т.ч. 222631,30 грн.- основного боргу, 34 758,70 грн. - неотриманої вигоди, 11 131,57 грн. - штрафної неустойки (справа №917/174/17). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем зобов'язань на підставі контракту №4 від 7 квітня 2005р. на виконання робіт по вирощуванню сільськогосподарської продукції.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 у справі №917/174/17, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу позивача задоволено частково; рішення господарського суду Полтавської області від 20.04.2017 у справі № 917/174/17 скасовано в частині повної відмови в задоволенні позову до СФГ "Надія"; в цій частині прийнято нове рішення, яким позов до СФГ "Надія" задоволено частково; стягнуто з СФГ "Надія" на користь ТОВ "Магнолія" в особі Лубенської філії 39 000,00грн заборгованості; в іншій частині рішення залишено без змін.

В постанові Верховного суду колегія суддів зазначила, що в Постанові Харківського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 у справі № 917/174/17 не відображено, чи в результаті укладення 03.10.2007 між сторонами угоди відбулася зміна первісного зобов'язання з поставки з усіх семи видів зернових, визначених у контракті від 07.04.2005 № 4, чи лише зобов'язання з поставки соняшника.

В ухвалі Східного апеляційного господарського суду від 03.12.2018 колегія суддів, заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Магнолія» в особі Лубенської філії, м.Лубни Полтавської області про розяснення постанови Харківського апеляційного господарського суду від 23.08.2017р. у справі №917/174/17 задовольнила. Роз'яснила абз.8 стор.4 постанови Харківського апеляційного господарського суду від 23.08.2017р. у справі №917/174/17 та розуміти його наступним чином, що «первісне зобовязання з поставки продукції» відносно якого апеляційний суд дійшов висновку про його заміну грошовим зобовязанням у результаті угоди від 03.10.2007р. з перерахування протягом 2008-2014р.р. по 39000грн. кожного року є зобовязання у загальному розмірі 233762,87грн.:

- з поставки зерна на суму 222631,3грн. станом на 31.12.2005р., розмір якого був визначений за контрактом №4 від 07.04.2005р. з урахуванням додатку до нього від 10.06.2005р. та встановленого судом виконання зобовязання в розмірі 27368,70грн. шляхом передачі зерна;

- зі сплати визнаної неустойки, яка увійшла в суму у вказану в доповненні від 03.10.2007р. до контракту №4 від 07.04.2005р. у розмірі 233762,87грн.

Крім того, колегія суддів зазначила, що відповідно, у розрізі поставленого заявником запитання, замінене грошовим зобовязання з поставки зернових за змістом тексту постанови колегією суддів може бути визначене лише параметрами суми в розмірі 222631,3грн. станом на 31.12.2005р.індивідуалізація цього первісного зобовязання за ознаками конкретних зернових культур вимагала б доповнення або зміни мотивувальної частини постанови за наслідками нової оцінку наявних у справі доказів, що не може бути здійснено під час її розяснення.

При цьому, враховуючи посилання заявника на п.15 постанови Верховного Суду від 25.09.2018р. у справі №917/2153/17, апеляційний суд повторно зауважує, що передбачений ст.245 Господарського процесуального кодексу України механізм усунення незрозумілості судового рішення не перебуває в залежність від ступеня прийнятності/можливості використання змісту розяснюваного рішення у доказовому або преюдиційному аспектах при розгляді інших судових справ.

Суд вважає за доцільне зазначити, що п.5.1 контракту визначено, що господарство зобовязане протягом __років повернути замовнику сільськогосподарську продукцію (зерно) по цінах і в кількості указаних в таблиці суму попередньої оплати а саме:

- гречка 100 тон за ціною 450грн за 1тону;

- пшениця 50 тон за ціною 350грн за 1тону;

- ячмінь - 30 тон за ціною 300грн за 1тону;

- горох -70 тон за ціною 400грн за 1тону;

- просо 70 тон за ціною 200грн за 1тону;

- кукурудза - 20 тон за ціною 200грн за 1тону;

- соняшник 70 тон за ціною 1200грн за 1тону

Суд бере до уваги, що Контрактом визначене однакове для всього змісту правочину значення слів. Зокрема в даному випадку поняття зерно. Згідно умов контракту, поняття зерно є зібраним і включає в себе наступні зернові культури: гречку, пшеницю, ячмінь, горох, просо, кукурудза, соняшник.

Якщо мова йде про одну окрему зернову культуру, то як свідчать документи, сторони при здійсненні правочинів вживають назву відповідної зернової культури. Так, в додатку від 10.06.2015 р. до контракту визначено, що господарство на внесену суму 50 тисяч гривень за вирощеного урожаю додатково відпускає замовнику 42 тонни насіння соняшнику по ціні вказаній в п. 5.1 пункту 5 контракту від 07.04.2005 р.

В постанові суд апеляційної інстанції встановив (стор. 4 абз. 8 Постанови): «Як зазначає позивач та не заперечується першим відповідачем, згідно контракту №4 від 7 квітня 2005 року та додатку до нього від 10 червня 2005 року позивач перерахував кошти в розмірі 250 000,00 гривень, проте перший відповідач свої обов'язки виконав частково, передавши зерно на суму 27 368,00 грн 70 копійок. На суму 222 631 грн 30 копійок зерно не поставлене, кошти не повернуті, всього за даними позивача, станом на 31 грудня 2005 року, заборгованість склала 222 631,30 грн.

Тобто, суд апеляційної інстанції говорить саме про зерно, а не насіння соняшника.

В постанові Харківського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 р. зазначено та ухвалі Східного апеляційного господарського суду від 03.12.2018 р. повторно констатовано, що «первісне зобовязання з поставки продукції» відносно якого апеляційний суд дійшов висновку про його заміну грошовим зобовязанням у результаті угоди від 03.10.2007р. з перерахування протягом 2008-2014р.р. по 39000грн. кожного року є зобовязання у загальному розмірі 233762,87грн., а саме з поставки зерна на суму 222631,3грн. станом на 31.12.2005р., розмір якого був визначений за контрактом №4 від 07.04.2005р. з урахуванням додатку до нього від 10.06.2005р. та встановленого судом виконання зобовязання в розмірі 27368,70грн. шляхом передачі зерна та зі сплати визнаної неустойки, яка увійшла в суму у вказану в доповненні від 03.10.2007р. до контракту №4 від 07.04.2005р. у розмірі 233762,87грн.

Тобто, враховуючи, що судом встановлено виконання зобовязання на суму 27368,70грн. шляхом передачі зерна, а в позовній заяві позивач вказує дану суму на яку передано зерно гречки, пшениці, проса, соняшника, то суд вважає, що це одна й та сама сума, саме за передане зерно гречки, пшениці, проса, соняшника, а сума 222631,3 грн є залишком заборгованості по всіх семи зернових культурах визначених в контракті № 7 від 07.04.2005.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в абзаці 2 угоди від 03.10.2007 р. словосполучення «борг у сумі 233762,87грн» слід вважати заборгованістю саме з поставки 7 зернових культур: гречки, пшениці, ячменю, гороху, проса, кукурудзи, соняшника на суму 222631,3грн. станом на 31.12.2005р., розмір якого був визначений за контрактом №4 від 07.04.2005р. з урахуванням додатку до нього від 10.06.2005р. та встановленого судом виконання зобовязання в розмірі 27368,70грн. шляхом передачі зерна та яка включає в себе визнану позивачем у справі 917/174/17 неустойку в сумі 11131,57 грн.

Таким чином, при вирішенні даного спору судом взяті до уваги факти, встановлені Постановою Харківського апеляційного господарського суду від "23" серпня 2017 р. по справі № 917/174/17, зокрема щодо того, що шляхом укладення угоди від 03 жовтня 2007 року до контракту №4 від 7 квітня 2005 року між сторонами відбулась зміна первісного зобов'язання з поставки продукції на нове грошове зобов'язання з щорічної виплати ТОВ "Магнолія" в особі Лубенської філії 39000,00 грн протягом 2008-2014 років.

Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов'язковість судового рішення.

Положеннями статті 604 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняються за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Отже, особливим видом припинення зобов'язання за домовленістю сторін є новація. Новація - це угода про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж самими сторонами. Юридичною підставою для зобов'язання, що виникає при новації, є домовленість сторін попередньої угоди про припинення первісного зобов'язання та про виникнення нового, яке за своїм змістом відрізняється від попереднього.

З припиненням первісного зобов'язання пов'язано правило про те, що новація припиняє і дію додаткових зобов'язань щодо нього, якщо інше не встановлено договором. (частина четверта статті 604 ЦК України).

Відповідно 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, зобов'язання з поставки продукції за контрактом №4 від 7 квітня 2005 року припинено в зв'язку з новацією.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача зерна гречки 84,3 т., пшениці 41,666 т., ячменю 30 т., гороху 70 т., проса 21,226 т., кукурудзи 20 т. у зв'язку з невиконанням умов Контракту №4 від 07 квітня 2005року є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 73, 86, 129, 219, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256,257 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 22.04.2019р.

Суддя В.В. Паламарчук