ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 911/1503/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київобленерго"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 (у складі колегії суддів: Чорна Л.В. (головуючий), Разіна Т.І., Чорногуз М.Г.)

та рішення Господарського суду Київської області від 16.10.2018 (суддя Щербаков С.О.)

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Київобленерго"

до Приватного підприємства "Юлком-Сервіс"

про повернення сплачених коштів і сплату штрафу на загальну суму 308 298,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Київобленерго" (далі - ПАТ "Київобленерго") звернулось до Господарського суду Київської області із позовом до Приватного підприємства "Юлком-Сервіс" (далі - ПП "Юлком-Сервіс") про повернення 173 915,00 грн, сплачених за договором поставки № від 27.11.2015, а також 34 783,00 грн штрафу згідно з п. 9.2 договору поставки та 99 600,00 грн штрафу згідно п. 9.5 вказаного договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконано умови договору поставки № від 27.11.2015 щодо поставки товару у повному обсязі.

Рішенням Господарського суду Київської області від 16.10.2018 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Місцевий суд мотивував свої висновки тим, що позивач безпідставно заперечує факт поставки відповідачем товару, оплаченого платіжними дорученнями № від 20.10.2016 на суму 486,00 грн та № від 20.10.2016 на суму 8 756,94 грн, оскільки зі змісту самих платіжних доручень вбачається, що оплата здійснена на підставі видаткових накладних. Водночас суд дійшов висновку, що поставка товару, оплаченого платіжними дорученнями № від 27.11.2015 на суму 136 909,16 грн та № від 09.12.2015 на суму 27 759,90 грн, підтверджується податковими накладними №13 від 27.11.2015 та №4 від 09.12.2015. Місцевий суд зазначив, що прийнявши податковий кредит за вказаними податковими накладними, позивач підтвердив факт поставки товару відповідачем за договором № від 27.11.2015.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 рішення Господарського суду Київської області від 16.10.2018 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з мотивами, викладеними в рішенні місцевого суду.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, 04.02.2019 ПрАТ "Київобленерго" звернулось з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 та рішення Господарського суду Київської області від 16.10.2018 скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що суд безпідставно не врахували, що платіжними дорученнями № від 27.11.2015 на суму 136 909,16 грн та № від 09.12.2015 на суму 27 759,90 грн позивачем була здійснена попередня оплата товару, у зв'язку з чим суди дійшли помилкового висновку, що позивач, прийнявши податковий кредит за податковими накладними №13 від 27.11.2015 та №4 від 09.12.2015, підтвердив факт поставки відповідачем товару за договором № від 27.11.2015. Суди невірно застосували положення Податкового кодексу України до спірних правовідносин.

ПП "Юлком-Сервіс" подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить рішення та постанову судів попередніх інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

27.11.2015 між ПАТ "Київобленерго" (покупець) та ПрАТ "Юлком-Сервіс" (постачальник) було укладено договір поставки № (далі - договір), за умовами якого постачальник поставляє, а покупець купує на умовах цього договору поставки матеріали для системи протипожежного захисту в приміщеннях, що є в наявності у постачальника (далі-товар) партіями, в кількості та номенклатурі відповідно до окремих належним чином оформлених попередніх запитів покупця, що оформлюється за зразком, який наведений у додатку 1, що є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 2.1 договору загальна сума договору складається з вартості товару, що поставлений постачальником покупцю згідно з накладними, і не має перевищувати 830 000,00 грн, крім того, ПДВ - 16 600,00 грн, всього - 996 000,00 грн.

Згідно з п. 4.7 договору перехід права власності на товар здійснюється в момент передачі-прийняття товару та за умови надання оригіналів відповідних документів: видаткова накладна в 2 примірниках, податкова накладна в електронній формі, рахунок - фактури.

Датою поставки товару є дата, що зазначена в видатковій накладній (п. 4.12 договору).

Згідно з п. 9.2 договору постачальник у випадку прострочення поставки або недопоставки товару у строк, встановлений умовами цього договору, сплачує покупцю штраф у розмірі 0,2 % від загальної вартості непоставленого товару і не звільняється від виконання своїх зобов'язань.

Згідно з п. 9.5. договору у разі відмови постачальника від виконання подальших зобов'язань за договором, постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 0,1% від ліміту загальної ціни договору, передбаченого пунктом 2.1 договору.

Судами встановлено, що згідно з платіжними дорученнями № від 27.11.2015 на суму 136 909,16 грн, № від 09.12.2015 на суму 27 759,90 грн, № від 20.10.2016 на суму 486,00 грн, № від 20.10.2016 на суму 8 756,94 грн позивач сплатив відповідачу 173 915,00 грн на підставі рахунків №152 від 20.11.2015, №161 від 04.12.2015, накладних №100 від 07.10.2016, №99 від 07.10.2016.

Посилаючись на те, що відповідач не виконав зобов'язань з поставки оплаченого за вказаними накладними товару, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України та ст. 193 ГК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Приписами ч. 1 ст. 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з п. 2.3 договору покупець оплачує поставлену постачальником партію товару протягом десяти банківських днів з дати поставки, що підтверджується видатковою накладною, підписаною уповноваженими представниками сторін, згідно з виставленим рахунком-фактурою на основі підтвердженого покупцем попереднього запиту. При цьому умовами вказаного пункту договору передбачено, що покупець залишає за собою право здійснити оплату раніше вказаного терміну згідно з виставленим постачальником рахунком.

Судами встановлено, що позивач оплатив частину товару згідно з платіжними дорученнями № від 20.10.2016 на суму 486,00 грн та № від 20.10.2016 на суму 8 756,94 грн на підставі видаткових накладних №100 від 07.10.2016, №99 від 07.10.2016 (посилання на які здійснено позивачем у самих платіжних дорученнях), що, враховуючи умови договору поставки, свідчить про отримання товару.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо здійснення відповідачем поставки товару, оплаченого платіжними дорученнями № від 27.11.2015 на суму 136 909,16 грн та № від 09.12.2015 на суму 27 759,90 грн, апеляційний суд не зважаючи на відсутність у матеріалах справи видаткових накладних щодо вказаного товару, виходив з того, що факт його поставки підтверджується тим, що позивач прийняв податковий кредит за податковими накладними № 13 від 27.11.2015 та № 4 від 09.12.2015 на вказану у зазначених платіжних дорученнях суму.

Однак, такі висновки судів є передчасними, враховуючи наступне.

Так, у платіжних дорученнях № від 27.11.2015 на суму 136 909,16 грн та № від 09.12.2015 на суму 27 759,90 грн зазначено, що сплата коштів за ними була здійснена позивачем в якості передплати, що узгоджується з умовами п. 2.3 договору.

Водночас суди попередніх інстанцій наведеного не врахували та не надали оцінки тому, як у такому випадку наведені обставини впливають на можливість підтвердження податковими накладними № 13 від 27.11.2015 та № 4 від 09.12.2015 факту поставки відповідного товару.

Так, згідно з п. 14.1.181 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (податок на додану вартість).

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до п. 198.2 ст. 201 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з п. 192.1 ст. 192 Податкового кодексу України, якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов'язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Розрахунок коригування, складений постачальником товарів/послуг до податкової накладної, яка складена на отримувача - платника податку, підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних:

постачальником (продавцем) товарів/послуг, якщо передбачається збільшення суми компенсації їх вартості на користь такого постачальника або якщо коригування кількісних та вартісних показників у підсумку не змінює суму компенсації;

отримувачем (покупцем) товарів/послуг, якщо передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, для чого постачальник надсилає складений розрахунок коригування отримувачу.

Таким чином, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилось те, що якщо у відносинах між сторонами договору поставки мала місце попередня оплата, то покупець включає сплачену ним в складі такої попередньої оплати суму ПДВ до складу податкового кредиту за фактом настання події, яка настала раніше, а саме списання коштів з його банківського рахунку, а тому за таких обставин формування податкового кредиту за цією господарською операцією саме по собі не може бути свідченням поставки товару.

Враховуючи зазначене, висновки судів попередніх інстанцій про те, що прийнявши податковий кредит за податковими накладними № 13 від 27.11.2015 та № 4 від 09.12.2015, позивач підтвердив саме факт поставки товару, оплаченого платіжними дорученнями № від 27.11.2015 на суму 136 909,16 грн та № від 09.12.2015 на суму 27 759,90 грн, є передчасними.

Відповідно до ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За змістом ст. 236 ГПК України рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Оскільки рішення та постанова судів попередніх інстанцій вказаним вимогам не відповідають, то вони підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київобленерго" задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 та рішення Господарського суду Київської області від 16.10.2018 у справі № 911/1503/18 скасувати.

3. Справу № 911/1503/18 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді І.С. Міщенко

В.Г. Суховий