ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 918/539/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Селіваненка В.П. і Сухового В.Г.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОТІВКА ЕЛІТ"

на рішення господарського суду Рівненської області від 23.10.2018 (головуючий суддя Марач В.В.)

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.12.2018 головуючий Гудак А.В., судді: Петухов М.Г. і Олексюк Г.Є.)

у справі № 918/539/18

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОТІВКА ЕЛІТ" (далі - Позивач)

до товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство "Імені Воловікова" (далі - Відповідач)

про стягнення заборгованості в сумі 270 376,75 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом до Відповідача про стягнення 270 376,75 грн., з яких 202 078,80 грн. основного боргу, 12 792,58 грн. 3% річних та 55 505,37 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору поставки від 30.12.2016 № 30/12-2016/2 (далі - Договір від 30.12.2016) Позивач поставив Відповідачу мелясу (товар) на загальну суму 594 000,00 грн. У свою чергу, Відповідач згідно з актом повернення постачальнику від 21.04.2017 № 3 здійснив часткове повернення товару у кількості 197 940,00 кг на загальну суму 391 921,20 грн. Проте вартість отриманого товару Відповідачем не сплачено, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 202 078,80 грн.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 23.10.2018, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.12.2018, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 3% річних у сумі 12 792,58 грн., інфляційні втрати в сумі 55 505,37 грн. та судовий збір у сумі 1 024,47 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що Позивач довів несвоєчасність виконання грошових зобов'язань зі сторони Відповідача за Договором, а Відповідач вказаних обставин належними та достатніми доказами не спростував. У той же час Позивач не довів належними та допустимими доказами наявності зі сторони Відповідача невиконання зобов'язань з оплати вартості отриманого товару за видатковою накладною від 30.12.2016 № 1075.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно застосовано положення статті 601 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, що 30.12.2016 Позивачем (постачальник) та Відповідачем (покупець) укладено Договір, за умовами якого постачальник зобов'язаний у порядку та строки, встановлені договором, передати у власність покупця мелясу (далі - товар), а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах визначених цим договором.

Відповідно до пунктів 2.1-2.4 Договору від 30.12.2016 одиниця виміру кількості товару: тонна. Загальна кількість товару, що підлягає передачі, становить 300,000 (триста тонн) тонн +/-5%. Ціна однієї тонни товару складає 1 980,00 (одна тисяча дев'ятсот вісімдесят грн., 00 коп.) гривень, у тому числі ПДВ. Загальна вартість товару складає 594 000,00 (п'ятсот дев'яносто чотири тисячі грн., 00 коп.) гривень +/-5%, у тому числі ПДВ.

Згідно з пунктами 3.2-3.3 Договору від 30.12.2016 термін передачі товару - до 28.02.2017. Моментом передачі партії товару вважається дата підписання видаткової накладної.

Пунктом 5.2 Договору від 30.12.2016 сторони передбачили, що датою оплати товару вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до пункту 9.2 Договору від 30.12.2016 цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.03.2017. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності, у тому числі від неустойки за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Позивач на виконання Договору від 30.12.2016 здійснив поставку товару (меляси), а Відповідач отримав даний товар, що підтверджується видатковою накладною від 30.12.2016 № 1075 на суму 594 000,00 грн.

Однак Відповідачем було здійснено часткове повернення товару (меляси) Позивачу на суму 391 921,20 грн., що підтверджується накладною про повернення постачальнику від 21.04.2017 № 3. Тобто сума основного боргу Відповідача складає 202 078,80 грн.

24.04.2018 Позивачем на адресу Відповідача була надіслана претензія від 16.04.2018 № 103-ЛЕ з вимогою протягом десятиденного строку з моменту отримання претензії погасити заборгованість у розмірі 594 000,00 грн. на поточний рахунок № 5401 у ПАТ АТ "Південний", МФО 328209, яка (претензія) була залишена Відповідачем без відповіді та задоволення.

Також судами встановлено, що 28.08.2018 товариством з обмеженою відповідальністю "Дельта-Інжиніринг" (первісний кредитор) та Відповідачем (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 4-ВЛ (далі - Договір № 4-ВЛ), за умовами якого первісний кредитор передає (відступає) належне йому право вимоги на загальну суму 1 497 893,92 грн. згідно з договорами: від 01.07.2014 № 19-15/НП на суму 1 495 822,11грн.; від 01.04.2013 № 57-А на суму 2 071,81грн., укладеними Позивачем (боржник) і первісним кредитором, а новий кредитор на умовах договору № 4-ВЛ приймає право вимоги, що належить первісному кредитору за основними договорами.

28.08.2018 товариством з обмеженою відповідальністю "Дельта-Інжиніринг" та Відповідачем підписаний акт приймання-передачі документів згідно з Договором №4-ВЛ, яким зафіксовано, що первісним кредитором передано, а новим кредитором отримано наступні документи: договір про надання послуг від 01.07.2014 № 19-15/НП; акт виконаних робіт від 28.02.2017 № 58; акт виконаних робіт від 06.03.2017 № 73; акт виконаних робіт від 31.03.2017 № 76; договір на здійснення авторського нагляду від 01.04.2013 № 57-А; акт виконаних робіт від 27.12.2016 № 646; акт виконаних робіт від 31.01.2017 № 52; податкова накладна від 06.03.2017 № 3; податкова накладна від 31.03.2017 № 11; податкова накладна від 28.02.2017 № 6; податкова накладна від 31.01.2017 № 7; податкова накладна від 27.12.2016 № 8 та докази їх подання до автоматизованої ситеми органів "Єдине вікно подання електронних документів" ДФС України.

Листом від 30.08.2018 № 97 товариство з обмеженою відповідальністю "Дельта-Інжиніринг" повідомило Позивача про відступлення, на підставі Договору № 4-ВЛ, на користь Відповідача права вимоги за укладеними з Позивачем договорами від 01.07.2014 № 19-15/НП на суму 1 495 822,11грн. та від 01.04.2013 № 57-А на суму 2 071,81грн.

30.08.2018 Відповідачем на адресу Позивача направлено заяву, в якій Відповідачем заявлено про припинення зобов'язання щодо сплати ним на користь Позивача боргу в сумі: 616 870,23 грн. за договором від 20.07.2017 № 20/07-17/СЛ; 202 078,80 грн. за Договором від 30.12.2016; 678 944,89 грн. за договором від 01.09.2016 № 01/09-16/ВК, внаслідок зарахування боргу Позивача у сумі 1 497 893,92 грн. за Договором № 4-ВЛ.

Приймаючи рішення у справі, суди виходили з того, що згідно із статтею 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини другої статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтями 662, 692 ЦК України передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Наведені норми кореспондуються з положеннями статті 712 ЦК України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 526 ЦК України, статей 193, 198 ГК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з пунктом 4.1 Договору від 30.12.2016 приймання товару по кількості здійснюються в порядку, що визначається чинним законодавством України.

Пунктом 2.6 Договору від 30.12.2016 передбачено, що моментом передачі партії товару вважається дата підписання видаткової накладної.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Надана Позивачем видаткова накладна містить найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, найменування товару, його кількість, вартість, та інші необхідні реквізити, тобто відповідає вимогам законодавства, тому визнана судами первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Пунктом 5.1 Договору від 30.12.2016 сторони узгодили, що розрахунки за цим договором здійснюються у національній валюті шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до частин першої та другої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

При цьому судами встановлено, що Відповідачем було здійснено часткове повернення товару (меляси) Позивачу на суму 391 921,20 грн., що підтверджується накладною про повернення постачальнику від 21.04.2017 № 3.

Отже, сума основного боргу Відповідача складає 202 078,80 грн. Доказів сплати даної заборгованості Відповідачем суду як першої, так і апеляційної інстанції не надано.

Водночас 28.08.2018 Відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю "Дельта-Інжиніринг" укладено Договір № 4-ВЛ, за умовами якого товариство з обмеженою відповідальністю "Дельта-Інжиніринг" передало Відповідачу належне йому право вимоги до Позивача згідно з договорами від 01.07.2014 № 19-15/НП на суму 1 495 822,11 грн., від 01.04.2013 № 57-А на суму 2 071,81 грн. Про відступлення права вимоги Позивач був повідомлений листом від 30.08.2018 № 97.

За правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги - це одностороння угода, яка оформляється заявою однієї із сторін, згідно з вимогами статті 601 ЦК України.

Однак якщо ця угода суперечить вимогам чинного законодавства та інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, то сторона має право звернутись за захистом своїх охоронюваних законом прав з позовом до суду про визнання її недійсною, з урахування частини першої, пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однією сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Отже вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов'язку заявника перед адресатом, так і обов'язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством; за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов'язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов'язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов'язані з виконанням.

Таким чином, зарахування можливе за наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однією з сторін. Зарахування, проведене за заявою однієї сторони, діє з моменту, коли є у наявності всі умови для зарахування.

Заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування, а якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду, що в подальшому буде підставою для перегляду рішення в даній справі за новивиявленими обставинами.

Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язань (наприклад, недопустимість зарахування зустрічних вимог згідно з статтею 203 ГК України та статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до господарського суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Судами встановлено, що докази оскарження Позивачем вимоги про зарахування зустрічних вимог чи докази неможливості зарахування зустрічних вимог, зазначених у заяві Відповідача від 30.08.2018 № 700, у матеріалах справи відсутні.

Також судами встановлено, що за Договором від 30.12.2016 Позивач є кредитором, а Відповідач - боржником, а за Договором № 4-ВЛ Відповідач є кредитором, а Позивач - боржником, що свідчить про те, що вимоги, які виникли між сторонами на підставі цих договорів, є зустрічними.

При цьому грошові вимоги мають розглядатися як однорідні у силу недиференційованості грошей як предмета виконання зобов'язань. Гроші як предмет задоволення майнової вимоги мають ознаку замінності, еквівалентності та інші властивості, що дозволяють проводити обмін та інші операції з грошами. Отже, вимога про сплату грошей за загальним правилом є однорідною із іншою вимогою про сплату грошей. Відтак, якщо зобов'язання які виникли між сторонами за укладеними договорами є грошовими, то вони є однорідними.

З матеріалів справи вбачається, що строк виконання зобов'язань за Договором від 30.12.2016 та за договорами: про надання послуг від 01.07.2014 № 19-15/НП; на здійснення авторського нагляду від 01.04.2013 № 57-А, вже настав.

Водночас, ще однією важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме - відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов'язань.

Судами встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази про наявність оспорювання Позивачем змісту, умов виконання та розміру зобов'язань передбачених за Договором № 4-ВЛ.

Крім того, в матеріалах справи також відсутні докази оспорювання Відповідачем - змісту, умов виконання та розміру зобов'язань передбачених Договором від 30.12.2016.

Отже, суди дійшли висновку про безспірність вимог, як зарахованих у рахунок виконання зобов'язань за Договором від 30.12.2016, так і переданих за Договором № 4-ВЛ.

Враховуючи викладене, суди дійшли висновку, що Відповідачем доведено належними та допустимими доказами факт припинення зобов'язання за Договором від 30.12.2016 шляхом зарахування зустрічної однорідної вимоги на підставі Договору № 4-ВЛ, а, отже, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 202 078,80 грн. не підлягають задоволенню.

Що ж до вимог Позивача про стягнення з Відповідача 12 792,58 грн. 3 % річних та 55 505,37 грн. інфляційних втрат, то суди виходили з того, що відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки судами встановлено факт прострочення виконання зобов'язання за Договором від 30.12.2016 до припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної однорідної вимоги на підставі Договору № 4-ВЛ, то нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 21.04.2017 по 05.07.2018 визнані судами правомірними.

Перевіривши розрахунок нарахувань та період їх нарахування, суди визнали його обґрунтованим та арифметично правильним, у зв'язку з чим дійшли висновку, що з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 12 792,58 грн. та інфляційних втрат у розмірі 55 505,37 грн.

За таких обставин суди дійшли висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки Позивач довів несвоєчасність виконання грошових зобов'язань зі сторони Відповідача за Договором від 30.12.2016, а Відповідач вказаних обставин належними та достатніми доказами не спростував. Поряд з цим Позивач не довів належними та допустимими доказами наявності зі сторони Відповідача (з урахуванням зарахування зустрічних вимог) невиконання зобов'язань з оплати вартості отриманого товару за видатковою накладною від 30.12.2016 № 1075.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди безпідставно застосували положення статті 601 ЦК України, не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки спростовуються викладеними у даній постанові доводами судів попередніх інстанцій.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки судами були прийняті рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави залишити їх без змін.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОТІВКА ЕЛІТ" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 23.10.2018 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.12.2018 у справі № 918/539/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя В. Селіваненко

Суддя В. Суховий