РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.04.2019Справа № 910/17560/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна»

За участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Підприємство «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м.Києва»

За участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватного підприємства «АЙ ТІ ЛЕНД»

За участю третьої особи 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліоком»

про стягнення 5 663 340 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Вівсяник А.М.

від відповідача: Чумак О.О.

від третьої особи 1: не з'явився

від третьої особи 2: не з'явився

від третьої особи 3: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» про стягнення 5 663 340,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на порушення відповідачем зобов'язань за ліцензійним договором в частині сплати роялі та 2014-2015 роки в сумі 5 663 340,00 грн.

Ухвалою від 29.12.2018р. відкрито провадження по справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 23.01.2019р. Одночасно, вказаною ухвалою залучено Підприємство «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» не має право на стягнення роялті за 2014-2015р., з огляду на заміну сторони у ліцензійному договорі та відсутність додаткової угоди, згідно якої позивач був ліцензіаром за договором у спірний період. Крім того, вказаним учасником судового процесу заявлено про застосування строків позовної давності.

23.01.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 08.02.2019р.

01.02.2019р. представником позивача було подано заяву про залучення до участі у розгляді справи в якості третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватного підприємства «АЙ ТІ ЛЕНД».

08.02.2019р. судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів та відкладено підготовче засідання на 25.02.2019р.

Ухвалою від 08.02.2019р. залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватне підприємство «АЙ ТІ ЛЕНД».

У судовому засіданні 25.02.2019р. суд дійшов висновку щодо наявності підстав для залучення до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Геліоком», про що було постановлено відповідну ухвалу.

25.02.2019р. судом відкладено підготовче засідання на 25.03.2019р.

25.03.2019р. судом було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.04.2019р.

Представником позивача у судовому засіданні 10.04.2019р. було підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

Представники третіх осіб у судове засідання 10.04.2019р. не з'явились, проте, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Наразі, з огляду на неявку третіх осіб суд зазначає наступне.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка третіх осіб не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 10.04.2019р.

В судовому засіданні 10.04.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

03.09.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» (ліцензіар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» (ліцензіат) було укладено ліцензійний договір, відповідно до п.1 якого ліцензіар надає ліцензіату не виключне право надавати визначене відповідним додатком до договору ліцензійне програмне забезпечення і послуги клієнтам. Клієнт укладає цей договір лише для ділових цілей. Клієнт означає будь-яку юридичну особу на території України, яка отримує ліцензійні продукти на використання в якості кінцевого користувача. Якщо компанія має намір надати ліцензійні продукти іншим юридичним особам на території України для перепродажу або розповсюдження, такі юридичні особи повинні бути уповноважені ліцензіаром. Територія означає територію України.

У п.13 договору від 03.09.2012р. вказано, що цей ліцензійний договір зберігає чинність до 31.12.2013р. або доки не буде припинена раніше, як зазначено нижче. Цей ліцензійний договір автоматично не поновлюється. Ліцензіар не бере на себе зобов'язання, що поновить цей ліцензійний договір або укладене новий.

03.01.2013р. сторонами укладено договір №1 про внесення змін до ліцензійного договору від 03.09.2012р., яким викладено договір у новій редакції.

Пунктом 1.1 договору від 03.09.2012р., в редакції договору про внесення змін №1 від 03.01.2013р., передбачено, що ліцензіар зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені цим ліцензійним договором надати ліцензіату безстроково користуватися програмним забезпеченням за переліком згідно відповідних додатків до даного ліцензійного договору, що передбачає невиключне право отримувати право на встановлення, запуск, відображення, здійснення доступу до ПЗ, невиключне право на інший вид взаємодії ПЗ, а ліцензіат зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені цим ліцензійним договором, винагороду (роялті) за користування наданими невиключними правами зарахувати на рахунок ліцензіара.

У п.1.2 договору від 03.09.2012р., в редакції договору про внесення змін №1 від 03.01.2013р., вказано, що ліцензіат не в праві продати або здійснити відчуження іншій особі способі ПЗ.

За умовами п.2.1 договору від 03.09.2012р., в редакції договору про внесення змін №1 від 03.01.2013р., ціною даного договору є сума роялті як платежів, що отримані ліцензіаром від ліцензіата в період дії даного договору в якості винагороди за користування ПЗ.

Пунктом 3.1 укладеного між позивачем та відповідачем договору визначено, що розрахунок між ліцензіаром та ліцензіатом проводиться шляхом виплати роялті у грошовій формі на поточний рахунок ліцензіара згідно рахунку останнього.

Згідно п.4.1 договору від 03.09.2012р. в редакції договору про внесення змін №1 від 03.01.2013р. ліцензіар зобов'язаний надати ПЗ ліцензіату за актом приймання-передачі ПЗ та у погоджений сторонами строк. Під передачею слід вважати надання доступу на сайт ліцензіара, на якому ліцензіат матиме доступ до ПЗ та/або матиме змогу отримати коди на активацію ПЗ для подальшого користування.

Підписані між ліцензіаром та ліцензіатом акти передачі-приймання ПЗ є достатнім і належним доказом отримання ПЗ у користування.

Пунктом 5.4.2 договору від 03.09.2012р., в редакції договору про внесення змін №1 від 03.01.2013р., передбачено обов'язок ліцензіата винагороду (роялті) за користування наданими невиключними правами зараховувати на поточний рахунок ліцензіара у грошовій формі згідно рахунку останнього.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2015р. або до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним (п.9.1 договору від 03.09.2012р. в редакції договору про внесення змін №1 від 03.01.2013р.).

У додатку №1 від 04.01.2013р. до ліцензійного договору від 03.09.2012р. сторонами визначено перелік ліцензійного програмного забезпечення на І період користування з 01.01.2013р. по 31.12.2013р., до якого віднесено Front.Manager DvcCal у кількості 564 одиниць та Front.Manager Svr Enterprise 1 Proc у кількості 1 одиниці загальною вартістю 2 056 650 грн.

У додатку №2 від 04.01.2013р. до ліцензійного договору від 03.09.2012р. сторонами визначено перелік ліцензійного програмного забезпечення на І період користування з 01.01.2013р. по 31.12.2013р., до якого віднесено Front.Manager DvcCal у кількості 207 одиниць, Front.Manager Svr Enterprise 1 Proc у кількості 1 одиниці на загальну суму 775020 грн.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону (ч. ст.1109 Цивільного кодексу України).

Суд приймає до уваги ліцензій договір від 03.09.2012р., як належну підставу у розумінні ст.11 Цивільного кодексу України для виникнення між позивачем та відповідачем взаємних прав та обов'язків.

Як свідчать матеріали справи, 16.01.2013р. та 05.02.2013р. на виконання умов договору від 03.09.2012р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» було передано, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» прийнято наступне ліцензійне програмне забезпечення: Front.Manager DvcCal у кількості 564 одиниць та Front.Manager Svr Enterprise 1 Proc у кількості 1 одиниці, сума протягом І періоду користування 2 056 650 грн.; Front.Manager DvcCal у кількості 207 одиниць, Front.Manager Svr Enterprise 1 Proc у кількості 1 одиниці на загальну сума протягом першого періоду користування 775020 грн., про що контрагентами складено та підписано акт №1 від 16.01.2013р. та №2 від 05.02.2013р.

Згідно п.2 акту №1 від 16.01.2013р. загальний розмір роялті складає 2056650 грн., без податку на додану вартість згідно додатку №1 до договору, за І період користування з 01.01.2013р. по 31.12.2013р. програмними продуктами Front.Manager у кількості, що зазначена в п.1 акту.

Відповідно до акту №2 від 05.02.2013р. загальний розмір роялті складає 775 020 грн. без податку на додану вартість згідно додатку №1 до договору, за І період користування з 01.01.2013р. по 31.12.2013р. програмними продуктами Front.Manager у кількості, що зазначена в п.1 акту.

З представлених до матеріалів справи документів полягає, що 30.12.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» (ліцензіар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» (ліцензіат) та Філією «Ай ті Ленд» Підприємства«Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м.Києва» (новий ліцензіар) було укладено договір про заміну сторони в ліцензійному договорі від 03.09.2012р.,за умовами п.1 якого сторони дійшли взаємної згоди про те, що за відсутності заперечень ліцензіата компанія Front.Manager передає, а новий ліцензіар приймає на себе права та обов'язки ліцензіара у ліцензійному договорі від 03.09.2012р. та стає зобов'язаною стороною при виконанні прав та обов'язків ліцензіара в означеному ліцензійному договорі.

Винагорода попередньо здійснена ліцензіатом на користь компанії Front.Manager враховується новим ліцензіаром при виконанні умов ліцензійного договору в майбутньому після набрання чинності даним договором (п.2 договору від 30.12.2013р.).

Пунктом 3 вказаного правочину щодо заміни сторони визначено, що заміна сторони в ліцензійному договорі від 03.09.2012р. відбувається оплатно згідно виставленого рахунку.

За умовами п.5 договору від 30.12.2013р. період, на який здійснюється заміна сторони в ліцензійному договорі від 03.09.2012р., становить 1 рік починаючи з дня набрання чинності даним договором. Після спливу цього строку сторони даного договору укладають договір (зворотний) про заміну сторони в ліцензійному договорі від 03.09.2012р., на підставі якого безоплатно відновлюється правове становище компанії Front.Manager як сторони ліцензійного договору - ліцензіара.

Даний договір набирає чинності з дня підписання його сторонами і діє до повного виконання ними власних зобов'язань за даним договором (п.6 договору від 30.12.2013р.).

Як свідчать представлені до матеріалів справи документи, Товариством з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» було сплачено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» роялті за перший період користування (2013р.) на загальну суму 2 831 670 грн. Вказані обставини було підтверджено представниками обох сторін в процесу розгляду справи судом.

Проте, за твердженнями позивача, за другий період - 2014р. та третій період - 2015р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» грошові кошти ліцензіару сплачено не було, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Судом вище вказувалось, що відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» не має право на стягнення роялті за 2014-2015р., з огляду на заміну сторони у ліцензійному договорі та відсутність додаткової угоди, згідно якої позивач був ліцензіаром за договором у спірний період. Крім того, вказаним учасником судового процесу заявлено про застосування строків позовної давності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. При цьому, суд виходить з наступного.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Як вказувалось вище, за умовами п.2.1 договору від 03.09.2012р., в редакції договору про внесення змін №1 від 03.01.2013р., ціною даного договору є сума роялті як платежів, що отримані ліцензіаром від ліцензіата в період дії даного договору в якості винагороди за користування ПЗ.

Пунктом 3.1 укладеного між позивачем та відповідачем договору визначено, що розрахунок між ліцензіаром та ліцензіатом проводиться шляхом виплати роялті у грошовій формі на поточний рахунок ліцензіара згідно рахунку останнього.

Пунктом 5.4.2 договору від 03.09.2012р. в редакції договору про внесення змін №1 від 03.01.2013р. передбачено обов'язок ліцензіата винагороду (роялті) за користування наданими невиключними правами зараховувати на поточний рахунок ліцензіара у грошовій формі згідно рахунку останнього.

Наразі, за висновками суду, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача роялті за 2014р. відсутні з урахуванням того, що 30.12.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» (ліцензіар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» (ліцензіат) та Філією «Ай ті Ленд» Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м.Києва» (новий ліцензіар) було укладено договір про заміну сторони в ліцензійному договорі від 03.09.2012р., за умовами п.1 якого сторони дійшли взаємної згоди про те, що за відсутності заперечень ліцензіата компанія Front.Manager передає, а новий ліцензіар приймає на себе права та обов'язки ліцензіара у ліцензійному договорі від 03.09.2012р. та стає зобов'язаною стороною при виконанні прав та обов'язків ліцензіара в означеному ліцензійному договорі.

За умовами п.5 договору від 30.12.2013р. період, на який здійснюється заміна сторони в ліцензійному договорі від 03.09.2012р. становить 1 рік, починаючи з дня набрання чинності даним договором.

Тобто, виходячи з умов договору про заміну сторони, протягом одного року після його укладання, тобто, у 2014р. правами та обов'язками ліцензіара за договором від 03.09.2012р. було наділено саме Філію «Ай ті Ленд» Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м.Києва». До прав ліцензіара за умовами вказаного правочину належить, зокрема, і отримання суми роялті від ліцензіата.

Таким чином, з огляду на передання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер», в тому числі, права на отримання роялті на користь Філії «Ай ті Ленд» Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м.Києва» строком на один рік, суд дійшов висновків щодо відсутності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» обов'язку сплатити роялті за 2014р. на користь позивача.

В контексті означеного судом також прийнято до уваги, що згідно умов договору від 30.12.2013р. заміна сторони в ліцензійному договорі від 03.09.2012р. відбувається оплатно згідно виставленого рахунку.

Проте, вказані вище умови не змінюють порядку розрахунків за ліцензійним договором, яким визначено обов'язок ліцензіата винагороду (роялті) за користування наданими невиключними правами зараховувати на поточний рахунок ліцензіара, а вказують на оплатнність саме заміни сторони за договором.

У даному випадку посилання позивача на рахунок-фактуру №СФ-130581 від 30.12.2013р., платником в якому визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна», наведених вище висновків суду не спростовує.

При цьому, наразі, в матеріалах справи належні та допустимі у розумінні ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України докази виставлення вказаного рахунку позивачем саме Товариству з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» відсутні.

Отже, виходячи з викладеного вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» в частині стягнення роялті за 2014р. в сумі 2 831 670 грн. підлягають залишенню без задоволення.

Надаючи оцінку обгрунтованості та наявності підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» в частині стягнення роялті за 2015р. в сумі 2 831 670 грн., судом враховано, що умовами договору про заміну сторони в ліцензійному договорі передбачено, що період, на який здійснюється заміна сторони в ліцензійному договорі від 03.09.2012р. становить 1 рік, починаючи з дня набрання чинності даним договором. Після спливу цього строку сторони даного договору укладають договір (зворотний) про заміну сторони в ліцензійному договорі від 03.09.2012р., на підставі якого безоплатно відновлюється правове становище компанії Front.Manager як сторони ліцензійного договору - ліцензіара.

Суд зазначає, що фактично вказані умови обмежують права та обов'язки нової сторони зобов'язання - нового ліцензіара певний строком - один рік. Тобто, за наслідками спливу вказаного строку Філія «Ай ті Ленд» Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м.Києва» втрачає права та обов'язки ліцензіара за ліцензійним договором від 03.09.2012р.

Одночасно, наявність умови стосовно необхідності після спливу вказаного вище строку укласти сторонам договір (зворотний) про заміну сторони в ліцензійному договорі від 03.09.2012р. та її фактичне невиконання учасниками спірних правовідносин ніяким чином не вказує на пролонгацію участі Філії «Ай ті Ленд» Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м.Києва» у відносинах в якості нового ліцензіара та не спростовує прав та обов'язків Товариства з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» за договором від 03.09.2012р. на 2015р.

Тобто, виходячи з вищевикладеного суд дійшов висновку, що твердження відповідача про те, що відсутність зворотного договору заміни сторони виключає можливість стягнення з до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» роялті за 2015р. саме позивачем є безпідставними та юридично неспроможними.

До того ж, слід звернути увагу на те, що при укладанні договору від 30.12.2013р. про заміну сторони ліцензіат був обізнаний стосовно того, що ліцензійний договір від 03.09.2012р. набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2015р. або до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним, проте ніяким чином не до завершення періоду, на який замінюється сторона. Заперечень з приводу користування програмним забезпеченням позивача у 2015р. відповідачем не надано протягом розгляду справи.

Щодо настання строків оплати роялті за 2015р. суд вважає за доцільне зазначити таке.

Як вже вказувалось судом, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України).

Як вказувалось вище, за умовами п.2.1 договору від 03.09.2012р., в редакції договору про внесення змін №1 від 03.01.2013р., ціною даного договору є сума роялті як платежів, що отримані ліцензіаром від ліцензіата в період дії даного договору в якості винагороди за користування ПЗ.

Пунктом 3.1 укладеного між позивачем та відповідачем договору визначено, що розрахунок між ліцензіаром та ліцензіатом проводиться шляхом виплати роялті у грошовій формі на поточний рахунок ліцензіара згідно рахунку останнього.

Пунктом 5.4.2 договору від 03.09.2012р., в редакції договору про внесення змін №1 від 03.01.2013р., передбачено обов'язок ліцензіата винагороду (роялті) за користування наданими невиключними правами зараховувати на поточний рахунок ліцензіара у грошовій формі згідно рахунку останнього.

Проте, станом на момент вирішення спору по суті доказів виставлення позивачем відповідачу рахунку на оплату роялті за 2015р. в сумі 2 831 670 грн. матеріали справи не містять.

Одночасно, судом враховано, що рахунок-фактура №СФ-130581 від 30.12.2013р. міститься в переліку документів, які передавались Товариством з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» Філії «Ай ті Ленд» Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м.Києва» згідно акту від 30.12.2013р. приймання-передачі документів по договору від 30.12.2013р. про заміну сторони в ліцензійному договорі, проте, ніяким чином не Товариству з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна», як ліцензіату.

Як вбачається з представлених суду документів, 27.02.2018р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» було скеровано на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» заяву від 27.02.2018р., в якій ліцензіаром висловлено вимогу про сплату заборгованості з роялті в сумі 2 831 670 грн. На підтвердження направлення вказаної вимоги до матеріалів справи представлено фіскальний чек №5883 від 27.02.2018р. Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» та опис вкладення у цінний лист. При цьому, у листі №147 від 29.03.2018р. відповідачем було підтверджено обставини отримування заяви від 27.02.2018р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер».

За таких обставин, керуючись приписами ст.530 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що строк оплати відповідачем на користь позивача роялті в сумі 2 831 670 грн. за 2015р. у відповідності до умов ліцензійного договору від 03.09.2012р., настав.

Одночасно, як вказувалось судом, відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності. Оцінюючи вказану заяву відповідача, суд дійшов висновку, що строк звернення до суду з розглядуваним позовом позивачем пропущено не було. При цьому, суд виходить з наступного.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Аналогічну правову позицію підтримано Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016р. по справі №6-2469цс16.

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

Згідно з п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом було встановлено, що вимогу про сплату роялті за 2015р. позивачем було виставлено відповідачу лише 27.02.2018р.

Тоді як з розглядуваним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» звернулось до суду 27.12.2018р., що фактично свідчить про те, що трирічний строк позовної давності позивачем пропущено не було.

Одночасно, суд звертає увагу на безпідставність посилань відповідача в якості обґрунтування обставин пропущення позивачем строків позовної давності, на визначення строку дії ліцензійного договору до 31.12.2015р., оскільки умовами п.9.1 вказаного правочину унормовано, що останній набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2015р. або до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним.

З урахуванням того, що судом було встановлено обставини невиконання ліцензіатом свого обов'язку зі сплати ліцензіару роялті за 2015р., виходячи з умов п.9.1 договору, останній своєї дії 31.12.2015р. не припинив, а залишається чинним до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

До того ж, за своєю правовою природою строк договору та строк виконання грошового зобов'язання не є тотожними категоріями, а отже, у даному випадку відрахування строку позовної давності з 31.12.2015р. є необґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи все вищенаведене у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» підлягають задоволенню на суму 2 831 670 грн.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги частково

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компарекс Україна» (03038, м.Київ, вул.Миколи Грінченка, будинок 4-Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фронт.менеджер» (03028, м.Київ, проспект Науки, будинок 35, квартира 25, ) основний борг в сумі 2 831 670 грн. та судовий збір в розмірі 42475,05 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати накази після набрання рішенням по справі законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 22.04.2019р.

Суддя Спичак О.М.