ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року Справа № 902/575/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Маціщук А.В., суддя Петухов М.Г. , суддя Гудак А.В.

секретар судового засідання Мазур О.Г.

за участю представників сторін:

позивача - адв. ОСОБА_1 (пост.дов. № 1-235 від 02.10.2018 р.)

відповідача - адв. ОСОБА_2 (пост.дов. № 007Др-130-1218 від 26.12.2018 р.)

розглянувши апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 товариства "Укртрансгаз"

на рішення Господарського суду Вінницької області від 17.12.2018 р. ухваленого суддею Банаськом О.О. о 12:40 год. у м.Вінниці, повний текст складено 27.12.2018 р.

у справі № 902/575/18

за позовом: ОСОБА_3 товариства "Укртрансгаз", м. Київ

до: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз", м. Вінниця

про визнання договору укладеним

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до рішення Господарського суду Вінницької області від 17.12.2018 р. у справі № 902/575/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 товариства "Укртрансгаз" до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" про визнання договору транспортування природного газу № НОМЕР_1 від 01.08.2018 р. укладеним в редакції позивача.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_4 товариство "Укртрансгаз" подав скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 17.12.2018 р. у даній справі та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вважає, що висновки суду свідчать про неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, та з невідповідністю таких висновків обставинам справи.

Доводить, що втрата чинності постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. № 20 не призводить до необхідності застосування до правовідносин, які становлять предмет договору, положень постанови Кабінету Міністрів України № 256, як це пропонував здійснити відповідач у протоколі розбіжностей до договору.

Доводить, що укладення договору про транспортування природного газу в редакції типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором, в силу закону є обов'язковим для учасників ринку природного газу, в тому числі для відповідача.

Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 р. № 2497 затверджено Типовий договір транспортування природного газу, згідно з абз. 2 п. 9.3 якого передбачено, що «Оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року N 20, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період».

Вважає, що з матеріалів даної справи вбачається, що відповідач, порушивши вимоги постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. № 2497 «Про затвердження Типового договору транспортування природного газу», якою затверджено типову форму договору транспортування природного газу у своєму протоколі розбіжностей до договору протиправно запропонував викласти абз. 2 п. 9.3 у наступній редакції «Оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256».

Проте, суд першої інстанції не досліджував вищезазначені доводи та не надав їм жодної правової оцінки, чим припустився помилки при винесенні оскаржуваного рішення, що свідчить про неповне зясування судом всіх обставин справи, що мають значення для справи, та про невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

На думку скаржника, такі дії суду першої інстанції є порушенням норм матеріального права, зокрема, ст. 638 Цивільного кодексу України, ст. 179 Господарського кодексу України, постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. № 2497 «Про затвердження Типового договору транспортування природного газу», а також порушенням норм процесуального права а саме ст. ст. 7, 76-79, 86, 91, 236 ГПК України.

Скаржник просить врахувати наведені обставини, скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 17.12.2018 р. у даній справі та прийняти нове рішення про задоволення позову та визнання договору транспортування природного газу № НОМЕР_1 від 01.08.2018 р. укладеним в редакції позивача.

Відповідач ОСОБА_5 акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" подав відзив на апеляційну скаргу, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, скаргу ОСОБА_3 товариства "Укртрансгаз" - без задоволення.

Відповідач ПАТ «Вінницягаз» вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм процесуального права та у відповідності до норм матеріального права.

Відповідач зазначив, що п. 9.3 містить посилання на Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20. Дані зміни повинні були набрати чинності з 01.08.2018 р., проте згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 951 від 08.11.2017 р. постанова Кабінету Міністрів № 20 від 11.01.2005 р. втратила чинність з 01.01.2018 р.

Тобто, безпідставним є посилання у п. 9.3 типового договору на транспортування природного газу на постанову Кабінету Міністрів № 20 від 11.01.2005 р., яка так і не набрала чинності. При цьому, позивач не зміг пояснити, яким чином буде виконуватись договір у редакції, запропонованій ним, з посиланням на постанову, яка втратила чинність, у випадку задоволення позову. Таким чином, враховуючи те, що нормативно-правовий документ після втрати ним чинності перестає бути джерелом права, а його норми втрачають обов'язкову силу і не підлягають подальшому застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача та визнання укладеним договору на умовах, запропонованих останнім, оскільки такі умови відсилають до норм, які втратили чинність.

Зазначає, що пункт 9.3. договору в редакції позивача суперечить ст. 203 Цивільного кодексу України. Натомість, запропонована відповідачем редакція пункту 9.3. договору спрямована на реальне виконання умов договору в частині проведення оплати вартості послуг, наданих у встановлені сторонами строки. Водночас, вертає увагу суду, що отримавши пропозицію позивача укласти спірний договір в його редакції відповідач, не погодився лише з п. 9.3, оформивши це протоколом розбіжностей. Відповідно до ст. 181 ГК України сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, повинна передати такі розбіжності до суду. Тобто, предметом судового спору в такому випадку можуть бути саме розбіжності у договорі, а не сам договір. Таким чином, вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про безпідставність звернення до суду з проханням визнати укладеним договір.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, АТ «Укртрансгаз» посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема ст.ст. 7, 73, 86, 91, 236 ГПК України, що не відповідає дійсності. Вважає, що скаржником не доведено правомірність своїх вимог та не надано на підтвердження належних доказів обовязковості укладення саме спірної редакції договору.

Таким чином, доводи АТ «Укртрансгаз», викладені в апеляційній скарзі, не спростовують законних висновків суду першої інстанції, є необґрунтованими та не дають підстав для скасування рішення Господарського суду Вінницької області від 17.12.2018 р. у справі № 902/575/18, яке прийнято з додержанням норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, вважає рішення Господарського суду Вінницької області від 17.12.2018 у справі № 902/575/18 законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні представник позивача/скаржника підтримала доводи апеляційної скарги та надала пояснення в обґрунтування правової позиції по суті спору. Вважає, що п. 9.3 є істотною умовою договору та не погоджується із запропонованою відповідачем редакцією, оскільки укладення договору про транспортування природного газу в редакції типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором, є обов'язковим для учасників ринку природного газу, в тому числі для відповідача, в силу закону.

Представник відповідача заперечила проти доводів скаржника з підстав, викладених у відзиві. Підтвердила, що п. 9.3 є істотною умовою договору, який регулює порядок оплати і викладений в редакції відповідача спірний пункт договору не погіршує стан позивача, а лише приводить у відповідність до чинних норм законодавства.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.

Судом на підставі матеріалів справи встановлено таке.

У серпні 2018 року ОСОБА_3 товариством "Укртрансгаз" надіслано на адресу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" договір транспортування природного газу № /04Аvi11588-18 від 01.08.2018 р. у двох примірниках, один з яких підписаний АТ "Укртрансгаз" /а.с. 25-36/.

20.08.2018 р. на адресу позивача надійшов лист відповідача вих. № Vi007.1-Сл-5489-0818 від 15.08.2018, разом з підписаним відповідачем договором та протоколом розбіжностей до нього від 10.08.2018 р. /а.с.37-40/.

Як вбачається із протоколу розбіжностей до договору транспортування природного газу, АТ "Укртрансгаз" (оператор) та ПАТ по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" (замовник) склали протокол розбіжностей про наступне.

Зокрема, в редакції оператора (позивача) п. 9.3. Договору транспортування природного газу в такій редакції: "У випадку якщо загальна вартість щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця перевищує загальну вартість щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця, Оператор до 14 числа газового місяця, наступного за звітним, надсилає Замовнику рахунок на оплату за добовий небаланс (розмір визначається як різниця між загальною вартістю щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця та загальною вартістю щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця). Замовник має оплатити рахунок на оплату за добовий небаланс у термін до 5 робочих днів, крім вартості послуг, визначених абзацом другим цього пункту.

Оплата вартості щодобових небалансів оператором газотранспортної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій на компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період".

В свою чергу у редакції замовника (відповідача) пункт 9.3. Договору транспортування природного газу викладено в наступній редакції: "У випадку якщо загальна вартість щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця перевищує загальну вартість щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця, Оператор до 14 числа газового місяця, наступного за звітним, надсилає Замовнику рахунок на оплату за добовий небаланс (розмір визначається як різниця між загальною вартістю щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця та загальною вартістю щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця). Замовник має оплатити рахунок на оплату за добовий небаланс у термін до 5 робочих днів, крім вартості послуг, визначених абзацом другим цього пункту.

Оплата вартості щодобових небалансів оператором газотранспортної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період".

Не погоджуючись із запропонованими відповідачем розбіжностями, позивач звернувся з даним позовом до суду. Визначаючись щодо заявлених позовних вимог та надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Отже, відносини, що склались між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Законом України "Про ринок природного газу", Кодексом газорозподільних систем та постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та постановами Кабінету Міністрів України.

Предметом розгляду у даній справі є вимога позивача по визнання укладеним договору транспортування природного газу № НОМЕР_1 від 01.08.2018 р. у запропонованій ним редакції.

При цьому зі змісту наявного в справі проекту договору транспортування природного газу та протоколу розбіжностей від 10.08.2018 р. слідує, що неврегульованим між сторонами фактично є лише питання стосовно визначення процедури, за якою буде проводитись оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у спірному п. 9.3. типового договору міститься посилання на порядок, встановлений нечинним нормативно-правовим актом, тому суд не вбачає за можливе задоволити вимог позивача та визнати укладеним договір на умовах, запропонованих останнім, оскільки такі умови відсилають до норм, які втратили чинність.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню.

Суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Нормою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Взаємовідносини, які виникають в процесі укладення договорів транспортування природного газу, регулюються Законом України "Про ринок природного газу", Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. № 2493 та постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 р. № 2497 "Про затвердження Типового договору транспортування природного газу".

Згідно з ст. 181 ГК України проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України "Про ринок природного газу", права та обов'язки оператора газорозподільної системи визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу.

На виконання вищезазначеного закону розроблений Кодекс газорозподільних систем, який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. № 2494.

Відповідно до п. 2 розділу Кодексу газорозподільних систем порядок взаємовідносин оператора газорозподільної системи з оператором газотранспортної системи, у тому числі пов'язаних з прийманням-передачею природного газу в точках виходу з газотранспортної системи до газорозподільної системи, зокрема щодо якості та обліку природного газу (у тому числі приладового), а також з обміном даних щодо прогнозів відборів/споживання природного газу по споживачах та фактичних обсягів споживання ними природного газу, регулює Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2493, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за №1378/27823 (далі - Кодекс ГТС), договір транспортування природного газу та технічна угода (за наявності), що укладені між сторонами.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Кодексу газорозподільних систем взаємовідносини між Оператором ГТС та Оператором ГРМ, пов'язані з прийманням-передачею природного газу в точках виходу з ГТС до ГРМ, регулюються укладеним між ними договором на транспортування природного газу, який укладається за формою Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2497 (далі - типовий договір транспортування природного газу), технічною угодою (за необхідності) та відповідно до вимог Кодексу ГТС.

В свою чергу, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. № 2497 "Про затвердження Типового договору транспортування природного газу", затверджено Типову форму спірного договору, п. 9.3. якого викладено в редакції позивача, а саме: "у випадку якщо загальна вартість щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця перевищує загальну вартість щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця, Оператор до 14 числа газового місяця, наступного за звітним, надсилає Замовнику рахунок на оплату за добовий небаланс (розмір визначається як різниця між загальною вартістю щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця та загальною вартістю щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця). Замовник має оплатити рахунок на оплату за добовий небаланс у термін до 5 робочих днів, крім вартості послуг, визначених абзацом другим цього пункту.

Оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період.".

Як зазначалося вище, ст. 179 ГК України унормовує, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Водночас, відповідно до Переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2017 р. № 951, постанова КМУ від 11.01.2005 р. № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" визнана такою, що втратила чинність.

Нормативно-правовий документ після втрати ним чинності перестає бути джерелом права, а його норми втрачають обов'язкову силу і не підлягають подальшому застосуванню.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що оскільки у спірному п. 9.3. типового договору міститься посилання на порядок, встановлений нечинним нормативно-правовим актом, суд не вбачає за можливе задоволення вимог позивача та визнання укладеним договору на умовах, запропонованих останнім, оскільки такі умови відсилають до норм, які втратили чинність.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника, що суд першої інстанції в будь-якому випадку не мав підстав для повної відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки саме розбіжності були передані на розгляд суду.

Відповідно до частини другої статті 14 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить суд визнати договір про транспортування природного газу № від 01.08.2018 укладеним в редакції АТ "Укртрансгаз", яка наведена у прохальній частині позовної заяви, а не просить врегулювати розбіжності, які виникли між позивачем та відповідачем при укладанні договору в частині п.9.3.

Зі змісту позовної заяви, апеляційної скарги та наданих сторонами поясненнях, зокрема, в судовому засіданні апеляційної інстанції слідує, що в іншій частині запропонованого позивачем проекту договору (окрім п. 9.3) між сторонами відсутній спір, що в свою чергу, зважаючи на норму ч. 2 ст. 124 Конституції України та ст. 4 ГПК України, виключає необхідність задоволення даного позову в цій частині.

Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав часткового задоволення позовних вимог шляхом вказівки на умови договору, які не є спірними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується самими сторонами, спір у даній справі стосується саме п. 9.3. договору, а не договору в цілому.

Одночасно суд не наділений повноваженнями для самостійного внесення змін до Типової форми договору транспортування природного газу шляхом зазначення інших пунктів, ніж тих, що затверджені уповноваженим на це органом. У разі викладення спірного пункту договору в іншій редакції та прийняття згодом постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг "Про внесення змін до Типового договору транспортування природного газу", наявність даного судового рішення не призведе до захисту прав учасників судового процесу.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Вінницької області від 17.12.2018 р. у справі № 902/575/18 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і немає підстав для його скасування чи зміни. Доводи скаржника не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно з ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269 - 273, 275 - 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення. Рішення Господарського суду Вінницької області від 17.12.2018 р. у справі № 902/575/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Матеріали справи № 902/575/18 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений 05 квітня 2019 року

Головуючий суддя Маціщук А.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.