ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2019 р. Справа№ 920/691/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Денисюк І.Г.

за участю представників

позивачів: Сивенко В.М.;

відповідача: Малікова В.І.;

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне

господарство "Іскра" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України", Державного підприємства "Дослідне господарство Агрофірма "Надія" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України"

на рішення Господарського суду Сумської області від 22.02.2019

у справі №920/691/18 (суддя Котельницька В.Л.)

за позовом 1) Державного підприємства "Дослідне господарство "Іскра" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України"

2) Державного підприємства "Дослідне господарство

Агрофірма "Надія" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук

України"

до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області

про визнання права постійного користування на земельні ділянки

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Дослідне господарство "Іскра" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України" (далі за текстом - позивач-1) та Державне підприємство "Дослідне господарство агрофірма "Надія" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України" (далі за текстом - позивач-2) звернулися до Господарського суду Сумської області з позовом до Комунального підприємства "Архітектурно-планувальне підприємство" Роменської районної ради Сумської області та Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, в якому просили:

- визнати за позивачем-1 право постійного користування на земельні ділянки загальною площею 3111,3749 га;

- визнати за позивачем-2 право постійного користування на земельні ділянки загальною площею 3944,2297 га;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Сумській області та Відділ в Роменському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області відновити кадастрові номери на земельні ділянки позивача-1 відповідно до технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок, виготовленої Державним підприємством "Сумський інститут землеустрою" станом на 13.07.2012, а також на земельні ділянки позивача-2 відповідно до технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок, виготовленої Державним підприємством "Сумський інститут землеустрою" станом на 20.09.2013;

- визнати незаконними та скасувати рішень про державну реєстрацію земельних ділянок, а також про державну реєстрацію прав та їх обтяжень згідно з наведеним у позові переліком.

В процесі судового розгляду позивачі подали заяву про закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, Відділу у Роменському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області відновити кадастрові номери на земельні ділянки позивачів відповідно до технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок, а також щодо визнання незаконними і скасування рішень про державну реєстрацію земельних ділянок та про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (ухвала Господарського суду Сумської області від 08.11.2018 у справі №920/691/18).

Окрім того, позивачі подали заяву про уточнення своїх вимог, в якій просили суд:

- визнати за позивачем-1 право постійного користування на земельні ділянки сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням 01.09 для дослідних і навчальних цілей, загальною площею 3111,3749 га, що знаходяться на території Перехрестівської сільської ради Роменського району Сумської області;

- визнати за позивачем-2 право постійного користування на земельні ділянки сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням 01.09 для дослідних і навчальних цілей, загальною площею 3944,2297 га, що знаходяться на території Перехрестівської сільської ради Роменського району Сумської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі створені наказом Української академії аграрних наук від 13.12.1991 №303 "Про перейменування радгоспу імені Леніна Сумської державної сільськогосподарської дослідної станції" і згідно з положеннями Статутів позивачів земельні ділянки, які надані їм у постійне користування для розміщення об'єктів, здійснення науково-дослідної та господарської діяльності, виробництва оригінального, елітного та репродукційного насіння, вирощування садивного матеріалу сільськогосподарських культур, кормів для племінних тварин і пропаганди ведення товарного сільськогосподарського виробництва, визначених Статутом Академії та цим Статутом, є державною власністю. Вилучення земельних ділянок підприємства може здійснюватися лише за згодою Президії НААН України відповідно до норм діючого законодавства.

За твердженням позивачів їх право постійного користування на спірні земельні ділянки підтверджується даними державної статистичної звітності з кількісного обліку земель ф.№6 зем., довідками Головного управління Держгеокадастру у Сумській області та Управління Держкомзему у Роменському районі, витяги з Державного земельного кадастру про державну реєстрацію земельних ділянок, а також розробленою ДП «Сумський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» технічною документацією із землеустрою та інвентаризації земель та складанню документів, які посвідчують право постійного користування на земельні ділянки.

Позивачі стверджують про порушення їх права постійного користування спірними земельними ділянками відповідачем шляхом протиправного вилучення цих ділянок, що й зумовило звернення позивачів за захистом своїх прав до суду із даним позовом.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про те, що розроблена ДП «Сумський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» технічна документація у встановленому законом порядку не була затверджена та не могла бути затверджена, оскільки сформовані на її підставі земельні ділянки містять в собі різні категорії земель та вид угідь, розпорядниками яких є різні державні органи. Окрім того, відповідачем проводилася перевірка з питань дотримання вимог земельного законодавства при використанні, здійсненні заходів з охорони земель та в частині родючості ґрунтів за зміною показників якісного стану ґрунту земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Перехрестівської сільської ради Роменського району Сумської області (Акт перевірки від 16.06.2017 №7-ДК/2/АП/09/01/-17), в ході якої встановлено факт користування позивачами спірними земельними ділянками без рішення уповноваженого органу про надання їх у користування та без правовстановлюючих документів.

За твердженням відповідача, оскільки позивачами не було набуто право постійного користування земельними ділянками, то не можна вважати, що в даному випадку проводилося вилучення цих ділянок у позивачів, а відтак спірні земельні ділянки правомірно включено до Переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для подальшого продажу права оренди на земельних торгах.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 22.02.2019 у справі №920/691/18 в задоволенні позову відмовлено.

Вказане судове рішення мотивовано відсутністю доказів передачі спірних земельних ділянок позивачам у порядку правонаступництва, оскільки у різних актах передачі земельних фондів зазначені різні площі земельних ділянок, що передавалися від одного підприємства до іншого, та недоведеністю факту проведення реєстрації права постійного користування земельними ділянками юридичними особами, правонаступниками яких є позивачі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивачі звернулися до суду з апеляційною скаргою, у якій просили скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 22.02.2019 у справі №920/691/18 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення. Загалом доводи апеляційної скарги ідентичні тим, які наводилися місцевому господарському суду під час розгляду даної справи.

Позивачами також подано додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких зазначено про те, що поза увагою місцевого господарського суду залишено постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.11.2018 у справі №818/1383/18 та від 11.12.2018 у справі №818/211/18, а також судом безпідставно не враховано наявності на різних етапах існування попередників підприємств позивачів (колгоспу «Іскра», радгоспу ім. Леніна), прав на користування земельними ділянками, правонаступництва вказаних підприємств, а також положення статутів позивачів.

Відповідач у відзиві заперечував проти апеляційної скарги, зазначаючи про те, що позивачі самовільно використовують спірні земельні ділянки, за відсутності відповідного рішення уповноваженого органу про надання цих ділянок у користування, відповідні державні акти чи витяги з реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права користування позивачами не оформлені, а тому визнання за позивачами права користування є неможливим.

В судовому засіданні представник позивачів підтримав апеляційну скаргу з урахуванням додаткових пояснень до неї, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Сумської області від 22.02.2019 у справі №920/691/18 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

Згідно зі Статутом Державного підприємства "Дослідне господарство "Іскра" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України" (далі за текстом - позивач-1), затвердженого Президентом Національної академії аграрних наук України 18.01.2018, підприємство засноване на основі державної власності, перебуває у віданні Національної академії аграрних наук України (далі - Академія), як органу управління державним майном, а також є правонаступником в частині майна, землі, майнових та немайнових прав і зобов'язань Державного підприємства "Дослідне господарство "Іскра" Національної академії аграрних наук України" (п.п.1.1, 1.4 Статуту).

Підприємство позивача-1 створене наказом Української академії аграрних наук (далі - УААН) від 13.12.1991 №303.

Згідно з наказом УААН від 05.10.2001 №87 встановлено найменування підприємства позивача-1, як Державне підприємство "Дослідне господарство "Іскра" Сумського інституту агропромислового виробництва Української академії аграрних наук".

В подальшому найменування змінювалося на: Державне підприємство "Дослідне господарство "Іскра" Сумського інституту агропромислового виробництва Української академії аграрних наук" (наказ УААН від 29.12.2003 №128); Державне підприємство "Дослідне господарство "Іскра" Сумського інституту агропромислового виробництва Української академії аграрних наук" (наказ від 03.11.2006 №117); Державне підприємство "Дослідне господарство "Іскра" Сумського інституту агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України" (наказ від 07.09.2010 №69); Державне підприємство "Дослідне господарство "Іскра" Національної академії аграрних наук України" (наказ від 23.02.2011 №59); Державне підприємство "Дослідне господарство "Іскра" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України" (наказ від 23.12.2013 №204).

Згідно зі Статутом Державного підприємство "Дослідне господарство агрофірма "Надія" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України" (далі за текстом - позивач-2), підприємство засноване на основі державної власності, перебуває у віданні Національної академії аграрних наук України, як органу управління державним майном, є правонаступником в частині землі, майна, майнових та немайнових прав і зобов'язань Державного підприємства "Дослідне господарство Агрофірма "Надія" Національної академії аграрних наук України" (п.п.1.1, 1.4 Статуту).

Підприємство позивача-2 створене наказом УААН від 13.12.1991 №303 "Про перейменування радгоспу імені Леніна Сумської державної сільськогосподарської дослідної станції в дослідне господарство імені Леніна Сумської державної сільськогосподарської дослідної станції".

В подальшому найменування позивача-2 змінювалося на: Дослідне господарство "Агрофірма "Надія" Сумської державної сільськогосподарської дослідної станції (наказом №16 від 21.02.2001); Дослідне господарство "Агрофірма "Надія" Сумського інституту агропромислового виробництва УААН в результаті перетворення Сумської державної сільськогосподарської дослідної станції у Сумський інститут агропромислового виробництва (наказом №87 від 05.10.2001); Державне підприємство дослідне господарство "Агрофірма "Надія" Сумського інституту агропромислового виробництва УААН (наказ №128 від 29.12.2003); Державне підприємство "Дослідне господарство "Агрофірма "Надія" Сумського інституту агропромислового виробництва Української академії аграрних наук" (наказ №117 від 03.11.2006); Державне підприємство "Дослідне господарство "Агрофірма "Надія" Національної академії аграрних наук України" (наказ №129 від 14.10.2010); Державне підприємство "Дослідне господарство Агрофірма "Надія" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України" (наказ від 18.12.2013 №196).

На підставі постанови Президії НААН України від 19.09.2012 та наказу №13 НААН від 29.02.2012 №64 до позивача-2 було приєднано Державна установа "Сульське дослідне поле" Інституту гідротехніки і меліорації НААН.

Згідно з п.1.5 Статутів позивачів підприємства безпосередньо підпорядковані Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України.

В п.п.3.1, 3.5, 3.10 Статутів позивачів визначено їх, як державні комерційні унітарні підприємства, що діють на основі державної форми власності, як самостійні суб'єкти господарювання. Економічною основою діяльності підприємств є державна власність України на основні фонди, інше державне майно, а також землі Національної академії аграрних наук України, які закріплені за нею постановою Президії Верховної Ради Української PCP "Про статус Української академії аграрних наук" від 29.07.1991 №1370-XII, що перебувають у розпорядженні установ Академії. У відповідності з чинним законодавством і в межах цих Статутів підприємства з урахуванням завдань наукової установи, якій вони підпорядковані, самостійно вирішують питання своєї господарської діяльності, в тому числі визначають структуру управління, розробляють штатний розпис, вступають в договірні відносини з іншими установами, підприємствами та організаціями, набуваючи майнові права і відповідні обов'язки, можуть бути позивачами та відповідачами в судах.

Відповідно до п.п.4.4-4.6 Статутів позивачів земельні ділянки, які надані в постійне користування підприємству для розміщення його об'єктів, здійснення науково-дослідної та господарської діяльності, виробництва оригінального, елітного та репродукційного насіння, вирощування садивного матеріалу сільськогосподарських культур, кормів для племінних тварин і пропаганди ведення товарного сільськогосподарського виробництва, визначених Статутом Академії та цим Статутом, є державною власністю. Вилучення земельних ділянок підприємств може здійснюватися лише за згодою Президії Національної академії аграрних наук України відповідно до норм діючого законодавства. Зміна цільового призначення та припинення права постійного користування земельними ділянками господарства, що віднесені до особливо цінних земель, допускається лише для розміщення на них об'єктів, що визначені Земельним кодексом України та в порядку, визначеному законодавством.

Позивачі зазначають, що згідно з державною статистичною звітністю з кількісного обліку земель ф.№6 зем. станом на 01.01.2017 у постійному користуванні позивача-1 знаходиться 3111,3749 га земель, а у позивача-2 станом на 01.01.2016 - 4082,3121 га земель.

Спір у даній справі стосується встановлення наявності чи відсутності у позивачів права постійного користування вищевказаними земельними ділянками.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності визначені ст. 116 Земельного кодексу України (далі за текстом - ЗК України), яка передбачає набуття права власності та права користування земельними ділянками громадянами та юридичними особами за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. ст. 5, 17 Земельного кодексу Української PCP в редакції, чинній на час створення позивачів, (далі за текстом - ЗК УРСР) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції надають земельні ділянки у володіння або користування та вилучають їх. Надання земельних ділянок у володіння або користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів. У рішеннях про надання земельних ділянок у володіння або користування зазначається мета, для якої вони відводяться.

За змістом ст. ст. 22, 23 ЗК УРСР право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право володіння або право користування землею, забороняється. Право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів.

Натомість в матеріалах справи відсутні державні акти, які б засвідчували право постійного користування позивачів на спірні земельні ділянки.

Аналогічні вимоги щодо порядку набуття права на земельні ділянки передбачені в чинному Земельному кодексі України (ст. ст. 116, 122, 123).

Зокрема ст. 123 ЗК України передбачає надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування за рішеннями Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, які приймаються на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення або формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на підставі відповідного дозволу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначає орієнтовний розмір земельної ділянки, її цільове призначення та додає до клопотання графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Вказане клопотання розглядається у місячний строк, але у разі якщо у вказаний строк відповідний орган не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє орган, до якого надавалося клопотання, і до вказаного повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу. Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

З матеріалів справи слідує, що розпорядженням голови Роменської районної державної адміністрації Сумської області №455 від 29.06.2011 позивачу-1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування на земельні ділянки загальною площею 3109,6749 га для дослідних і навчальних цілей за межами населеного пункту на території Роменського району, в тому числі: Перехрестівська сільська рада - 2939,9749 га, Пустовійтівська сільська рада - 169,7 га.

Розпорядженням голови Роменської районної державної адміністрації Сумської області №541 від 05.08.2011 позивачу-2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування на земельні ділянки загальною площею 3944,2297 га для дослідних і навчальних цілей за межами населеного пункту на території Перехрестівської сільської ради Роменського району.

Однак докази, які б свідчили про наявність документів на підтвердження права постійного користування позивачів на вищевказані земельні ділянки в матеріалах справи відсутні і сторонами не надані.

Окрім того, позивач-1 звертався до відповідача з клопотанням №4 від 26.01.2016, в якому просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у постійне користування орієнтовною площею 2798,0749 га для дослідних і навчальних цілей, землі сільськогосподарського призначення, що розташовані за межами населеного пункту на території Перехрестівської та Пустовойтівської сільських рад Роменського району Сумської області.

Листом №28-18-0.81-5113/2-16 від 15.04.2016 відповідач повідомив позивача-1 про неможливість надання відповідного дозволу, у зв'язку з необґрунтованістю розміру земельної ділянки, внаслідок чого неможливо встановити відповідність земельної діяльності вимогам законодавства України з землеустрою.

Згодом позивач-1 звернувся до відповідача з клопотанням №11 від 30.01.2017, в якому просив надати йому у постійне користування із земель державної власності п'ятнадцять земельних ділянок згідно наведеного у клопотанні переліку, розташованих на території Пурехрестівської сільської ради, Пустовойтівської сільської ради та с. Кашпури Роменського району Сумської області.

Відповідач листом №18-0.3-10863/2-17 від 06.09.2017 роз'яснив позивачу-1 порядок надання земельних ділянок державної та комунальної власності у користування, передбачений ст. 123 ЗК України. Окрім того, відповідач зазначив про необхідність подання клопотання щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою на кожну земельну ділянку окремо та наголосив на тому, що з поданих графічних матеріалів неможливо визначити місце розташування земельних ділянок, які бажає отримати у постійне користування позивач-1, їх кількість та розміри.

Зі змісту ст. ст. 125, 126 ЗК України слідує, що права на земельну ділянку (право власності, оренди, постійного користування) виникають з моменту державної реєстрації цих прав і таке право оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Враховуючи визначення терміну "державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", наведеного у п.1 ч.1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", факт оформлення права власності чи користування на земельну ділянку підтверджується внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також отриманням документу, що підтверджує проведення державної реєстрації права на земельну ділянку.

В ст. 21 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що документом, який підтверджує факт виникнення права при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно є витяг з Державного реєстру речових прав.

Проте в матеріалах справи відсутні докази реєстрації речових прав на спірні земельні ділянки та внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З цього приводу позивачі зазначали про те, що згідно з ч.3 ст. 6 ЗК України у редакції 1990 року у постійне володіння земля надається колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям для ведення сільського та лісового господарства. Окрім того, позивачі надали до матеріалів справи низку документів, які на їх переконання, підтверджують хронологічний порядок передачі земельних ділянок від попередніх землекористувачів до правонаступників, якими у кінцевому результаті є позивачі, а саме: Акт від 15.09.1960 про передачу земельного фонду від Сумської державної сільськогосподарської дослідної станції до Господарства радгоспу ім. Леніна Роменського району; Акт від 17.09.1960 про передачу радгоспу ім. Леніна Роменського району на баланс Сумської сільськогосподарської дослідної станції, у тому числі 6035,29 га земельного фонду; рішення виконавчого комітету Сумської обласної ради трудящих №347 від 21.06.1976, прийнятого на виконання постанови Ради Міністрів Української РСР №273 від 05.06.1976, про перетворення колгоспу "Іскра" Роменського району в радгосп та приєднання його до насінницького радгоспу імені Леніна; Акт від 01.08.1976 про передачу радгоспу імені Леніна Сумській державній сільськогосподарській дослідній станції земель (загальна площа землекористування 2380 га) та громадського майна, належного колгоспу "Іскра" на підставі постанови Ради Міністрів СРСР та ЦК ЦПРС №495 від 03.05.1957, постанови Ради Міністрів УРСР і ЦК КП України №450 від 09.05.1957; наказ Сумського науково-виробничого об'єднання "Еліта" №552 від 30.08.1984 "Про розукрупнення елітно-насіннєвого радгоспу ім. Леніна Роменського району", згідно з яким розукрупнено даний радгосп на два господарства: елітно-насіннєвий радгосп ім. Леніна (с. Перехрестівка) з площею сільгоспугідь 4367 га та елітно-насіннєвий радгосп "Іскра" (с. Кашпури та с. Зюзюки) з площею сільгоспугідь 3125 га; постанову Президії ВР Української РСР №1370-ХІІ від 29.07.1991 "Про статус Української академії аграрних наук", якою постановлено, що УААН є самоврядною організацією, яка входить до складу агропромислового комплексу республіки та закріплено за Академією землю, всі основні фонди та інше державне майно, що знаходяться у розпорядженні її установ; наказ УААН №103 від 15.04.1992 "Про використання основних та обігових фондів наукових установ, господарств, підприємств та організацій, що входять до складу Української академії аграрних наук", згідно з яким за науковими установами, господарствами, підприємствами і організаціями закріплено землю, будівлі, споруди, обладнання, транспортні засоби, техніку та інші основні засоби станом на 01.01.1992 згідно з додатком.

Дослідивши вказані документи, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що вони не можуть вважатися належними і допустимими доказами наявності у позивачів права користування спірними земельними ділянками, оскільки не дають змоги встановити, що саме спірні земельні ділянки передавались у порядку правонаступництва, у зв'язку із зазначенням різних площ земельних ділянок у різних актах передачі земельних фондів, що передавалися від одного підприємства до іншого, а подані документи не доводять факту правонаступництва Української академії аграрних наук після елітно-насіннєвого радгоспу ім. Леніна чи елітно-насіннєвого радгоспу "Іскра". До копії наказу №103 від 15.04.1992 не надано додаток, передбачений пунктом 2 цього наказу, з якого можна було б встановити, які саме землі перейшли у користування УААН.

Позивачі посилалися на п.7 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України та ч.3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до яких особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки, а речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Колегія суддів вважає недоречними вказані посилання, оскільки наявними у справі матеріалами не доведено факт проведення реєстрації права постійного користування земельними ділянками юридичними особами, правонаступниками яких є позивачі.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, про відсутність у позивачів права постійного користування спірними земельними ділянками, окрім вищенаведених обставин, свідчить неодноразові звернення позивачів протягом 2016-2017 років до відповідача з клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування.

Зокрема, у матеріалах справи наявне клопотання №255 від 20.11.2017, в якому позивач-1 просив відповідача надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у постійне користування та, серед іншого зазначав про те, що наказом НААН України №43 від 15.02.2017 «Про оформлення права постійного користування земельними ділянками, якими користуються установи, організації та підприємства НААН» доручено керівникам наукових установ та державних підприємств дослідних господарств НААКН завершити оформлення права постійного користування земельними ділянками, зареєструвати в порядку, визначеному законодавством, відомості про земельні ділянки в Державному земельному кадастрі, а також здійснити державну реєстрацію права постійного користування земельними ділянками в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень в термін до 05.05.2017.

Також позивачі посилалися на судові рішення в адміністративних справах №818/211/18 та №818/1383/18, якими, за твердженнями останніх, встановлено перебування спірних земельних ділянок у їх постійному користуванні, що відповідно до ч.4 ст. 75 ГПК України не потребує повторного доказування при розгляді господарської справи №920/691/18.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що дійсно, нормами ч.4 ст. 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Водночас, відповідно до ч.7 ст. 75, ст. 77 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для господарського суду. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, спір у вищевказаних адміністративних справах стосувався оскарження наказів Головного управління Держгеокадастру у Сумській області щодо включення до переліку земельних ділянок, права на які виставляються на земельні торги, земельних ділянок загальною площею 3228 га (у справі №818/1383/18) та орієнтовною площею 2584,3942 га (у справі №818/211/18). Тобто площа земельних ділянок, щодо яких виник спір у названих адміністративних справах, відрізняється від розміру земельних ділянок, про які йдеться у господарський справі №920/691/18. Окрім того, адміністративні суди розглядали №818/211/18 та №818/1383/18 в контексті дотримання Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області вимог законодавства щодо організації земельних торгів. У тексті названих судових рішень відсутні посилання на правовстановлюючі документи, на підставі яких позивачами набуто право постійного користування земельними ділянками, тоді як зазначалося вище законодавством, чинним як на момент створення підприємств позивачів, так і на даний час, встановлено обов'язкові вимоги щодо необхідності оформлення та державної реєстрації права постійного користування спірними земельними ділянками, чого позивачами зроблено не було, що свідчить про фактичне використання позивачами землі за відсутності оформлених та зареєстрованих документів, як передумови для виникнення такого права користування.

Посилання позивачів на данні державної статистичної звітності з кількісного обліку земель ф.№6 зем., довідки Головного управління Держгеокадастру у Сумській області та Управління Держкомзему у Роменському районі та витяги з Державного земельного кадастру про державну реєстрацію земельних ділянок, як на підтвердження наявності у позивачів права постійного користування спірними земельними ділянками, колегією суддів також відхиляється, з огляду на наступне.

01.01.2016 Наказ Державного комітету статистики України №377 від 05.11.1998 "Про затвердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення", яким затверджена форма №6зем., втратив чинність на підставі наказу Державної служби статистики №190 від 19.08.2015. Окрім того, вказана форма лише надавала статистичну інформацію про наявність земель та їх розподіл за власниками земель, землекористувачами, але при цьому довідка за формою №6зем. не містить інформації, на підставі яких документів до неї заносяться дані про землевласників, землекористувачів та до складу яких угідь має відноситись земельна ділянка, а отже дана інформація може бути не підтверджена.

Посилання позивачів на той факт, що у 2012 році ДП "Сумський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" була розроблена технічна документація із землеустрою по інвентаризації земель та складанню документів, що посвідчують право постійного користування на земельні ділянки позивачів на території Перехрестівської та Пустовійтівської сільських рад Роменського району Сумської області, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки у встановленому законом порядку вказана технічна документація затверджена не була.

Окрім того, види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно Законом України "Про землеустрій", зокрема ст. 25 названого Закону не передбачено такого виду, як технічна документація із землеустрою по інвентаризації земель та складанню документів, що посвідчують право постійного користування на земельні ділянки.

Слід також зазначити, що у розробленій технічній документації із землеустрою земельні ділянки були сформовані та внесені до Державного земельного кадастру по всіх категоріях земель та видах угідь (рілля, сіножаті, пасовища, під господарськими будівлями і дворами, господарськими шляхами і прогонами, полезахисні лісосмуги, лісовкриті площі, землі під озерами, прибрежними замкнутими водоймами, лиманами, низинні заболочені землі, під гідротехнічними спорудами води) в межах та за межами населених пунктів, і розпорядниками таких земель є різні державні органи (ст. 122 ЗК України).

В п.10 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника та поділу чи об'єднання земельних ділянок.

Земельні ділянки з кадастровими номерами, зареєстровані в ДЗК на підставі вищезгаданої технічної документації перенесені до архівного шару земельних ділянок, а відповідно до п.114 постанови Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012 "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру" відомості про земельну ділянку у разі скасування її державної реєстрації зберігаються в Державному земельному кадастрі постійно і законодавством України не передбачено повернення їх з архівного шару ДЗК.

Таким чином надані позивачами довідки за формою №6зем, довідки Головного управління Держгеокадастру у Сумській області та Управління Держкомзему у Роменському районі, а також витяги з Державного земельного кадастру про державну реєстрацію земельних ділянок не є належними доказами наявності у позивачів права постійного користування спірними земельними ділянками.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовує висновків місцевого господарського суду. При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Водночас вимога пункту 1 статті 6 названої Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Вищевикладені обставини справи в їх сукупності свідчать про непідтвердженість вимог позивачів належними і допустимими доказами, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі рішення суду відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає і судові витрати, пов'язані з поданням апеляційної скарги покладаються на скаржників.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Іскра" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України", Державного підприємства "Дослідне господарство Агрофірма "Надія" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України" на рішення Господарського суду Сумської області від 22.02.2019 у справі №920/691/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 22.02.2019 у справі №920/691/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №920/691/18 повернути Господарському суду Сумської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у порядку і строки, встановлені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 11.04.2019.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

А.І. Тищенко