СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2019 р. Справа № 922/3388/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, довіреність №01-26/3074 від 19.03.2019 року;

1-го відповідача адвокат ОСОБА_2, довіреність 01.01-14/7903-18 від 17.12.2018 року, свідоцтво ЧН №000398 від 20.07.2018 року; ОСОБА_3, довіреність 01-01-23/24-19 від 03.01.2019 року;

2-го відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 підприємства «Харківводоканал» м. Харків (вх. №722 Х/1-18)

на ухвалу господарського суду Харківської області від 25.02.2019 року у справі №922/3388/15, постановлену в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Добреля Н.С.), повний текст якої складено 27.02.2019 року.

за позовом Акціонерного товариства «Харківобленерго» (попереднє найменування Акціонерна компанія «Харківобленерго»)

до 1-го відповідача ОСОБА_4 підприємства «Харківводоканал», м. Харків;

2-го відповідача ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "ФК "Трансфербутик", м. Запоріжжя

про стягнення 19 838 732,68 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.02.2019 року у справі №922/3388/15 в задоволенні заяви ОСОБА_4 підприємства «Харківводоканал» про надання відстрочки виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 06.09.2018 року відмовлено.

Комунальне підприємство «Харківводоканал» з ухвалою суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду Харківської області від 25.02.2019 року у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким заяву ОСОБА_4 підприємства «Харківводоканал» про надання відстрочки виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 06.09.2018 року задовольнити.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Надаючи оцінку наданим КП «Харківводоканал» платіжним дорученням, господарський суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що вказані платіжні доручення вимушено направлені на погашення заборгованості перед АТ «Харківобленерго» за інший період, відстрочка сплати якої, на відміну від заборгованості у даній справі закінчилась ще 29.05.2018 року та на протокол №2 від 26.05.2017 року територіальної комісії з питань узгодження різниці в тарифах Харківської обласної державної адміністрації.

Господарським судом першої інстанції не було враховано, що звіт незалежного аудитора був складений у відповідності до вимог Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність» та являє собою належний, достовірний та самостійний письмовий доказ, який відповідає вимогам ст.ст.76-79, ст.91 ГПК України.

У відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256 «Про затвердження порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» на рахунок зі спеціальним режимом використання КП «Харківводоканал» в Державній казначейській службі Харківської області отримано 6,075 млн. грн. державних субвенцій на компенсацію витрат підприємства за надані послуги пільговим категоріям населення.

Із вказаної суми 3 млн. грн. буде перераховано в рахунок погашення заборгованості на виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 06.09.2018 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2019 року, суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.03.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 підприємства «Харківводоканал» на ухвалу господарського суду Харківської області від 25.02.2019 року у справі; учасникам справи встановлено строк до 27.03.2019 року на протязі якого вони мають право подати відзиви на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам частини 2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України; призначено справу до розгляду на 03.04.2019 року.

14.03.2019 року на адресу суду від 1-го відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи (вх.№2677), а саме: копію платіжного доручення №7 від 27.02.2019 року та виписку по рахунку від 28.02.2019 року, яке долучено до матеріалів справи.

26.03.2019 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3088), в якому останній просить апеляційну скаргу КП «Харківводоканал» залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду Харківської області від 25.02.2019 року залишити без змін, який долучено до матеріалів справи.

03.04.2019 року на адресу суду від представника 1-го відповідача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги (вх.№3415), які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 03.04.2019 року представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу господарського суду першої інстанції залишити без змін; представник апелянта просив ухвалу місцевого господарського суду скасувати та задовольнити заяву про надання відстрочки виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 06.09.2018 року до 06.09.2019 року.

У судове засідання 03.04.2019 року представник 2-го відповідача не зявився.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 року оголошено перерву у розгляді справи до 04.04.2019 року.

У судовому засіданні 04.04.2019 року представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу господарського суду першої інстанції залишити без змін; представник апелянта просив ухвалу місцевого господарського суду скасувати та задовольнити заяву про надання відстрочки виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 06.09.2018 року до 06.09.2019 року.

У судове засідання 04.04.2019 року представник 2-го відповідача не зявився.

Процесуальні документи у даній справі направлялись на адресу ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "ФК "Трансфербутик" в порядку приписів ст. 242 ГПК України та із дотриманням вимог ч. 4 ст. 120 ГПК України. Разом з тим, ухвала суду у справі була повернута на адресу суду апеляційної інстанції із довідкою пошти від 20.03.2019 року про повернення з вказівкою «ліквідовано» (а.с.53-54, том 7).

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "ФК "Трансфербутик" знаходиться в стані припинення, який долучено до матеріалів справи (а.с. 96, том 7).

Крім того, вказану ухвалу суду від 03.04.2018 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.07.2015 року позовні вимоги задоволено повністю.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 року по справі №922/3388/15 апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення господарського суду Харківської області від 21.07.2015 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_4 підприємства "Харківводоканал" на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" вартості електричної енергії в розмірі 19 625 004,84 грн. та в цій частині припинено провадження у справі. В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 21.07.2015 року у справі № 922/3388/15 залишено без змін.

У жовтні 2017 року Акціонерна компанія "Харківобленерго" звернулася до Харківського апеляційного господарського суду із заявою про перегляд постанови Харківського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 року у справі №922/3388/15 .

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2018 року в задоволенні заяви акціонерної компанії "Харківобленерго" про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Харківського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 року у справі № 922/3388/15 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 02.07.2018 року касаційну скаргу Акціонерної компанії "Харківобленерго" на ухвалу Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2018 року задоволено частково. Ухвалу Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2018 року у справі №922/3388/15 скасовано. Справу №922/3388/15 направлено на новий розгляд до Харківського апеляційного господарського суду.

06.09.2018 року постановою Харківського апеляційного господарського суду заяву Акціонерної компанії "Харківобленерго" про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Харківського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 року у справі № 922/3388/15 задоволено, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 року у справі № 922/3388/15 скасовано в частині скасування рішення господарського суду Харківської області від 21.07.2015 року у справі № 922/3388/15 в частині стягнення з ОСОБА_4 підприємства "Харківводоканал" на користь Акціонерного товариства "Харківобленерго" вартості електричної енергії в розмірі 19 625 004,84 грн та прийнято нове рішення, яким позов в цій частині задоволено.

15.02.2019 року на адресу господарського суду Харківської області від КП «Харківводоканал» надійшла заява (вх. № 4206) про надання відстрочки виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 06.09.2018 року в порядку статті 331 ГПК України. В обґрунтування поданої заяви, боржник вказував таке: на даний час існують об`єктивні обставини, які унеможливлюють виконання вказаної постанови у строк до 06.03.2019 року; проте, відповідно до Звіту незалежного аудитора існують обґрунтовані позитивні прогнози щодо фінансового стану КП "Харківводоканал" та фактична можливість виконати постанову в строк до 06.09.2019 року; відповідно до зазначеного Звіту касові надходження КП "Харківводоканал" за 2019 рік будуть становити ,00 грн.; впродовж другого-третього кварталу поточного року КП "Харківводоканал" має отримати субвенції у сумі 74768228,37 грн.; в квітні 2019 року передбачено продовження процедури державних компенсацій шляхом проведення розрахунків згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256 на загальну суму 30,0 млн. грн..

25.02.2019 року господарським судом Харківської області постановлено оскаржувану ухвалу, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обовязки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Місцевий господарський суд, відмовляючи в задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду виходив з того, що відповідачем не надано належних доказів, які б свідчили про наявність виключних обєктивних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Згідно ст. 331 ГПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 ГПК України.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Положеннями п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст.326 ГПК України закріплено принцип обов'язковості рішень суду, згідно із яким судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України. Відповідно до ч. 2 ст. 326 ГПК України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 13.12.2012 року у справі № 18-рп/2012 вказано на те, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. У рішенні Конституційного Суду України від 25.04.2012 року у справі № 11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Далі-Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін ( рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hor№sby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgme№ts a№d Decisio№s 1997-II).

За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" , № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V), а існування заборгованості, підтверджене обов'язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року, заява № 3236/03, п. 43).

Згідно п.1 ст.6 Конвенції остаточні судові рішення не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати ( рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, п. 27).

Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством так і на практиці (рішення від 7.06.2005 року у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84).

Саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції.

За матеріалами справи, на підтвердження обставин, викладених у заяві, боржником було надано до господарського суду першої інстанції звіт незалежного аудитора; постанову Харківського апеляційного господарського суду по справі № 922/4928/15; платіжні доручення про сплату заборгованості на користь АТ «Харківобленерго»; листування з приводу становлення тарифів на послуги централізованого постачання холодної води та водовідведення.

Стягувачем, в обґрунтування заперечень проти задоволення заяви боржника, було надано довідки про розмір заборгованості КП "Харківводоканал" перед АТ «Харківобленерго» та звіт про фінансові результати підприємства.

Господарський суд першої інстанції дослідивши подані боржником докази на підтвердження обґрунтованості заяви про надання відстрочки, вірно встановив, що посилання боржника на те, що у другому-третьому кварталі поточного року ним будуть отримані субвенції для погашення існуючої заборгованості є лише припущеннями.

Матеріали справи не містять доказів надання відповідних субвенцій у зазначений боржником період.

Разом з тим, сплата заборгованості боржником не може залежати від наданих субвенцій, оскільки рішення суду, яке набрало законної сили підлягає обовязковому виконанню.

Господарським судом першої інстанції вірно зазначено на те, що матеріалами справи не підтверджено факт на який посилається боржник щодо того, що у квітні 2019 року передбачено продовження процедури державних компенсацій шляхом проведення розрахунків згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256, що на його думку також дозволить погасити існуючу заборгованість, оскільки будь-яких доказів того, що відповідні надходження будуть саме у квітні 2019 року боржником не надано.

Також, господарським судом першої інстанції вірно встановлено, що надані боржником платіжні доручення, на які останній посилається як на підставу часткового виконання зобов'язань щодо сплати боргу, не стосуються виконання судового рішення у даній справі, оскільки: заборгованість за платіжними дорученнями № 202, 341, 264, 742, 435, 950, 863, 1154, 1067 сплачувалась за травень 2015 року, а за платіжними дорученнями № 1, 2, 3, 4, 5, 6 - за травень, червень та липень 2015 року, в той час, як рішенням господарського суду у даній справі було стягнуто заборгованість за квітень 2015 року.

Отже, аргументи апелянта щодо надання невірної оцінки господарським судом першої інстанції зазначеним вище платіжним дорученням, з тих підстав, що вони вимушено направлені на погашення заборгованості перед АТ «Харківобленерго» за інший період, відстрочка сплати якої, на відміну від заборгованості у даній справі закінчилась ще 29.05.2018 року та на протокол №2 від 26.05.2017 року територіальної комісії з питань узгодження різниці в тарифах Харківської обласної державної адміністрації, не приймаються.

Щодо посилань боржника на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.04.2018 року у справі № 820/1410/18, яким на його думку було визнано протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України щодо неприйняття рішення про перерахування КП «Харківводоканал» субвенцій та зобов'язано його вчинити такі дії, господарським судом першої інстанції вірно зазначено на те, що вказані обставини не доводять наявність підстав для надання відстрочки виконання рішення господарського суду у даній справі, оскільки боржник фактично вказує на те, що останній фінансується виключно бюджетними коштами, в той час, як КП "Харківводоканал" є комунальним підприємством.

За практикою Верховного Суду України відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, а тому виконання судового рішення не може залежати від надання субвенцій підприємству.

Також, господарським судом першої інстанції проаналізовано посилання боржника на звіт незалежного аудитора, як на підставу того, що КП «Харківводоканал» перебуває у скрутному матеріальному стані, оскільки невиконання зобов'язань з компенсації різниці в тарифах та несвоєчасне затвердження Регулятором економічно обґрунтованих тарифів КП «Харківводоканал» спричиняє умови для складного фінансового стану підприємства та вірно зазначено на те, що такий звіт не є висновком експерта в розумінні ч. ч ст. 98 ГПК України, оскільки експерт має бути попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Несвоєчасне затвердження тарифів КП «Харківводоканал» не є підставою для звільнення боржника від обов'язку сплатити заборгованість; доказів того, що затвердження відповідних тарифів призведе до наявності у боржника достатніх коштів для погашення боргу матеріали справи не містять.

А за таких обставин не приймаються аргументи апелянта на те, що господарським судом першої інстанції не було враховано, що звіт незалежного аудитора був складений у відповідності до вимог Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність» та являє собою належний, достовірний та самостійний письмовий доказ.

Також, безпідставне є посилання боржника на листування з НКРЕКП та довідку № 12/1, оскільки не може бути доказом в розумінні ст.ст.76-79 ГПК України в підтвердженням обставин, які могли б істотно ускладнювати чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обставини на які посилається боржник у заяві про надання відстрочки є лише його припущеннями, оскільки належних доказів того, що КП "Харківводоканал" отримає кошти, достатні для погашення заборгованості у даній справі до 06.09.2019 року боржником надано не було.

Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду повинні бути об'єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Безпідставне надання розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Питання щодо надання відстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з'ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. Суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Місцевим господарським судом обґрунтовано прийнято до уваги те, що відповідно до наданих стягувачем довідок про заборгованість КП "Харківводоканал" перед АТ "Харківобленерго", останній знаходиться в критичних економічних умовах через не виконання боржником своїх договірних зобов`язань; заборгованість боржника перед стягувачем станом на 01.02.2019 року становить 2 169 586 155,24 грн., в той час як заборгованість станом на 01.09.2018 року її розмір складав 1 946 678 675,89 грн.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість КП "Харківводоканал" збільшилась, у зв`язку з чим твердження боржника щодо вчинення ним дій для погашення заборгованості є безпідставними; неплатежі КП "Харківводоканал" за спожиту електроенергію можуть позбавити АТ "Харківобленерго" можливості своєчасної оплати за придбану у ДП "Енергоринок" електроенергію та призвести до додаткових фінансових витрат, пов`язаних із несвоєчасними платежами перед ДП "Енергоринок".

Господарський суд першої інстанції вірно враховув те, що КП "Харківводоканал" вже зверталось до господарського суду із заявою про надання відстрочки у даній справі, яку було надано до 06.03.2019 року.

Отже, аргументи апелянта про те, що у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256 «Про затвердження порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» на рахунок зі спеціальним режимом використання КП «Харківводоканал» в Державній казначейській службі Харківської області отримано 6,075 млн. грн. державних субвенцій на компенсацію витрат підприємства за надані послуги пільговим категоріям населення та ,що із вказаної суми саме 3 млн. грн. буде перераховано в рахунок погашення заборгованості на виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 06.09.2018 року не приймаються, так як не підтверджені доказами в розумінні ст.ст.76-79 ГПК України.

Колегія суддів зазначає, що господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про те, що до заяви про відстрочення виконання рішення суду заявником не додано жодних доказів в підтвердження обставин, з існуванням яких законодавство пов'язує можливість надання відстрочки або розстрочки виконання судового рішення та доказів в підтвердження того, що підприємство буде спроможне виконати рішення після спливу строку, на який заявник просить відстрочити його виконання

А отже, заявником не надано достатніх доказів того, що надання відстрочення сприятиме реальному виконанню судового рішення.

Також, враховуючи майнові інтереси стягувача, який є постачальником електричної енергії за регульованим тарифом і здійснює свою діяльність на території Харківської області, є одним із найкрупніших постачальників електричної енергії та відіграє важливу роль у забезпеченні стабільного та сталого функціонування енергетичної системи України, господарський суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для надання відстрочки КП "Харківводоканал" .

Отже, висновок місцевого господарського суду відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 р.).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 р.)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. ст. 255, 269, 270, ч.6 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 підприємства «Харківводоканал» залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 25.02.2019 року у справі №922/3388/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено 05.04.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя М.М. Слободін