ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року

м. Черкаси справа № 925/1338/18 Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Довганя К.І., із секретарем Дяченко Т.В. за участю представників: позивача ОСОБА_1 адвокат за довіреністю, відповідача не зявився, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом публічного акціонерного товариства "Азот" до публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" про стягнення 77 245484, 11 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення 77245484,11 гривень неповернутої фінансової допомоги по договору про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №224-304 від 30.06.2016року з урахуванням пені, інфляційних та річних.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що відповідач не виконав взяті на себе грошові зобовязання щодо повернення коштів у визначений вище вказаним Договором строк.

Відповідач у відзиві на позов заперечував проти заявлених вимог повністю посилаючись на те, що позивачем не дотримано вимог ст.530 ЦК України, що позбавило відповідача скористатись правом виконання обовязку згідно Договору у семиденний строк з дня предявлення вимоги. Відповідач зазначив, що перебуває у процедурі банкрутства з 14.05.2004, введено мораторій на задоволення майнових прав вимог кредитора, а тому не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань та ін. Відповідач вказав, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку позовної давності для стягнення пені.

Ухвалою від 19.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у засіданні суду.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причини незявлення суд не повідомлений.

Факт належного повідомлення судом сторін про час, дату і місце розгляду справи підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення ПАТ «Укрпошта» форми № 119.

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю представника відповідача за наявними матеріалами в порядку ст. 202 ГПК України.

Суд, вислухавши представника позивача, оцінивши наявні у справі докази, встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 30.06.2016 між сторонами був укладений договір № 224-304 про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги (далі - Договір).

Відповідно до умов цього Договору позивач (позикодавець) зобовязався передати відповідачу (позичальнику) грошові кошти без нарахування відсотків (далі - допомога), а відповідач зобовязався повернути допомогу у визначений Договором строк.

Розмір фінансової допомоги становив 50 00 000,00 грн. (2.1 Договору).

За умовами п. 3.2, п.3.3 Договору, допомога передається в безготівковій формі шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок Позичальника, вказаний в розділі 10 Договору. Фінансова допомога вважається переданою Позичальникові в момент зарахування допомоги на поточний рахунок Позичальника.

Факт належного виконання позивачем умов вказаного вище Договору підтверджується платіжним дорученням № 9983 від 30.06.2016, на підставі якого позивачем було здійснено перерахування суми фінансової допомоги у розмірі 50 000 000,00 грн. на поточний рахунок відповідача.

П.4.2 Договору передбачено, що строк повернення допомоги встановлюється до 29 липня 2016 року.

Також, відповідно п. 5.1 - 5.3 Договору, Позичальник зобов'язався повернути Позикодавцеві фінансову допомогу до 29.07.2016.

Допомога має бути повернута в безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок Позикодавця, вказаний в розділі 10 Договору. Допомога вважається повернутою Позикодавцеві в момент зарахування грошової суми, що позичалась, на його поточний рахунок.

Враховуючи неповернення відповідачем суми фінансової допомоги в строк, встановлений Договором, позивач направив відповідачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 03.08.2016 № 202-09/51, якою повідомив відповідачу про припинення зобов'язань між ПАТ «АЗОТ» та ПАТ «Черкасиобленерго» на суму 50 000 000,00 грн. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог щодо зобов'язань відповідача повернути позивачу суму фінансової допомоги та зобов'язань позивача сплатити відповідачу вартість активної електроенергії за договором №524-213 від 24.05.2005.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 23.02.2017 у справі № 925/2/17, залишеним в силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2017, вказана заява про зарахування зустрічних однорідних вимог від 03.08.2016 № 202-09/51 визнана недійсною.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, враховуючи визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, а також враховуючи приписи ст. 216 ЦК України, строк виконання зобов'язання відповідача щодо повернення позивачу фінансової допомоги у сумі 50 000 000,00 грн. настав 29.07.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання.

За порушення встановленого п. 4.2 договору №224-304 строку повернення фінансової допомоги позивач на суму неповернутої фінансової допомоги у розмірі 50 000 000,00 грн. нарахував відповідачу до сплати 7350041,17 грн. (передбаченої п. 7.1 цього договору) пені за період прострочення з 30.07.2016 по 29.01.2017; 16334169, 64 грн. (передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України) інфляційних нарахувань за період прострочення з 30.07.2016 по 30.11.2018, а також 3561273,30 грн. (передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України) три проценти річних за період прострочення з 30.07.2016 по 13.12.2018.

Доказів перерахування вище вказаних сум відповідач суду не надав.

Зазначений Договір в силу ст.204 Цивільного кодексу України є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнавався судом недійсним.

Ст.601 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України передбачають можливість припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Таке зарахування може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно ч.1 ч.3 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

З викладених вище обставин справи та норм Цивільного і Господарського кодексів України вбачається, що зарахування між публічним акціонерним товариством "Черкасиобленерго" і публічним акціонерним товариством "Азот" за заявою останнього від 03.08.2016 №202-09/51 зустрічних однорідних вимог у розмірі 50 000 000,00 грн. є одностороннім правочином (договором, угодою) в розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, для вчинення (укладення) якого (якої) достатньо було вказаної заяви публічного акціонерного товариства "Азот".

Частиною 1 ст.216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Тобто, визнана судом недійсною, угода не припинила зобовязання публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" за договором №224-304 щодо повернення позивачу 50 000 000,00 грн. фінансової допомоги і не змінила встановлений п. 4.2 вказаного договору строк виконання цього зобовязання.

Суд вважає, що доводи відповідача про припинення його зобовязання за договором №224-304 через укладення угоди про зарахуванням зустрічних однорідних вимог за заявою публічного акціонерного товариства "Азот" від 03.08.2016 №202-09/51 не відповідають вимогам ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України.

Відтак, останнім днем встановленого п. 4.2 договором №224-304 строку повернення фінансової допомоги є 02 серпня 2016 року, а 03 серпня 2016 року є першим днем прострочення у її поверненні.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом передбачених договором №371-304 зобовязань його сторін цей договір є договором позики в розумінні ст. 1046 Цивільного кодексу України, яким встановлена безвідсотковість позики, тобто відсутність у кредитора права на одержання від позичальника процентів як плати за користування позикою, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України.

Передбачені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційні нарахування та три відсотки річних не є процентами у розумінні статті 1048 Цивільного кодексу України, оскільки є відповідальністю за порушення грошового зобовязання, а не платою за користування позикою.

У п. 7 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону.

Договір позики є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки Цивільний кодекс України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором.

Таким чином, Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Ст.549 Цивільного кодексу України неустойку (штраф, пеню) визначає як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Ст.599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно ч.1 ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Ст.611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема такі як сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ст.629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обовязковим для виконання.

Згідно з ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Положення ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України визначають, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських правовідносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у розумінні цього Кодексу визнає господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Частина 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такі способи захисту порушеного права особи як присудження до виконання обовязку в натурі та застосування штрафних санкцій.

Після перерахування позивачем відповідачу на виконання договору №224-304 фінансової допомоги у сумі 50 000 000,00 грн. у відповідача виникло зобовязання щодо повернення цієї суми коштів позивачу в установлений п. 4.2 цього договору строк до 29.07.2016.

Відповідач в порушення договору № 224-304 не виконав зобовязання, строк виконання якого настав, щодо повернення позивачу отриманої ним за цим договором фінансової допомоги у сумі 50 000 000,00 грн. і тим самим порушив право позивача на своєчасне одержання ним вказаної суми коштів.

Відтак, позивач в порядку захисту свого порушеного права вправі вимагати примусового виконання відповідачем вказаного зобовязання шляхом стягнення з нього на свою користь 50 000 000,00 грн. неповернутої фінансової допомоги та передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційних нарахувань та трьох процентів річних.

Суд, дослідивши розрахунок позивача щодо стягнення з відповідача заявленої у позові пені в сумі 7350041,17 грн., приходить до наступного.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 14.05.2004 за заявою товариства з обмеженою відповідальністю "Агентство регіонального розвитку паливно-енергетичного комплексу "А/РТЕК" порушено провадження у справі №01/1494 про банкрутство відкритого акціонерного товариства "Черкасиобленерго", яке в подальшому було перейменоване у публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго", введений мораторій на задоволення майнових вимог кредиторів.

Наразі провадження у справі №01/1494 про банкрутство публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" у процедурі розпорядження майном боржника і дія мораторію на задоволення майнових вимог кредиторів тривають за правилами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції, чинній до 19 січня 2013 року. Частина 4 ст. 12 цього Закону передбачає, зокрема, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань.

Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції, чинній до 19 січня 2013 року, встановлена і наразі є чинною заборона протягом дії мораторію на задоволення майнових вимог кредиторів нараховувати неустойки (штраф, пеню) та застосовувати інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань безвідносно до часу їх (зобовязань) виникнення.

За таких обставин і положень чинного законодавства України позивач не має права на нарахування і стягнення з відповідача пені у сумі 7350041,17 грн.

Відповідно ст. 256, п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Оскільки позивач не має права на нарахування відповідачу і стягнення з нього заявленої у позові пені, то і підстави для застосування до цієї вимоги у позивача відсутні.

Аналізуючи викладене, суд вважає обґрунтованим розрахунок позивача щодо нарахування відповідачу господарських санкцій, які становлять 16334169,64 грн. втрат внаслідок інфляції та 3561273,30 грн. 3% річних.

Оцінивши фактичні обставини справи та приписи вищенаведеного законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Господарські зобовязання між сторонами виникли на підставі укладеного договору про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № 224-304 від 30.06.2016. Даний договір виходячи з його умов, є договором позики. Свої зобовязання за цим договором позивач виконав належним чином та перерахував відповідачу грошові кошти, що підтверджується платіжним документом.

Таким чином, у відповідача виникло зобовязання щодо повернення допомоги по вказаному Договору, сума якої становить 50 000 000 грн.

На час звернення позивача до суду доказів перерахування вказаної суми відповідач суду не подав.

Суд вважає здійснений позивачем розрахунок щодо нарахування відповідачу господарських санкцій у вигляді 3% річних та втрат внаслідок інфляції по цьому Договору таким, що підлягає до задоволення.

Вимогу позивача в частині стягнення пені, нараховану позивачем відповідачу в сумі 7350041,17 грн., суд вважає безпідставною, і такою що не підлягає до задоволення.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 50 000 000,00 грн. неповернутої фінансової допомоги; 16334169,64 грн. втрат внаслідок інфляції та 3561273,30 грн. 3% річних за неналежне виконання грошових зобовязань по договору від 30.06.2016 № 224-304.

Також з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені останнім судові витрати на оплату судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, ст. ст.232, 233, 236-241 ГПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" (вул. Гоголя, 285, м. Черкаси, 18001, код 22800735) на користь публічного акціонерного товариства "Азот" (вул. Першотравнева,72, м. Черкаси, 18014, код 00203826) 50 000 000,00 грн. неповернутої фінансової допомоги; 16334169,64 грн. втрат внаслідок інфляції, 3561273,30 грн. 3% річних та 602350,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 18.04.2019р.

СУДДЯ К.І.Довгань