ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2019 року м. Дніпро Справа № 904/5614/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кощеєва І.М. ( доповідач ),

суддів: Кузнецової І.Л., Подобєда І.М.

розглянувши у порядку письмового провадження

без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Український папір"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2019 р.

( суддя: Ліпинський О.В., м. Дніпро, повний текст рішення підписано 19.02.2019 р.)

у справі:

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Український папір",

м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Снек Експорт",

м. Дніпро

про стягнення заборгованості у розмірі 25 421, 71 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Український папір" ( далі Позивач ) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Снек Експорт" ( далі - Відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 25 421,71 грн., з яких 19 256,91 грн. основного боргу, 2 101,27 грн. 3% річних, 4 063, 53 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані порушенням Відповідачем умов договору № 28/1 від 28.01.2015 р. в частині оплати за поставлений товар у 2017 році.

Відповідач проти заявлених вимог заперечував, посилаючись на те, що відповідно до поданого у справу розрахунку, заборгованість за поставлений товар у 2017 році сплачена в повному обсязі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2019 р. в позові відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Український папір" подало апеляційну скаргу про скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2019 р. у справі № 904/5614/18 та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник не погоджується з висновком господарського суду, що акти звірок, підписані представниками сторін не можуть бути прийняті в якості допустимих доказів в підтвердження здійснення Позивачем поставок у період, що передував 2017 року.

Проте, Скаржник вказує на те, що акти звірки взаємних розрахунків за листопад 2017 року, за грудень 2017 року та за 4 квартал 2017 року підтверджують виключно наявність дебіторської заборгованості у Позивача на загальну суму 19 256,91 грн., та наявність кредиторської заборгованості у Відповідача на цю ж суму 19 256,91 грн. саме за Договором який є підставою позову. Вказані акти звірок складені у відповідності до умов Договору саме для підтвердження факту існування заборгованості, а тому мають суттєве значення для справи, а їх неприйняття до уваги судом першої інстанції здійснене неправомірно та безпідставно. Загальний розмір боргу в сумі 19 256,91 грн. складається з 2 232,49 грн., які були недоплачені Відповідачем за видатковою накладною № Дн-01125 від 13.10.2017 р. та з 17 024,42 грн., які несплачені Відповідачем за видатковою накладною № Дн-01304 від 01.12.2017 р. В актах звірки за листопад 2017 року, за грудень 2017 року та за 4 квартал 2017 року дані суми боргу Відповідачем визнаються.

При цьому Скаржник зазначає, що на виконання умов даного п. 2.7. Договору, сторонами було проведене звіряння взаємних розрахунків по Договору за листопад 2017 року, за грудень 2017 року та за 4 квартал 2017 року. Факти проведення звірки взаємних розрахунків підтверджені актами звірки, які підписані уповноваженими представниками сторін, підписи яких скріплені печатками Позивача та Відповідача. Дані обставини судом першої інстанції під час ухвалення рішення не були встановлені.

Скаржник наголошує на тому, що Відповідач у порівняльній таблиці у відзиві на позовну заяву підтверджує та визнає факт несвоєчасної оплати отриманого Товару за 8 видатковими накладними. Проте, в даній таблиці Позивачем не вірно було зазначено в графі «ВСЬОГО» у колонці «Вартість поставленого Товару/боргу, грн.» суму 367 375,39 грн., яка дорівнює фактичній вартості поставленого у 2017 році Товару за Договором, та не додано до даної суми борг (сальдо), який вже існував за Договором станом на 01.01.2017 р. в розмірі 190 546,49 грн. Отже, в графі «ВСЬОГО» у колонці «Вартість поставленого Товару/боргу, грн.» повинна бути зазначена загальна сума поставленого товару та боргу (сальдо) на 01.01.2017 р. в загальному розмірі 557 921,88 грн. При здійсненні подальших розрахунків, зважаючи на черговість погашения боргу у відповідності до наведеної вище таблиці, встановити суму заборгованості за Договором в розмірі 19 256,91 можливо шляхом арифметичної дії, віднявши від суми загального розміру боргу та вартості поставленого у 2017 році товару фактично здійснені Відповідачем у 2017 році оплати: борг за Договором у розмірі 19 256,91 грн. (дорівнює) 557 921,88 грн. ( відняти ) 538 664,97 грн.

Водночас, на думку Скаржника, неправильно встановлені судом першої інстанції обставини, які мають суттєве значення для справи, зазначені в відзиві на позовну заяву Відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу, Товариство з обмеженою відповідальністю "Снек Експорт" просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2019 р. у справі № 904/5614/19 без змін.

Зокрема, Товариство посилається на те, що підставою позову у даній справі була наявність заборгованості за поставлений у 2017 році товар і ця заборгованість була підтверджена Позивачем видатковими накладними на суму 367 375,39 грн. та документами, що свідчать про оплату на суму 538 664,97 грн. Позивач надав суду докази наявності не заборгованості Відповідача, а навпаки - переплати, а можлива заборгованість Відповідача перед Позивачем за минулі періоди не підтверджена Позивачем жодним доказом і не є предметом спору, заявленим Позивачем.

Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду даної справи було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. (доповідач), судді - Кузнецова І.Л., Подобєд І.М.

Ч. 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.03.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Український папір" у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги Позивача з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до приписів ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона ( продавець ) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні ( покупцеві ), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28.01.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український папір" ( далі Постачальник ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Снек Експорт" ( далі Покупець ) укладено Договір поставки № 28/1 ( надалі Договір ), згідно п. 1.1. якого Постачальник зобов'язується в порядку та строки, встановлені Договором, передати Товар у власність Покупця, в певній кількості, відповідної якості і за погодженою ціною, а останній прийняти Товар і сплатити його на умовах, визначених в цьому Договорі.

Відповідно до п. 1.2. Договору кількість, найменування, асортимент, та ціна товару, що постачається зазначається в Специфікаціях ( додаток № 1 ), які є невідємною частиною договору), узгодженої сторонами та накладних на товар.

ОСОБА_1 Товару встановлюється в Специфікаціях та накладних на Товар. ОСОБА_1 Товару не може бути змінена Постачальником в односторонньому порядку. ОСОБА_1 застосовується до поставок, здійснених після дати підписання Сторонами нової Специфікації ( п. 1.3. Договору).

П. 1.4. Договору визначено, що загальна вартість Товару, що поставляється за даним Договором, визначається шляхом підсумовування вартості Товару, вказаної в усіх накладних на Товар, по яких Товар був переданий Постачальником Покупцеві впродовж терміну дії цього Договору, які є невід'ємною частиною цього Договору.

Згідно з п. 2.2. Договору оплата за даним Договором проводиться Покупцем на умовах відстрочення платежу, яке складає 7 (сім) банківських днів з моменту постачання Партії Товару, на підставі виставлених Постачальником Рахунків, за умови надання Постачальником усіх документів, передбачених цим Договором. Постачання Товару і відстрочення платежу не є комерційним кредитом.

Відповідно до п. 3.3. Договору Постачальник зобов'язаний здійснити постачання усієї кількості заявленого до постачання Товару, (партії Товару) впродовж 5 (п'ять) календарних днів з моменту узгодження Сторонами заявки на постачання Товару, якщо інший строк постачання не вказаний в самій погодженій заявці або підписаній Сторонами Специфікації.

Судом також встановлено, що зі змісту наданих у справу доказів убачається, що в 2017 році Позивачем, на виконання умов договору поставки № 28/1 від 28.01.2015 р. було здійснено поставку товару на суму 367 375,39 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковими накладними (Дн-00339 від 30.03.2017р. на суму 43 891,85 грн.; Кр-00191 від 15.05.2017р. на суму 43 109,28 грн.; Кр-00197від 17.05.2017р. на суму 21 554,64 грн.; Дн-00546 від 25.05.2017р. на суму 32 616,00 грн.; Кр-00305 від 29.06.2017р. на суму 43 044,00 грн.; Кр-00307 від 30.06.17р. на суму 21 522,00 грн.; Дн-000754 від 14.07.2017 року на суму 33 600,00 грн. Дн-00900 від 18.08.17р. на суму 38 359,20 грн.; Дн-01021 від 20.09.17р. на суму 7 257,60 грн.; Дн-01101 від 06.10.17р. на суму 15 943,20 грн.; Дн-01125від 13.10.17р. на суму 49 453,20 грн.; Дн-01304від 01.12.17р. на суму 17 024,42 грн.), товарно-транспортними накладними, рахунками-фактурами (а.с.35-67).

Як зазначає Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, в 2017 році Відповідачеві було поставлено товар на загальну суму 367 375,39 грн. Станом на 01.01.2017 р. за Відповідачем залишився борг на загальну суму 190 546,49 грн. На виконання умов договору Відповідачем частково було сплачено грошові кошти за отриманий товар на загальну суму 538 664,97 грн. Таким чином, за підрахунками Позивача, станом на 07.12.2018 р. заборгованість Відповідача з оплати за поставлений товар становить 19 256,91 грн., стягнення якої є предметом даного спору.

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог, посилається на те, що відповідно до розрахунку суми боргу, він сплатив заборгованість за поставлений в 2017 році товар у повному обсязі, а саме в розмірі 538 664,97 грн. Підтвердженням факту сплати грошових коштів в зазначеному розмірі, є подані до матеріалів справи копії платіжних доручень ( а. с. 68-77 ).

В оскаржуваному рішенні суду зазначається, що представник Позивача пояснив, що сплачена Відповідачем сума в розмірі 538 664,97 грн., частково була спрямована в рахунок погашення заборгованості ( сальдо ), яке виникло починаючи з 2015 року. За доводами представника Позивача, підтвердженням існування заборгованості минулого періоду ( до 2017 року ), є підписані Відповідачем акта звірки взаємних розрахунків.

В основу оскаржуваного рішення про відмову в задоволені позовних вимог Позивача, покладено висновок місцевого господарського суду про те, що Позивач в порушення наведених процесуальних норм не довів суду належними та допустимими доказами факт поставки товару до 01.01.2017 р. та наявності заборгованості з його оплати. Разом з тим, наданими у справу доказами підтверджується, що Позивач поставив Відповідачеві товар на загальну суму 367 375,39 грн., а Відповідач, в свою чергу сплатив 538 664,97 грн., що свідчить про відсутність заборгованості з оплати поставленого товару.

Стосовно актів звірки взаєморозрахунків, на які посилався Позивач, як докази наявності заборгованості, що виникла у Відповідача в попередні періоди ( 2015-2016 роки ), суд першої інстанції, пославшись на Закон України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні відхилив зазначені акти в якості допустимих доказів в підтвердження здійснення Позивачем поставок товару в період, що передував 2017 року.

Щодо вимог про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних, то місцевий господарський суд зазначив, що їх підрахунок проведено без урахуванням здійснених Відповідачем оплат, які Позивач спрямував в рахунок погашення заборгованості минулих періодів, існування якої суду не підтвердив, а отже, зазначений розрахунок здійснено Позивачем необґрунтовано, що виключає підстави для задоволення позову в зазначеній частині вимог.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення місцевого суду скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи апеляційної скарги: судом першої інстанції не було встановлено обставини, за яких Відповідачем було сплачено у 2017 році на 171 289,58 грн. більше грошових коштів, ніж фактична вартість отриманого Товару за Договором; акти звірок складені у відповідності до умов Договору саме для підтвердження факту існування заборгованості, а тому мають суттєве значення для справи, а їх неприйняття до уваги судом першої інстанції здійснене неправомірно та безпідставно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Згідно зі ст. 663 та ч. ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України продавець зобов`язаний передати товарпокупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як встановлено матеріалами справи, Позивач як Постачальник передав Відповідачу в 2017 році Позивачем, на виконання умов договору поставки № 28/1 від 28.01.2015 р. товару на суму 367 375,39 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями видаткових накладних, підписаних між сторонами без зауважень та заперечень щодо кількості, ціни та якості товару.

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог, посилається на те, сплатив заборгованість за поставлений в 2017 році товар в розмірі 538 664,97 грн. Підтвердженням факту сплати грошових коштів в зазначеному розмірі, є подані до матеріалів справи копії платіжних доручень ( а. с. 68 - 77 ).

За доводами Скаржника, предметом даного спору по цій справі є стягнення 19 256,91 грн. - заборгованість Відповідача з оплати за поставлений товар станом на 07.12.2018 р. на загальну суму 538 664,97 грн., з якої в 2017 році Відповідачеві було поставлено товар на суму 367 375,39 грн., разом з тим станом на 01.01.2017 р. за Відповідачем залишався борг на загальну суму 190 546,49 грн.

На виконання умов п. 2.7. Договору, сторонами було проведене звіряння взаємних розрахунків по Договору за листопад 2017 року, за грудень 2017 року та за 4 квартал 2017 року. Факти проведення звірки взаємних розрахунків підтверджені актами звірки, які підписані представниками сторін.

П. 2.7. Договору визначено, що звіряння розрахунків за Товар здійснюється Відповідачем щомісячно до 10-го числа місяця, наступного за звітним місяцем. Акт звірки направляється Відповідачем на підпис Позивачу. В строк до 15-го числа поточного місяця Позивач зобовязаний повернути підписаний ним Акт звірки взаємних розрахунків Відповідачу або, у разі наявності заперечень, в той же строк направити Відповідачу зустрічний Акт звірки взаємних розрахунків або свого уповноваженого представника з усіма необхідними бухгалтерськими документами для підтвердження розрахунків. Якщо Позивач не повертає підписаний ним Акт звірки взаємних розрахунків або не направляє зустрічний Акт звірки взаємних розрахунків, або свого представника для врегулювання розбіжностей, Акт звірки взаємних розрахунків вважається прийнятим Позивачем в редакції Відповідача.

В обгрунтування своїх позовних вимог, Поивач посилається на вказані акти звірки взаємних розрахунків, в яких відображена сума боргу Відповідача перед Позивачем, яка виникла за поставлений товар до 2017 р., в той час як зі змісту позовної заяви вбачається, що Позивач просить стягнути заборгованість за поставлений товар в 2017 році. Разом з тим, в якості доказів поставки товару в 2017 році Позивачем додані відповідні видаткові накладні на суму 367 375,39 грн., при цьому Відповідачем сплачено в 2017 році за поставлений товар загальну суму 538 664,97 грн.

В якості доказів наявності заборговаості оплати Відповідача перед Позивачем за раніш поставлений товар в розмірі 19 256,91 грн., останній посилається лише на акти звірки взаєморозрахунків між сторонами. При цьому, Відповідач не визнає такий борг.

Апеляційний господарський суд зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб'єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.2019 р. у справі № 910/1389/18 ).

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких судвстановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Отже, відповідно до правил доказування Позивач, обгрунтовуючи позовні вимоги та посилаючись на поставку товару вартість якого не сплачена, повинен довести зазначені обставини. Наведеним спростовуються безпідставні твердження Позивача в апеляційній скарзі про те, що для підтвердження боргу достаньо акту звірки взаєморозрахунків між сторонами.

Однак, як встановив суд першої інстанції, Позивач не надав допустимих доказів в підтвердження здійснення Позивачем поставок товару в період, що передував 2017 року.

З огляду на викладене апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що Позивач в порушення наведених процесуальних норм не довів суду належними та допустимими доказами факт поставки товару до 01.01.2017 р. та наявності заборгованості з його оплати.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

Водночас колегія суддів погоджується з аргументами, викладеними Відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, що ґрунтуються на встановлених місцевим господарським судом обставинах справи та відповідають нормам процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Український папір" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2019р. у справі № 904/5614/18 залишити без змін.

Витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги віднести на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню у звязку із малозначною справою, крім випадків передбачених ч. 2 п. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя І. М. Кощеєв

Суддя І. Л. Кузнецова

Суддя І. М. Подобєд