ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2403/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Філінюка І.Г.

суддів: Аленіна О.Ю., Лавриненко Л.В.,

секретар судового засідання - Чеголя Є.О.

за участю представників сторін:

від ТОВ «Завод Спеціалізованого машинобудування» - адвокат Бондаренко Д.М., ордер серії КВ № 107740 від 26.09.2018;

від ДП «Житомирський бронетанковий завод» - Малий М.С., наказ № 82-ОД від 19.03.2019;

Представник ТОВ «Дівітіс» в судове засідання не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Спеціалізованого машинобудування»

на рішення Господарського суду Одеської області від 30.01.2019

суддя - Степанова Л.В.

Час і місце ухвалення: 10:36:20 год., м. Одеса

Дата складання повного тексту 01.02.2019

у справі № 916/2403/18

за позовом Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод»

до відповідачів:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Дівітіс»;

2.Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Спеціалізованого машинобудування»

про визнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Житомирський бронетанковий завод» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Дівітіс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Спеціалізованого машинобудування» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №3 від 15.09.2016.

В обґрунтування позовних вимог Державне підприємство «Житомирський бронетанковий завод» посилається на те, що вказаний договір був укладений без надання письмової згоди Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод», що є порушенням п.10.10. договору №165 від 01.10.2014, укладеного між Державним підприємством «Житомирський бронетанковий завод» та ТОВ «Дівітіс».

Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.01.2019 позов Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Дівітіс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Спеціалізованого машинобудування» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №3 від 15.09.2016 - задоволено у повному обсязі.

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги №3 від 15.09.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дівітіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод Спеціалізованого машинобудування».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дівітіс» на користь Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» 881,00грн. судового збору.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Спеціалізованого машинобудування» на користь Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» 881,00 грн. судового збору.

Рішення Господарського суду Одеської області мотивоване тим, що укладаючи договір про відступлення права вимоги №3 від 15.09.2016, ТОВ «Дівітіс» відповідної письмової згоди від ДП «Житомирський бронетанковий завод», як сторони договору №165 від 01.10.2014 на відступлення права вимоги боргу не отримав.

Так місцевий господарський суд зазначив, що оскільки спірний договір про відступлення права вимоги №3 від 15.09.2016 про заміну кредитора за договором №165 від 01.10.2014, суперечить вимогам частини першої статті 516 Цивільного кодексу України, зокрема, укладений без надання на те погодження позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору про відступлення права вимоги №3 від 15.09.2016 недійсним.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод Спеціалізованого машинобудування» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 30.01.2019 у справі №916/2403/18 повністю та ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги:

ТОВ «Завод Спеціалізованого машинобудування» зазначає, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ДП «Житомирський бронетанковий завод» не давало письмової згоди на укладення договору про відступлення права вимоги за основним договором № 165 від 01.10.2014 року. При цьому, суд не взяв до уваги доводи ТОВ «Завод «Спецмашбуд» про те, що листом №01-11 4944 від 27.12.2017 та доданим до нього актом звірки розрахунків, позивач ДП «Житомирський бронетанковий завод» підтвердив наявність заборгованості перед новим кредитором ТОВ «Завод «Спеціалізованого машинобудування», оскільки, на думку суду, такий акт не є належним та допустимим доказом проведення цих операцій та існування господарських зобов'язань у сторін.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод Спеціалізованого машинобудування» вважає такий висновок помилковим, з огляду, зокрема, на правову позицію, викладену в постанові Верховного суду у справі № 910/9004/13, у якій зазначено, що акт звірки взаєморозрахунків не є майновою дією, оскільки його складення не потягло відчуження майна боржника, прийняття ним зобов'язань без відповідних майнових дій іншої сторони, відмови від власних майнових вимог, тощо, але є похідним доказом, що підтверджує заборгованість.

Також, скаржник просить суд звернути увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного суду у справі № 825/1468/18, згідно з якою акт посвідчує стан розрахунків та наявність заборгованості, яка рахується у складі бухгалтерського обліку платників податків.

Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Спеціалізованого машинобудування» наголошує на тому, що саме надсилання (дія особи) акту звірки розрахунків з супровідним листом (письмова форма правочину) на адресу ТОВ «Завод «Спецмашбуд», а не на адресу ТОВ «ДІВІТІС» є доказом письмового погодження ДП «ЖБТЗ» відступлення права вимоги за основним договором. Натомість, висновки суду першої інстанції з приводу зазначеного не відповідають обставинам справи.

Отже, скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції про визнання вищевказаного листа №01-11/4944 від 27.12.2017 та доданого до нього акту звірки недопустимими та неналежними доказами суперечить вимогам статті 73, 76,77 ГПК України.

Крім того, скаржник зазначає, що умовами Договору № 165 від 1 жовтня 2014 року, зокрема п. 7.5, прямо передбачено наслідки передачі прав і обов'язків третім особам без письмової згоди сторони, а саме штрафні санкції. Відсутність письмової згоди не тягне за собою недійсність правочину щодо передачі таких прав ані в розумінні ЦКУ, ані виходячи з умов Договору.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи.

15.03.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ДП «Житомирський бронетанковий завод» надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить відмовити ТОВ «Завод Спеціалізованого машинобудування» в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Одеської області від 30.01.2019 у справі № 916/2403/18 залишити без змін.

ДП «Житомирський бронетанковий завод» зазначає, що лист №01-11/4944 від 27.12.2017 не містить відомостей та будь якої інформації, щодо договору про відступлення права вимоги №3 від 15.09.2016, а підписаний акт звірки розрахунків свідчить лише про наявність у позивача заборгованості, а не про надання позивачем письмової згоди Постачальнику - ТОВ «Дівітіс» на відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за цим договором №165 від 01.10.2014, що за змістом п.10.10. договору не є тотожною дією.

Суд першої інстанції дійшов до законного та обґрунтованого висновку, що вказаний акт звірки розрахунків не містить посилань на договір №165 від 01.10.2014, у зв'язку з чим, він не приймається судом до уваги як доказ наявності заборгованості та доказів надання позивачем письмової згоди на відступлення права вимоги.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Спеціалізованого машинобудування» на рішення Господарського суду Одеської області від 30.01.2019 у справі № 916/2403/18.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2019 призначено справу № 916/2403/18 до розгляду на 02.04.2019 об 11:00 год.

В судовому засіданні 02.04.2019 представники ТОВ «Завод Спеціалізованого машинобудування» доводи апеляційної скарги підтримали, представник Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення Господарського суду Одеської області від 30.01.2019 залишити без.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду переглядає рішення Господарського суду Одеської області в межах доводів та вимог апеляційних скарг, передбачених статтею 269 ГПК України.

Як вбачається із матеріалів справи, 01.10.2014 між Державним підприємством «Житомирський бронетанковий завод» (позивач, Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дівітіс» (відповідач 1, Постачальник) укладено договір №165, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується передати, а Покупець - прийняти й оплатити продукцію, вказану у видаткових накладних, на умовах передбачених договором (п.1.1. договору).

Відповідно до п.10.10. договору №165 від 01.10.2014 сторони встановили, що жодна зі сторін не має права передавати третім особам повністю або частково свої права та обов'язки за даним Договором без попередньої письмової згоди іншої сторони.

15.09.2016 між ТОВ «Дівітіс» (первісний кредитор) та ТОВ «Завод «Спеціалізованого машинобудування» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги №3, за умови якого первісний кредитор передає Новому кредиторові, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за договором №165 від 01.10.2014, укладеним між Первісним кредитором та Державним підприємством «Житомирський бронетанковий завод».

Пунктом 1.2 договору про відступлення права вимоги від 15.09.2016 №3 визначено, що за договором №3, Новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов'язань за основним договором та відповідає за зобов'язання перед Постачальниками Первісного кредитора.

Відповідно до п. 5.1 Договору від 15.09.2016 №3, цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

Звертаючись з позовною заявою, ДП «Житомирський бронетанковий завод», зазначив, що враховуючи погоджену умову, щодо порядку передачі прав та обов'язків по договору №165 (п.10.10), а також той факт, що ДП «Житомирський бронетанковий завод» не надавав попередньої письмової згоди на передачу повністю або частково прав та обов'язків по договору №165 ТОВ «Завод Спеціалізованого машинобудування», укладений між Відповідачами договір про відступлення права вимоги №3 від 15.09.2016, є недійсним.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог та визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 15.09.2016 №3 з огляду на наступне.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1, 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначена норма кореспондується з положеннями частини першої статті 207 Господарського кодексу, згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Стаття 512 Цивільного кодексу України визначає перелік основних підстав для заміни кредитора у зобов'язанні. Зокрема, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Оспорюваний договір про відступлення права вимоги є правочином про передачу вимог первісного кредитора новому кредиторові, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 статті 516 Цивільного кодексу України містить положення, згідно з яким заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, за п.10.10. договору №165 від 01.10.2014 сторони встановили, що жодна зі сторін не має права передавати третім особам повністю або частково свої права та обов'язки за даним Договором без попередньої письмової згоди іншої сторони.

Колегія суддів зазначає, що пунктом 10.10. договору №165 від 01.10.2014 сторони обмежили передання іншим особам без письмової згоди іншої сторони як прав так і обов'язків за договором.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає поняття зобов'язання та підстави його виникнення, за якими зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (частина 3 статті 510 Цивільного кодексу України).

За зобов'язаннями, що виникають із договору поставки, як двостороннього правочину (статті 202, 712 Цивільного кодексу України та стаття 265 Господарського кодексу України), кожна із сторін має одночасно і права, і обов'язки, а тому вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

А відтак, зобов'язання за договором поставки в цілому включає в себе не тільки обов'язки сторін, але й права, тому й передача права вимоги, що виникає на підставі такого договору має відбуватись відповідно до умов договору та закону.

Як встановлено судом першої інстанції, 15.09.2016 укладаючи договір про відступлення права вимоги №3, ТОВ «Дівітіс» відповідної письмової згоди від ДП «Житомирський бронетанковий завод», як сторони договору №165 від 01.10.2014р. на відступлення права вимоги боргу не отримав.

Доказів отримання згоди боржника на укладення договору відступлення права вимоги сторонами до суду першої інстанції надано не було, матеріали справи також доказів не містять

Враховуючи наведені вище положення цивільного законодавства та умови пункту 10.10. договору №165 від 01.10.2014, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду Одеської області, про наявність підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України з урахуванням того, що вказаний спірний договір вчинений відповідачами без попередньої письмової згоди на те позивача.

Колегія суддів також враховує позиції Верховного Суду викладену у постанові від 02.03.2018 у справі № 904/9674/16.

Мотиви відхилення аргументів апеляційної скарги.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод Спеціалізованого машинобудування» наголошує на тому, що саме надсилання (дія особи) акту звірки розрахунків з супровідним листом (письмова форма правочину) на адресу ТОВ «Завод «Спецмашбуд», а не на адресу ТОВ «ДІВІТІС» є доказом письмового погодження ДП «Житомирський бронетанковий завод» відступлення права вимоги за основним договором, колегія суддів не приймає зазначені доводи, відповідно до наступного.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до частин першої, другої статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів зауважує, що Акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб'єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб'єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб'єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Крім того, лист №01-11/4944 від 27.12.2017 не містить відомостей та будь якої інформації, щодо договору про відступлення права вимоги №3 від 15.09.2016.

Суд зазначає, що підписаний головним бухгалтером позивача ОСОБА_4 акт звірки розрахунків свідчить лише про наявність у позивача заборгованості, а не про надання позивачем письмової згоди Постачальнику - ТОВ «Дівітіс» на відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за цим договором №165 від 01.10.2014, що за змістом п.10.10. договору не є однією і тією дією.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції вказаний акт звірки розрахунків не містить посилань на договір №165 від 01.10.2014 у зв'язку з чим він не приймається судом до уваги як доказ наявності заборгованості та доказів надання позивачем письмової згоди на відступлення права вимоги.

Посилання скаржника на судову практику також, є помилковим, оскільки у зазначених постановах Верховний Суд зробив свої висновки щодо застосування норм права, виходячи з інших фактичних обставин справ.

Щодо тверджень скаржника, що умовами Договору № 165 від 1 жовтня 2014 року, зокрема п. 7.5, прямо передбачено наслідки передачі прав і обов'язків третім особам без письмової згоди сторони, а саме штрафні санкції. Відсутність письмової згоди не тягне за собою недійсність правочину щодо передачі таких прав ані в розумінні ЦКУ, ані виходячи з умов Договору, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до пункту 7.5. Договору №165 від 01.10.2014, сторони встановили, що у випадку передачі Постачальником третім особам повністю або частково своїх прав і/або обов'язків за даним договором без попередньої письмової згоди з Покупцем, Постачальник сплачує сплачує Покупцеві штраф у розмірі 50% від загальної вартості Продукції за цим договором.

Отже, зазначений пункт договору, встановлює відповідальність Товариства з обмеженою відповідальністю «Дівітіс», за порушення умов договору, щодо передачі прав третім особам без попередньої згоди позивача.

У відповідності з вимогами частин 1, 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлено статтею 215 ЦК України.

У зв'язку з наведеним, одним із законних і можливих способів захисту порушеного права позивача - Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» є визнання договору недійсним, що узгоджується з положеннями статей 15, 16, 203, 215 ЦК України.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 30.01.2019 у справі № 916/2403/18 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 ГПК України покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод Спеціалізованого машинобудування».

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Одеської області від 30.01.2019 у справі № 916/2403/18 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Спеціалізованого машинобудування» - залишити без задоволення.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод Спеціалізованого машинобудування».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, передбачені статтею 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 05.04.2019.

Головуючий суддя І.Г. Філінюк

суддя О.Ю. Аленін

суддя Л.В. Лавриненко