ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2019 р. Справа №907/377/18

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Процевич Р.Б.,

явка учасників справи:

від прокурора - Макогон Ю.І.,

від позивача - не з'явився;

від відповідача - ОСОБА_2,

від третьої особи-1 на стороні позивача - ОСОБА_3,

від третьої особи-2 на стороні позивача - ОСОБА_3,

від третьої особи-3 на стороні позивача - не з'явився;

від третьої особи-4 на стороні позивача - не з'явився;

від третьої особи на стороні відповідача - не з'явився;

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 б/н від 02.01.2019,

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 03.12.2018, суддя: Васьковський О.В., м.Ужгород, (повний текст рішення складено та підписано - 12.12.2018),

у справі за позовом прокуратури Закарпатської області в інтересах держави

в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Виноградівська взуттєва фабрика", м. Виноградів

за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_8, м. Виноградів

ОСОБА_9, м. Виноградів

3.ОСОБА_10 м. Виноградів

4.ОСОБА_11, м. Вигоградів

5.Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, м.Ужгород

за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Виноградівської міської ради, м. Виноградів

про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння та визнання в цілому права власності

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

04.06.2018 прокуратура Закарпатської області в інтересах Міністерства економічного розвитку і торгівлі (позивач) посилаючись на ч. 3 ст. 388 та ст. 392 ЦК України звернулась до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою про визнання за державою в особі позивача права власності на 4-х квартирний житловий будинок, який розташований за адресою: м. Виноградів, вул. Локоти, 48 (спірне майно), та витребування цього майна з чужого незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю «Виноградівська взуттєва фабрика» (відповідач).

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що спірне майно безоплатно та у протиправний спосіб вибуло із власності держави. При цьому вказує, що набуття права власності відповідачем на спірне майно є незаконним, оскільки під час приватизації Виноградівської взуттєвої фабрики засновником ВАТ «Виноградівська взуттєва фабрика» у власність не передавалося, тобто не увійшло до статутного капіталу товариства, яке приватизовувалось шляхом корпоратизації, оскільки являло собою житлову будівлю, яка в силу положень п. 2.1.1 та 2.1.2 наказу ФДМ України №908/68 від 19.05.1999 не підлягала приватизації.

При зверненні з даним позовом в обґрунтування необхідності самостійного захисту інтересів держави прокурор вказав на тривалу бездіяльність Міністерства економічного розвитку і торгівлі, яка полягала у невжитті останнім заходів щодо урегулювання спірних правовідносин в судовому порядку, що, на думку прокурора, свідчить про неналежний захист цим органом інтересів держави.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 03.12.2018 в задоволенні цього позову відмовлено, оскільки позивачем не доведено, що спірне майно на момент приватизації Виноградівської взуттєвої фабрики являло собою завершений житловий будинок.

Суд, встановивши, що під час приватизації Виноградівської взуттєвої фабрики спірне майно перебувало на балансі останнього в якості об'єкта незавершеного виробництва, а не завершеного житлового будинку, дійшов висновку про відсутність підстав для виключення цього майна з плану приватизації, а відтак і про задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Апелянти просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги, в зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушенням норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Судом першої інстанції неправильно застосовано Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затверджене наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 за №908/68 та зареєстроване у Міністерстві юстиції України 24.06.1999 за №414/3707 до тих правовідносин, які виникли ще у 1993 році.

Місцевим господарським судом не враховано, що спірне майно, яке є предметом спору, було об'єктом державного житлового фонду та знаходиться на балансі Виноградівської взуттєвої фабрики до моменту її приватизації (25.07.1994); зазначене не оспорюється відповідачем, а тому спірне майно не ввійшло до статутного капіталу ВАТ «Виноградівська взуттєва фабрика».

Судові рішення в справах №703/3103/12, №299/1276/14-а, №299/3686/15-ц, №299/2288/15-ц, №299/2240/16-ц на які посилається відповідач не мають преюдиційного значення для цієї справи, оскільки в них не досліджувалась під ставність набуття права власності на спірний об'єкт.

Твердження відповідача про те, що він є забудовником спірного майна спростовується наявністю договору №1 від 09.04.1993 про його будівництво.

Оскільки первинне рішення міської ради про оформлення за відповідачем права власності оскаржувалось до 11.07.2015, то існувала правова невизначеність, у зв'язку з якою наявні підстави для поновлення строку позовної давності.

Окрім того зазначає, що у зв'язку з скасуванням 18.12.2015 рішення суду першої інстанції в справі №299/2288/15-ц, яким було скасовано право власності відповідача на спірний об'єкт, а рішення було виконане, відбулось нове порушення права власності позивача на спірний об'єкт, а тому строк позовної давності розпочинає свій перебіг з 19.12.2015.

Апелянт вважає, що спірний об'єкт є об'єктом житлового фонду, який не входив до складу цілісного майнового комплексу, а відтак не входив до складу майна, яке підлягало корпоратизації та передачі до статутного фонду правонаступника.

Вважає, що має бути передано на баланс міської ради, як це передбачалось чинним на той момент Житловим кодексом УРСР.

Спірний об'єкт нерухомості підлягав приватизації третіми особами в цій справі, оскільки саме ними здійснено його будівництво шляхом виконання договору про спільну діяльність.

Посилаючись на ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» апелянти стверджують, що треті особи були наймачами квартир у спірному об'єкті та проживали в них на підставі ордерів.

Треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача мають право на приватизацію житлового фонду, яка можлива лише у разі, якщо держава відновить своє порушене право та поверне спірний об'єкт.

Інші учасники справи в порядку ст. 263 ГПК України не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В судове засідання 03.04.2019 з'явився прокурор, представник апелянтів і представник відповідача.

Прокурор в судовому засіданні в обґрунтування звернення до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі зазначив лист №3242-09/22999-05 від 06.07.2017, який, на його думку є доказом належної процесуальної дієздатності прокурора в цьому спорі .

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, а тому в порядку п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за їх відсутності.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка учасників справи в судове засідання обов'язковою не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Позов у справі, що розглядається, подано прокурором в інтересах держави в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, а позовні вимоги аргументовано тим, що порушення вимог законодавства при приватизації Виноградівської взуттєвої фабрики прямо порушує державний інтерес, оскільки внаслідок таких дій з володіння держави вибуло спірне майно, а позивач не здійснює захист цих інтересів шляхом звернення до суду з позовом про витребування з чужого незаконного володіння та визнання за державою права власності, тому прокурор має не тільки законне право, а й обов'язок здійснити захист таких інтересів.

Суд попередньої інстанцій у свою чергу зазначив, що прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі уповноваженого органу, а саме Міністерства економічного розвитку і торгівлі України тобто з дотримання вимог норм процесуального так і матеріального права.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно до частин третьої - п'ятої статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, при зверненні з даним позовом в обґрунтування необхідності захисту інтересів держави прокурор вказав на тривалу бездіяльність Міністерства економічного розвитку і торгівлі, яка полягала у невжитті останнім заходів щодо урегулювання спірних правовідносин в судовому порядку, що, на думку прокурора, свідчить про неналежний захист цим органом інтересів держави, а тому є підстави для представництва в суді інтересів держави прокурором.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява N 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 N 1604(2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи N806/1000/17).

У даній справі прокурор обґрунтував наявність "інтересів держави" спричиненням шкоди державі внаслідок неправомірного вибуття з власності держави спірного нерухомого майна при приватизації Виноградівської взуттєвої фабрики, оскільки вказані порушення у сфері управління об'єктами державної власності підривають основні принципи реалізації прав держави як власника таких об'єктів пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Водночас пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №924/1237/17.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №757 від 15.07.1997 «Про проведення інвентаризації державного майна, яке не увійшло до статутних фондів акціонерних товариств, створених у процесі корпоратизації та приватизації», функції по здійсненню інвентаризації майна покладено на Міністерство економіки, яке в подальшому згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2014 №94 реорганізовано в Міністерство економічного розвитку і торгівлі.

Відповідно до п. 178 ч. 4 Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 459 Мінекономрозвитку відповідно до покладених на нього завдань забезпечує в установленому порядку захист економічних прав і законних інтересів України, її суб'єктів господарювання.

Таким чином, Мінекономрозвитку відповідно до положень чинного законодавства наділена правом і має можливість самостійно вирішувати питання щодо відновлення порушених прав в межах наданих законом повноваженьу т.ч. шляхом звернення до суду).

Звертаючись з позовом в інтересах держави в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України прокурор зазначає, що позовна заява вжита як захід прокурорського реагування та направлена на захист майнових прав держави, якій спричинено шкоду внаслідок неправомірного вибуття з власності держави нерухомого майна.

Апеляційним господарським судом встановлено, що в листі №3242-09/22999-05 від 06.07.2017 (а.с.63-65, т.1), на який покликається прокурор як на доказ неналежного здійснення захисту інтересів держави, зазначено, що прокурора Закарпатської області повідомлено про незаконне вибуття з власності держави об'єкта житлового фонду, який є предметом спору. Також, зі змісту цього листа вбачається, що позивач раніше звертався до Генеральної прокуратури України з листом №3241-09/16649-05 від 03.06.2016 в якому просив вжити заходів прокурорського реагування задля захисту інтересів держави.

Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків тощо). Проте доказів вищенаведеного чи інших доказів, що державний орган не здійснює своїх повноважень і що дійсно встановлене незаконне вибуття державної власності до пред'явлення позову прокурором не наведено.

Зазначене вище узгоджується з усталеними правовими висновками Верховного Суду, зокрема в постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17, а також у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 926/03/18, від 23.09.2018 у справі №924/1237/17, від 06.02.2019 у справі №927/246/18, а тому, відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України враховується апеляційним господарським судом.

Таким чином, прокурором недотримано встановленої частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом.

З огляду на вказані обставини справи, сама присутність прокурора на судовому процесі на стороні позивача ставить під загрозу принцип рівності та справедливий баланс між сторонами, та створює відчуття нерівності у сторін.

У разі вирішення спору по суті безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового акта у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України.

Підстави представництва прокурором інтересів держави з'ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора та підлягають з'ясуванню судом не залежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах чи ні, оскільки відповідно до приписів статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган держави (за його наявності), виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутись до суду з метою захисту інтересів держави.

Ці обставини не були в повній мірі враховані судом першої інстанції, шо потягло за собою скасування рішення суду першої інстанції.

У даній справі апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання позивачем, який є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави. Сама по собі обставина не звернення позивача з позовом протягом певного періоду, без з'ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про необхідність виходу за межі доводів апеляційної скарги, а саме залишення позову без розгляду із-за неправильного застосування норм матеріального,(ч. 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру") та процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з інших підстав, ніж ті, що викладені в апеляційній скарзі, вона підлягає частковому задоволенню.

Одночасно позов прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виноградівська взуттєва фабрика» про витребування з чужого незаконного володіння та визнання за державою в особі позивача права власності на 4-х квартирний житловий будинок, який розташований за адресою: м. Виноградів, вул. Локоти, 48 підлягає залишенню без розгляду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 275 ГПК України з вищевказаних підстав.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний господарський суд роз'яснює, що згідно з ч. 5, 6 ст. 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою - п'ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову в зв'язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 130, 226, 236, 269, 270, 275, 278, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 б/н від 02.01.2019 задоволити частково.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 03.12.2018 у справі №907/377/18 - скасувати.

Позов прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Міністерства економічного розвитку і торгівлі до товариства з обмеженою відповідальністю «Виноградівська взуттєва фабрика» за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_13, ОСОБА_14, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Виноградівської міської ради про витребування з чужого незаконного володіння та визнання за державою в особі позивача права власності на 4-х квартирний житловий будинок, який розташований за адресою: м. Виноградів, вул. Локоти, 48 - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

Г.Г. Якімець

Повний текст постанови складено 05.04.2019.