РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.03.2019Справа № 910/965/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Дьогтяр О.О., розглянув матеріали господарської справи

за позовом акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Автокрани України»

про стягнення 1 379 926,80 грн.

за участю представників сторін:

від позивача Скорик В.І. - адвокат (посвідчення № 2269 від 24.07.2018)

від відповідача не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У січні 2019 року акціонерне товариство «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс» (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Автокрани України» (далі - ТОВ «ТК «Автокрани України», відповідач) про стягнення 1 379 926,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору поставки (закупівля товару за власні кошти) № УГВС-107/(мтз)-17 від 26.06.2017 в частині строків виконання відповідачем зобов'язання поставити товар.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 1 379 926,80 грн., з яких: 996 613,80 грн. - пеня, 383 313,00 грн. - штраф.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.02.2019 відкрито провадження у справі № 910/965/19 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28.02.2019.

28.02.2019 у судовому засіданні судом оголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення судового засідання для розгляду справи по суті на 19.03.2019.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.02.2019 викликано ТОВ «ТК «Автокрани України», як відповідача, у судове засідання для розгляду справи по суті на 19.03.2019.

У судовому засіданні 19.03.2019 представник позивача позовні вимоги підтримав, вважав їх обґрунтованими та правомірними, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в жодне підготовче та судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, правом надати відзив на позовну заяву не скористався.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ч. 9 ст. 165, ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 19.03.2019 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

26.06.2017 між товариством з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Автокрани України» (постачальник) та публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс», правонаступником якого є позивач (покупець), був укладений договір поставки (закупівля товару за власні кошти) № УГВС-107/(мтз)-17 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується поставити покупцеві товар, зазначений у специфікації (далі - товар), що додається до договору і є його невід'ємною частиною, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Згідно з п. 1.2 договору найменування/асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість договору вказується у специфікації (далі - специфікація).

Пунктом 5.1 договору передбачено, що строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників і вантажоотримувачів вказується у специфікації до цього договору.

Відповідно до специфікації № 1 від 26.06.2017 (далі - специфікація) відповідач зобов'язувався поставити позивачу кран автомобільний КС-55713 на шасі автомобіля VOLVO FES 260 у кількості 1 шт. вартістю 5 475 900,00 грн. (з ПДВ).

Пунктом 3 специфікації передбачений строк поставки товару, який складав 120 календарних днів з дати підписання договору.

26.09.2017 сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору, відповідно до п. 1 якої сторони погодили внести зміни до п. 3 специфікації та викласти його у такій редакції: «Строк поставки товару: до 31.01.2018».

Судом встановлено, що відповідач звернувся до позивача з листом № 102 від 14.05.2018, в якому повідомив останнього про відсутність можливості поставити товар, обумовлений договором поставки (закупівля товару за власні кошти) № УГВС-107/(мтз)-17 від 26.06.2017, та просив розірвати вказаний договір. Позивач отримав вказаний лист 07.06.2018, що підтверджується відповідною відміткою про отримання філією «УГВ-Сервіс» вхідної кореспонденції.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що відповідач повідомив позивача про відсутність можливості виконати зобов'язання за договором після закінчення строку виконання такого зобов'язання, а порушення зобов'язання поставити товар мало місце під час дії договору.

У зв'язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 996 613,80 грн., штраф у розмірі 383 313,00 грн., а всього 1 379 926,80 грн.

Розглядаючи дану справу, перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та вирішуючи спір по суті, суд виходив з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач документів, які б підтверджували своєчасну поставку товару позивачу або спростовували доводи останнього, суду не надав.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом вище, уклавши додаткову угоду № 1 від 26.09.2017 до договору, сторони погодили новий строк поставки товару - до 31.01.2018.

При цьому суд бере до уваги правову позицію, викладену, зокрема, у постанові Північного апеляційного господарського суду від 01.03.2019 по справі № 927/761/18, в якій вказано, що згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Частина 2 цієї статті передбачає, що термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Статтею 254 Цивільного кодексу України встановлено, що строк, визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції (ч. 1 ст. 255 Цивільного кодексу України).

Термін поставки товару сторонами був визначений - 31.01.2018, шляхом зазначення в умовах додаткової угоди № 1 від 26.09.2017 прийменника «до», який в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь.

Аналогічна позиція про застосування прийменника «до» викладена в постановах Верховного Суду від 08.10.2018 у справі № 927/490/18, від 25.04.2018 у справі № 803/350/17 та у справі № 815/4720/16, від 13.06.2018 у справі № 815/1298/17, від 14.08.2018 у справі № 803/1387/17, від 28.08.2018 у справі № 814/4170/15.

Таким чином, останнім днем виконання зобов'язання поставити товар було 31.01.2018, а порушення строку виконання такого зобов'язання почалось з 01.02.2018. Відтак, правомірним буде нарахування штрафних санкцій починаючи з 01.02.2018, а не з 31.01.2018, як стверджує позивач.

Статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Отже, судом встановлено, що відповідач не виконав своє зобов'язання за договором та не поставив позивачу товар, обумовлений укладеним сторонами договором, відтак, відповідач допустив порушення такого зобов'язання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Пунктом 7.1.1 договору передбачено, що у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов'язань з поставки товару у строки, зазначені у специфікації до даного договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару.

Здійснивши власний розрахунок пені за період з 01.02.2018 по 31.07.2018, суд встановив, що її розмір становить 991 137,90 грн., тобто є меншим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача пені заявлена ним правомірно, проте підлягає задоволенню у розмірі визначеному судом, а саме - 991 137,90 грн. У стягненні частини пені в розмірі 5 475,90 грн. суд відмовляє.

Крім того, перевіривши розрахунок штрафу, наданий позивачем, суд встановив, що він виконаний арифметично вірно, з дотриманням вимог чинного законодавства та умов укладеного сторонами договору. Отже, з відповідача підлягає стягненню штраф у розмірі, визначеному позивачем, а саме - 383 313,00 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 991 137,90 грн. та штрафу в розмірі 383 313,00 грн.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Автокрани України» (03126, м. Київ, вул. Академіка Білецького, буд. 9-В, ідентифікаційний код 37783462) на користь акціонерного товариства «Укргазвидобування» (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, буд. 26/28, ідентифікаційний код 30019775) в особі філії «УГВ-Сервіс» (36021, Полтавська обл., м. Полтава, вул. Грабчака, буд. 4А, ідентифікаційний код ВП 40444061) пеню в розмірі 991 137,90 грн. (дев'ятсот дев'яносто одна тисяча сто тридцять сім грн. 90 коп.), штраф у розмірі 383 313,00 грн. (триста вісімдесят три тисячі триста тринадцять грн. 00 коп.) та витрати по сплаті судового збору в розмірі 20 616,76 грн. (двадцять тисяч шістсот шістнадцять грн. 76 коп.).

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 04.04.2019.

Суддя О.Г. Удалова