ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2019 р. Справа№ 910/5027/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 26.03.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Воленс Трейд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2019 (повне рішення складено 21.01.2019)

у справі №910/5027/18 (суддя О.А Грєхова)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Воленс Трейд»

про стягнення коштів в розмірі 115 007 220,81 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Воленс Трейд" (далі - відповідач) про стягнення коштів в розмірі 115 007 220,81 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що, оскільки судом визнано додаткову угоду № 3 від 29.03.2016 до договору поставки від 18.03.2016 № ЦЗВ-14-00816-01 недійсною, то позивачем безпідставно сплачено Товариству з обмеженою відповідальністю «Воленс Трейд» 92 477 002,97 грн., у зв'язку з чим позивач просить повернути безпідставно сплачені відповідачу кошти.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.01.2019 у справі №910/5027/18 позов задоволено частково: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 92477002,97 грн. безпідставно отриманих коштів та 499 527,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що, оскільки сторонами не надано доказів на підтвердження наявності у відповідача правових підстав для набуття коштів в розмірі 92 477 002,97 грн., що становить різницю між ціною, погодженою сторонами за недійсною додатковою угодою, та попередньо погодженою ціною у додатковій угоді № 2 від 25.03.2016, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в розмірі 92 477 002,97 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Воленс Трейд» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2019 скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права.

Апелянт також вказує, що спосіб захисту, передбачений ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, тому що порушує принципи верховенства права, справедливості та розумності.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення. Тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того, позивач вказує, що заявлені позовні вимоги про стягнення коштів, безпідставно набутих на виконання недійсного правочину, не суперечить нормам чинного законодавства, відповідає встановленим способам захисту порушеного права за наслідком недійсності правочину та обумовлюється неможливістю усунення наявного факту безпідставного збагачення за допомогою інших, спеціальних способів захисту, зокрема, реституції.

Позиції учасників справи

Представник відповідача у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

18.03.2016 між філією «Центр забезпечення виробництва» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця», що діє від імені та в інтересах Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі -замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет» (в подальшому змінено найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Воленс Трейд»), (далі - постачальник) укладено договір поставки №ЦЗВ-14-00816-01 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується поставити, а замовник прийняти та оплатити паливо рідинне та газ; оливи мастильні (дизельне паливо), назване в подальшому «товар», найменування, марка та кількість якого вказується у специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі.

Згідно з п. 2.1 договору ціна на товар, який продається за цим договором, встановлюється у національній валюті України - гривні на умовах FCA (франко-перевізник), станція відправлення в межах України із подальшим направленням за реквізитами вантажоодержувача, які вказуються в рознарядках замовника (відповідно до вимог «Інкотермс» у редакції 2010), і включає: вартість товару, всі податки та збори, що встановлені українським законодавством, у тому числі ПДВ, і вказується у специфікаціях до договору поставки.

Пунктами 2.3, 2.4 договору передбачено, що сторони планують за договором поставки поставити товар на суму 1 163 250 000, 00 грн., крім того, ПДВ 20 % - 232 650 000, 00 грн., на загальну суму 1 395 900 000, 00 грн. Ціна товару, зазначена у специфікаціях, не є твердою та може бути змінена сторонами шляхом підписання додаткової угоди виключно у випадках передбачених ч. 5 ст. 40 ЗУ «Про здійснення державних закупівель».

Кількість товару, який планується до поставки за договором поставки, вказується у специфікаціях до цього договору (п. 4.1 договору).

Сторони у п. 4.4 договору встановили, що прийом товару за кількістю, який поставлено в залізничній цистерні здійснюється замовником, у порядку, передбаченому Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України від 20.05.2008 № 281/171/578/155, зареєстрованої Міністерством юстиції України за № 805/15496 від 02.09.2008 зі складанням Акту приймання нафтопродуктів за кількістю за формою № 5-НП (додаток № 1).

Відповідно до п.п. 5.1, 5.2 договору постачальник протягом 3-х робочих днів із дати поставки товару, але пізніше 3-го числа наступного за звітнім місяцем, надає замовнику рахунок-фактуру, податкову накладну, копії накладних (залізничних) на кожну цистерну. Замовник, при виконанні постачальником пункту 6.1 цього договору та підписанні акту прийому-передачі згідно п. 3.6 та при наявності податкової накладної складеної та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України здійснює оплату в гривнях за банківськими реквізитами постачальника протягом 5 банківських днів із дати поставки товару, але не раніше надання постачальником всіх документів згідно п. 6.1 договору.

Приписами пункту 12.2 договору термін дії даного договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.12.2016, а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника та в частині оплати - до повного виконання.

18.03.2016 специфікацією №1 сторонами погоджено постачання дизельного палива у кількості 100 000 тон, вартістю 13 959, 00 грн. за тонну, на загальну суму - 1 395 900 000, 00 грн.

Додатковою угодою №1 від 23.03.2016 до договору сторонами погоджено специфікацію № 1 до договору прийняти в редакції на суму 1 349 881 197,19 грн., включити до договору специфікацію № 2 на суму 46 018 800 грн. та викласти п. 2.3 договору у новій редакції.

Згідно з п. 2.3 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 23.03.2016) сторони планують за договором поставки поставити товар на суму 1 163 249 997,66 грн., крім того, ПДВ 20 % - 232 649 999,53 грн., на загальну суму 1 395 899 997,19 грн.

Специфікацією № 1 від 18.03.2016 (в редакції додаткової угоди № 1 від 23.03.2016) сторонами погоджено постачання дизельного палива у кількості 96 703,288 тон, вартістю 13 959,00 грн. за тонну, на загальну суму - 1 349 881 197,19 грн.

Специфікацією № 2 від 18.03.2016 сторонами погоджено постачання дизельного палива у кількості 3 000 тон, вартістю 15 339,60 грн. за тонну, на загальну суму - 46 018 800 грн.

25.03.2016 додатковою угодою №2 до договору сторонами погоджено специфікацію № 1 до договору прийняти в виконаній її частині в третій редакції на суму 41 533 678,39 грн., включити до договору специфікацію № 3 на суму 1 308 347 510,16 грн. та викласти п. 2.3 договору у новій редакції.

Згідно з п. 2.3 договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 25.03.2016) сторони планують за договором поставки поставити товар на суму 1 163 249 990,46 грн., крім того, ПДВ 20 % - 232 649 998,09 грн., на загальну суму 1 395 899 988,55 грн.

Специфікацією № 1 від 18.03.2016 (в редакції додаткової угоди № 2 від 25.03.2016) сторонами погоджено постачання дизельного палива у кількості 2 975,405 тон, вартістю 13 959,00 грн. за тонну, на загальну суму - 41 533 678,39 грн.

Специфікацією № 3 від 18.03.2016 сторонами погоджено постачання дизельного палива у кількості 85 292,153 тон, вартістю 15 339,60 грн. за тонну, на загальну суму - 1 308 347 510,16 грн.

29.03.2016 додатковою угодою №3 до договору сторонами погоджено специфікацію № 3 до договору поставки прийняти в виконаній її частині в другій редакції на суму 30 158 687,20 грн., специфікацію № 2 до договору прийняти в другій редакції на суму 46 254 631,01 грн., включити до договору специфікацію № 4 на суму 1 277 954 987,74 грн. та викласти п. 2.3 договору у новій редакції.

Згідно з п. 2.3 договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 29.03.2016) сторони планують за договором поставки поставити товар на суму 1 163 249 986,95 грн., крім того, ПДВ 20 % - 232 649 997,39 грн., на загальну суму 1 395 899 984,34 грн.

Специфікацією № 2 від 18.03.2016 (в редакції додаткової угоди № 3 від 29.03.2016) сторонами погоджено постачання дизельного палива у кількості 3 015,374 тон, вартістю 15 339,60 грн. за тонну, на загальну суму - 46 254 631,01 грн.

Специфікацією № 3 від 18.03.2016 (в редакції додаткової угоди № 3 від 29.03.2016) сторонами погоджено постачання дизельного палива у кількості 1 965,937 тон, вартістю 15 339,60 грн. за тонну, на загальну суму - 30 156 687,20 грн.

Специфікацією № 4 від 18.03.2016 сторонами погоджено постачання дизельного палива у кількості 75 843,16 тон, вартістю 16 849,98 грн. за тонну, на загальну суму - 1 277 954 987,74 грн.

20.04.2016 додатковою угодою №4 до договору сторонами погоджено специфікацію № 4 до договору поставки прийняти в другій редакції на суму 1 193 708 087,74 грн., включити до договору специфікацію №5 на суму 69 583 250 грн. та викласти п. 2.3 договору у новій редакції.

Згідно з п. 2.3 договору (в редакції додаткової угоди № 4 від 20.04.2016), сторони планують за договором поставки поставити товар на суму 1 162 624 986,95 грн., крім того, ПДВ 20 % - 232 524 997,39 грн., на загальну суму 1 395 149 984,34 грн.

Специфікацією № 4 від 18.03.2016 (в редакції додаткової угоди № 4 від 20.04.2016) сторонами погоджено постачання дизельного палива у кількості 70 843,116 тон, вартістю 16 849,98 грн. за тонну, на загальну суму - 1 193 705 087,74 грн.

Специфікацією № 5 від 18.03.2016 сторонами погоджено постачання дизельного палива у кількості 5 000 тон, вартістю 16 699,98 грн. за тонну, на загальну суму - 83 499 900 грн.

12.05.2016 додатковою угодою №5 до договору сторонами погоджено специфікацію № 4 до договору поставки прийняти в третій редакції на суму 1 031 684 509,45 грн., специфікацію № 5 до договору поставки прийняти в другій редакції на суму 82 331 419,10 грн., включити до договору специфікацію № 6 на суму 163 189 056,59 грн. та викласти п. 2.3 договору у новій редакції.

Згідно з п. 2.3 договору (в редакції додаткової угоди № 5 від 12.05.2016) сторони планують за договором поставки поставити товар на суму 1 162 624 984,79 грн., крім того, ПДВ 20 % - 232 524 996,96 грн., на загальну суму 1 395 149 981,75 грн.

Специфікацією № 4 від 18.03.2016 (в редакції додаткової угоди № 5 від 12.05.2016) сторонами погоджено постачання дизельного палива у кількості 61 227,640 тон, вартістю 16 849,98 грн. за тонну, на загальну суму - 1 031 684 509,45 грн.

Специфікацією № 5 від 18.03.2016 (в редакції додаткової угоди № 5 від 12.05.2016) сторонами погоджено постачання дизельного палива у кількості 4 930,031 тон, вартістю 16 699,98 грн. за тонну, на загальну суму - 82 331 419,10 грн.

Специфікацією № 6 від 18.03.2016 сторонами погоджено постачання дизельного палива у кількості 9 498,792 тон, вартістю 17 179,98 грн. за тонну, на загальну суму - 163 189 056,59 грн.

В подальшому, Національне антикорупційне бюро України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ", третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство інфраструктури України про визнання правочину недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.07.2017 у справі №910/4474/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.10.2017 та постановою Верховного Суду від 15.03.2018, визнано недійсною додаткову угоду №3 від 29.03.2016 до договору поставки від 18.03.2016 № ЦЗВ-14-00816-01, укладеною між філією «Центр забезпечення виробництва» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет».

В свою чергу, 14.11.2017 позивач звернувся до відповідача із вимогою №ЦЗВ-20/5039, в якій вказав, що у зв'язку з визнанням недійсною додаткової угоди № 3 від 29.03.2016 до договору, позивачем було безпідставно сплачено відповідачу 92 477 002,97 грн. та вимагав повернути безпідставно отримані кошти у розмірі 92 477 002,97 грн. Зазначена вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Водночас, в процесі розгляду справи в суді першої інстанції, позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом. В обґрунтування заяви позивач вказав, що за результатами призначеної детективом Національного антикорупційного бюро України додаткової судово-економічної експертизи в рамках кримінального провадження № 0000001 Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз надано висновок від 30.09.2016, з якого вбачається, що за умовами постачання палива за додатковими угодами № 3-5 до договору поставки за ціною визначеною додатковою угодою № 2 на рівні 15 339,60 грн., різниця між вартістю поставленого на суму 1 276 187 614,04 грн. та розрахунковою вартістю палива в сумі 1 161 180 393,23 грн. становить 115 007 220,81 грн., в зв'язку з чим позивач просив стягнути безпідставно отримані кошти у розмірі 115 007 220,81 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Пунктом 2 ст. 11 Цивільного кодексу України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двохстороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, укладений між сторонами договір за своєю природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Пунктом 1. ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму ( ст. 655 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що на виконання умов договору, відповідачем поставлено, а позивачем прийнято та оплачено товар на суму 1 394 132 634,94 грн., кількістю 83 553,962 тонни., а саме: за специфікацією № 1 від 18.03.2016 поставлено товар кількістю 2 975,405 т. на суму 41 533 678,40 грн.; за специфікацією № 2 від 23.03.2016 поставлено товар кількістю 3 015,374 т. на суму 46 254 631 грн.; за специфікацією № 3 від 25.03.2016 поставлено товар кількістю 1 965,937 т. на суму 30 156 687,21 грн.; за специфікацією № 4 від 29.03.2016 поставлено товар кількістю 61 227,640 т. на суму 1 031 684 509,51 грн.; за специфікацією № 5 від 20.04.2016 поставлено товар кількістю 4 930,031 т. на суму 82 331 419,09 грн.; за специфікацією № 6 від 12.05.2016 поставлено товар кількістю 9 439,575 т. на суму 162 171 709,73 грн.

29.03.2016 додатковою угодою № 3 до договору сторонами погоджено, зокрема, включити до договору специфікацію №4 на суму 1 277 954 987,74 грн.

Специфікацією № 4 від 18.03.2016 (в редакції додаткової угоди № 3 від 29.03.2016) сторонами погоджено постачання дизельного палива у кількості 75 843,16 тон, вартістю 16 849,98 грн. за тонну, на загальну суму - 1 277 954 987,74 грн.

Проте, місцевим господарським судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 17.07.2017 у справі №910/4474/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.10.2017 та постановою Верховного Суду від 15.03.2018, визнано недійсною додаткову угоду від 29.03.2016 №3 до договору поставки від 18.03.2016 № ЦЗВ-14-00816-01, укладеною між філією «Центр забезпечення виробництва» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет». Отже, рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2017, яким визнано недійсною додаткову угоду №3 від 29.03.2016 до договору поставки від 18.03.2016 № ЦЗВ-14-00816-01, набрало законної сили 18.10.2017.

Водночас, позивач в заяві про збільшення розміру позовних вимог вказав, що з висновку КНДІСЕ від 30.09.2016 вбачається, що за умовами постачання палива за додатковими угодами № 3-5 до договору поставки за ціною визначеною додатковою угодою №2 на рівні 15 339,60 грн. та за цінами, розрахованими відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи від 15.08.2016 № 11704/16-53, різниця між вартістю поставленого на суму 1 276 187 614,04 грн. та розрахунковою вартістю палива в сумі 1 161 180 393,23 грн. становить 115 007 220,81 грн., що за висновком є шкодою, завданою позивачу.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч. 1 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 632 ЦК України унормовано, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Отже, оскільки додаткова угода №3 від 29.03.2016 до договору поставки від 18.03.2016 № ЦЗВ-14-00816-01, укладена між філією «Центр забезпечення виробництва» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет», у якій сторонами погоджено вартість 1 тонни дизельного палива у розмірі 16 849,98 грн., визнана рішенням суду недійсною, а у додатковій угоді № 2 від 25.03.2016 до договору поставки від 18.03.2016 № ЦЗВ-14-00816-01, укладеній між філією «Центр забезпечення виробництва» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет», сторонами погоджено вартість аналогічної кількості дизельного палива у розмірі 15 339,60 грн. за 1 тонну, що узгоджується із приписами ст. 632 ЦК України, вартість 1 тонни дизельного товару поставленого за специфікацією № 4 від 29.03.2016, внесеною додатковою угодою № 3 від 29.03.2016, становить 15 339,60 грн.

З огляду на вказане вище, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги висновок КНДІСЕ від 30.09.2016, у якості доказу, який визначає вартість товару, поставленого відповідачем позивачу за договором.

Таким чином, виходячи із обсягу поставленого за специфікацією № 4 від 29.03.2016, внесеною додатковою угодою № 3 від 29.03.2016 дизельного палива (61 227,640 тон), різниця між вартістю такого палива, погодженого недійною додатковою угодою, та попередньою ціною у розмірі 15 339,60 грн., становить 92 477 002,97 грн.

Як вбачається з платіжних доручень наявних у матеріалах справи, що позивач сплатив відповідачу вартість такого товару за ціною 16 849,98 грн., перерахувавши відповідачу 1 031 684 509,51 грн.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється (ст. 236 Цивільного кодексу України).

За змістом частини третьої статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 208 Господарського кодексу України у разі визнання недійсним зобов'язання кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України).

Пунктом 2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Реституція, як спосіб захисту цивільного права, застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи визнано недійсним, у зв'язку з чим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину за правилами реституції, може бути пред'явлено лише стороні недійсного правочину.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи було безпідставне набуття або збереження майна результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події.

Пунктом 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Отже, норми статті 1212 Цивільного кодексу України прямо передбачають її застосування до правовідносин з повернення виконаного за недійсним правочином.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що норми ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України щодо застосування наслідків недійсності правочину та п. 1 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України стосовно повернення отриманого за недійсним правочином є кореспондуючими та не виключають застосування одна одної.

В даному випадку норма ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України є загальною, і встановлює наслідки недійсності правочину, а норми п. 1 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу - спеціальними, конкретизуючими нормами, що передбачають обов'язок особи, яка безпідставно утримує майно, отримане за недійсним правочином, повернути його потерпілому або відшкодувати його вартість.

Отже, сума сплачених на виконання недійсного правочину коштів, підлягає поверненню відповідачем у розмірі, що дорівнює різниці між вартістю фактично одержаного філією «Центр забезпечення виробництва» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» товару згідно специфікації № 4 за ціною 16 849,98 грн. (61 227,640 тонн на загальну суму 1 031 684 509,51 грн.) та вартістю аналогічної кількості товару за ціною 15 339,60 грн., яка діяла до укладання недійсної додаткової угоди № 3 (61 227,640 тонн на загальну суму 939 20 506. 54 грн.), а саме 92 477 002,97 грн. (1 031 684 509,51 грн. - 939 207 506, 54 грн. = 92 477 002,97 грн.).

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що, оскільки сторонами не надано доказів на підтвердження наявності у відповідача правових підстав для набуття коштів в розмірі 92 477 002,97 грн., що становить різницю між ціною, погодженою сторонами за недійсною додатковою угодою, та попередньо погодженою ціною у додатковій угоді № 2 від 25.03.2016, позовні вимоги підлягають задоволенню в розмірі 92 477 002,97 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, місцевий господарський суд правильно зазначив, що, оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду, порушено відповідачем, то позовні вимоги про стягнення 92 477 002,97 грн. підлягають задоволенню частково.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Воленс Трейд» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2019 у справі №910/5027/18 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2019 у справі №910/5027/18 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Воленс Трейд» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2019 у справі №910/5027/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2019 у справі №910/5027/18 залишити без змін.

Матеріали справи №910/5027/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 09.04.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б.Михальська

І.М. Скрипка