ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/6538/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Львова Б.Ю. (головуючий), Булгакової І.В. і Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Крапивної А.М.,

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Товариство) - Мельника М.А., Ущука П.З.,

відповідача - Антимонопольного комітету України (далі - АМК) - Павленко О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства

на рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2018 (суддя Мандриченко О.В.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 (колегія суддів: Пономаренко Є.Ю. (головуючий), Руденко М.А., Дідиченко М.А.)

зі справи № 910/6538/18

за позовом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - ПАТ "Українська залізниця")

до Антимонопольного комітету України

про визнання рішення недійсним.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ПАТ "Українська залізниця" в травні 2018 року звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним рішення АМК від 16.07.2013 № 576-р у справі № 136-26.13/386-12 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" (далі - Рішення АМК № 576).

1.2. Позовна заява мотивована незаконністю прийнятого Рішення АМК № 576.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням господарського суду міста Києва від 23.10.2018, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2019, у задоволенні позову відмовлено повністю.

2.2. Прийняті судові рішення зі справи з посиланням, зокрема, на приписи статті 60 Закону України від 11.01.2001 № 2210-ІІІ "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон № 2210) мотивовано тим, що оскарження рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково можливе заявником, відповідачем, третьою особою протягом двох місяців з дня отримання відповідного рішення.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

Товариство, посилаючись на порушення попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права, подало касаційну скаргу, в якій просить суд касаційної інстанції рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів зі справи скасувати, а справу передати на новий судовий розгляд.

4. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4.1. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1.1. Суди попередніх інстанції неправильно застосували положення статті 60 Закону № 2210 шляхом безпідставного поширення на Товариство двомісячного строку на оскарження Рішення АМК № 576.

4.1.2. Попередні судові інстанції не визначилися з конкретною датою, від якої мав відраховуватися передбачений статтею 60 Закону № 2210 двомісячний строк на оскарження Рішення АМК № 576, а, отже, й з датою його закінчення.

4.1.3. Місцевий та апеляційний господарські суди проігнорували законодавчо встановлений порядок залучення юридичних осіб, які беруть участь у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, чим порушили приписи статті 61 Конституції України та положення Закону № 2210.

4.1.4. Судами не було взято до уваги, що дії органів адміністративно-господарського управління та контролю визнаються порушенням законодавства про захист економічної конкуренції за пунктом 3 статті 50, а не за пунктом 2 цієї статті Закону № 2210.

4.1.5. Державна адміністрація залізничного транспорту України (далі - Адміністрація) виконує адміністративні, а не господарські функції на загальнодержавному ринку перевезень вантажів транспортом загального користування.

4.2. Доводи АМК

АМК подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про безпідставність її доводів та просив рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів зі справи залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

5. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

5.1. Попередніми судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- Рішенням АМК № 576:

визнано, що Адміністрація разом з іншими залізницями, об'єднаннями, підприємствами, установами й організаціями залізничного транспорту за результатами діяльності протягом 2012 року займала монопольне (домінуюче) становище на загальнодержавному ринку перевезень вантажів транспортом загального користування (пункт 1);

- визнано дії Адміністрації, які полягають у зобов'язанні залізниць (Південної, Південно-Західної та Одеської залізниць) зазначати у перевізних документах - перевезення зернових вантажів товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "НІБУЛОН" (далі - Підприємство) до станції Миколаїв-Вантажний, як перевезення зернових вантажів на експорт (тобто з перетином державною кордону України) та донарахуванні і стягненні відповідної частки тарифу без належних обґрунтувань, порушенням, передбаченим частиною першою статті 13, пунктом 2 статті 50 Закону № 2210, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на загальнодержавному ринку перевезення вантажів транспортом загального користування, що призвело до ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання (Підприємства), які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку (пункт 2);

за вчинення зазначеного порушення на Адміністрацію накладено штраф у розмірі 100 000 000 грн. (пункт 3);

зобов'язано Адміністрацію розробити та затвердити механізм контролю за правильністю визначення вантажовласниками (вантажовідправниками тощо) призначення (найменування) вантажу (експорт або внутрішнє сполучення; пункт 4);

- Адміністрація Рішення АМК № 576 до суду не оскаржувала, натомість звернулася до АМК із заявою від 05.08.2013 № Ц-1/711 про перегляд Рішення АМК № 576 та зупинення його виконання до закінчення перегляду;

- за результатами перегляду Рішення АМК № 576 було прийнято рішення АМК від 03.06.2014 № 321-р "Про перегляд рішення Комітету від 16.07.2013 № 576-р" (далі - Рішення АМК № 321), яким Рішення АМК № 576 було залишено без змін;

- Адміністрація оскаржила Рішення АМК № 321 у судовому порядку;

- рішенням господарського суду міста Києва від 17.03.2015 зі справи № 910/14542/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2015, Адміністрації в позові до АМК про визнання недійсним Рішення АМК № 321 відмовлено;

- постановою Вищого господарського суду України від 01.07.2015 зі справи № 910/14542/14 названі рішення господарського суду міста Києва від 17.03.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2015 залишено без змін;

- Рішення АМК № 576 було надіслано супровідним листом від 01.08.2013 № 136-23-13/07-7568 на адресу Адміністрації та отримано нею 01.08.2013;

- у визначений Законом двомісячний строк з дня отримання Рішення АМК № 576, Адміністрація його в судовому порядку не оскаржила, а лише в травні 2018 року ПАТ "Українська залізниця" та в подальшому Товариство як правонаступник Адміністрації звернулося до суду з позовом про визнання недійсним Рішення АМК № 576;

- згідно з статтею 1 Статуту ПАТ "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735, ПАТ "Укрзалізниця" є юридичною особою, що створена відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 25.06.2014 № 200;

- згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 21.10.2015 здійснено державну реєстрацію ПАТ "Українська залізниця";

- з 21.10.2015 до ПАТ "Українська залізниця" як правонаступника Адміністрації та підприємств залізничного транспорту перейшли усі права та обов'язки відповідача у справі АМК №136-26.13/386-12, за результатами розгляду якої було прийнято Рішення АМК № 576, що підтверджується його Статутом, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735, та відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань;

- на позивача поширюється дія приписів статті 60 Закону № 2210.

6. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

6.1. Закон України від 26.11.1993 № 3659-XII "Про Антимонопольний комітет України":

пункт 1 статті 3:

- основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції;

пункти 1 та 2 частини першої статті 7:

- у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження:

розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами;

приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції;

частина перша статті 19:

- під час розгляду заяв і справ про узгоджені дії, концентрацію, про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, в тому числі під час проведення розслідування, дослідження, прийняття розпоряджень, рішень за заявами і справами, здійснення інших повноважень у сфері контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, контролю за узгодженими діями, концентрацією органи та посадові особи Антимонопольного комітету України та його територіальних відділень керуються лише законодавством про захист економічної конкуренції і є незалежними від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та суб'єктів господарювання, а також політичних партій та інших об'єднань громадян чи їх органів.

6.2. Закон № 2210:

стаття 1:

- економічна конкуренція (конкуренція) - це змагання між суб'єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб'єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб'єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб'єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку; монополізація - досягнення суб'єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на ринку товару, підтримання або посилення цього становища;

пункт 1 статті 13:

- зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку;

пункт 2 статті 50:

- порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є зловживання монопольним (домінуючим) становищем;

абзац другий частини другої статті 52:

- за порушення, передбачені пунктами 1, 2 та 4 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи у розмірі до десяти відсотків доходу (виручки) суб'єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф. У разі наявності незаконно одержаного прибутку, який перевищує десять відсотків зазначеного доходу (виручки), штраф накладається у розмірі, що не перевищує потрійного розміру незаконно одержаного прибутку. Розмір незаконно одержаного прибутку може бути обчислено оціночним шляхом;

частина перша та друга статті 57:

- рішення, прийняті адміністративною колегією територіального відділення Антимонопольного комітету України, державним уповноваженим Антимонопольного комітету України, адміністративною колегією Антимонопольного комітету України у справах про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у заявах, справах про узгоджені дії, можуть бути перевірені за заявою осіб, які брали участь у справі, або за власною ініціативою у порядку, встановленому Антимонопольним комітетом України;

- заява про перевірку рішення може бути подана до Антимонопольного комітету України у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено;

частина перша статті 59:

- підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права;

частина перша статті 60:

- заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

6.3. Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України):

частина перша статті 13:

- судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін;

частина перша статті 73:

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи;

частина перша статті 74:

- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень;

частина перша статті 76:

- належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування;

пункт 1 частини першої статті 308:

- суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення;

частина перша статті 309:

- суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

7. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7.1. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

7.1.1. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

7.1.2. Підстави для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України визначено статтею 59 Закону № 2210.

7.1.3. Згідно з частиною першою статті 60 Закону № 2210 заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

7.1.4. Закінчення присічного строку, незалежно від причин його пропуску заінтересованою особою, є підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення (розпорядження) Антимонопольного комітету України та його органів.

7.1.5. Отже, передбачений цією статтею строк є присічним, його перебіг не переривається і не зупиняється, а закінчення такого строку, незалежно від причин його пропуску заінтересованою особою, є підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення (розпорядження) Антимонопольного комітету України та його органів.

7.1.6. Попередні судові інстанції, повно і всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх поданими сторонами доказами, яким дали необхідну оцінку, з дотриманням приписів зазначених ними норм матеріального і процесуального права та з наведенням в оскаржуваних судових рішеннях зі справи необхідного мотивування, беручи до уваги те, що Товариство, будучи обізнаним з отриманого 01.08.2013 Рішення АМК № 576 про можливість його оскарження до господарського суду протягом двох місяців, своїм правом у встановленому порядку не скористалося, а звернулося з цього приводу до АМК із заявою про перегляд Рішення АМК № 576, яке в подальшому Рішенням АМК № 321 було залишено без змін, останнє (Рішення АМК № 321) було оскаржено позивачем у судовому порядку, за результатами якого рішенням господарського суду міста Києва від 17.03.2015 зі справи № 910/14542/14, яке набрало законної сили (в 2015 році), було підтверджено його правомірність, встановивши те, що Товариство є правонаступником Адміністрації та звернулося з даним позовом до суду лише в травні 2018 року, -

дійшли правомірного висновку щодо звернення позивача до суду в даному випадку з пропуском двомісячного присікального строку на оскарження Рішення АМК № 576, а тому й правомірно відмовили в позові.

7.1.7. Аргументи скаржника стосовно неправильного застосування положень статті 60 Закону № 2210 шляхом безпідставного поширення на Товариство двомісячного строку на оскарження Рішення АМК № 576 не можуть братися до уваги, оскільки Товариство є правонаступником Адміністрації, яка, в свою чергу, є відповідачем у справі № 136-26.13/386-12, в якій її дії АМК кваліфікував як порушення конкурентного законодавства.

7.1.8. Доводи Товариства у касаційній скарзі щодо невизначеності попередніх судових інстанцій з конкретною датою, від якої мав відраховуватися передбачений статтею 60 Закону № 2210 двомісячний строк на оскарження Рішення АМК № 576, а, отже, й з датою його закінчення - не можуть братися до уваги, оскільки двомісячний строк на оскарження Рішення АМК № 576, як було встановлено судами, почався з моменту отримання цього рішення Адміністрацією - 01.08.2013, а, отже, й закінчився через два місяці після цієї дати (01.10.2013), тоді як позивач звернувся з даним позовом до суду лише в травні 2018 року.

7.1.9. Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

7.1.10. Разом з тим Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

7.1.11. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

7.1.12. Доводи, які викладені у відзиві АМК на касаційну скаргу, ґрунтуються на обставинах, встановлених у розгляді справи судами попередніх інстанцій та відповідають нормам матеріального і процесуального права.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

8.1. Звертаючись з касаційною скаргою, позивач не спростував наведених висновків попередніх судових інстанцій та не довів неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятих ними судових рішень зі справи.

8.2. За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу Товариства залишити без задоволення, а оскаржувані рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів - без зміни як такі, що відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права.

9. Судові витрати

Понесені позивачем у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на позивача, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 зі справи № 910/6538/18 залишити без змін, а касаційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця"- без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Б. Львов

Суддя І. Булгакова

Суддя В. Селіваненко