Справа № 909/365/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

04.04.2019 м. Івано-Франківськ

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Матуляк П. Я. , секретар судового засідання Юрчак С. Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії органу державної виконавчої служби ( вх. 2820/19 від 12/02/19) у справі

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія"

про стягнення заборгованості в сумі 10 202 377,98грн

за участю:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

від органу ДВС: ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду з позовом до ТОВ "Станіславська теплоенергетична компанія" про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 23.06.2016 позов задоволено частково та стягнуто з ТОВ "Станіславська теплоенергетична компанія" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" інфляційні втрати в розмірі 8577745,19 грн. та 607675,50 грн. 3% річних, в решті позову відмовлено. На виконання зазначеного рішення судом 27.07.2016 видано наказ №744.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 31.05.2016 у даній справі, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.07.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 19 жовтня 2016 року задоволено заяву ТОВ "Станіславська теплоенергетична компанія" про відстрочку виконання судового рішення та відстрочено виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.12.2014 у даній справі до 30 квітня 2017 року.

12.02.19 ПАТ "НАК "Нафтогаз України" подано суду скаргу на дії заступника начальника Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області про визнання неправомірними дій заступника начальника Івано-Франківського міського відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області щодо зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 56708263 та зобов"язання заступника начальника Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області усунути порушення щодо зупинення вчинення виконавчих дій у зазначеному виконавчому провадженні.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги, викладені у скарзі. Зокрема, вказав на те, що постановою заступника начальника Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області зупинено вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №56708263 на підставі п.10ст.34, 35 Закону України "Про виконавче провадження". Позивач вважає, що вказана постанова винесена із порушенням норм матеріального права, оскільки частиною 4 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження з підстави, передбаченої пунктом 10 частини першої цієї статті, зупиняється у частині стягнення заборгованості за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (з урахуванням суми неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), крім заборгованості, раніше реструктуризованої (розстроченої та/або відстроченої), у тому числі згідно з рішенням суду. Звернув увагу, що ухвалою суду від 10.01.17 відстрочено виконання рішення у даній справі, відтак в силу вищенаведеної правової норми вищенаведені обставини виключають зупинення виконавчих дій згідно з п.10ч.1ст.34 Закону України "Про виконавче провадження". Щодо покладення понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу на позивача заперечив, однак підстав таких заперечень не навів.

Представник відповідача щодо тверджень скаржника заперечив з підстав, викладених у письмових поясненнях вх.№2850/19 від 19.02.19. Зокрема, вказав на те, що суд вже розглядав скаргу позивача на дії органу ДВС і дійшов висновку про законність дій державного виконавця щодо зупинення виконавчих дій в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних ( ухвала суду від 13.08.18). Зазначив, що вказана ухвала набрала законної сили, відтак є обов"язковою до виконання, тому питання щодо правомірності дій державного виконавця щодо зупинення виконавчих дій з тих самих підстав не може підлягати повторному розгляду судом. Вказав на те, що ч.4ст.34 Закону України "Про виконавче провадження" не передбачає заборону зупининення виконавчого провадження стосовно реструктуризованої суми неустойки, інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на суму основного боргу. Зазначив, що згідно з ч.1ст.7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" на реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ станом на 01.07.16 неустойка, інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу, за умови повного виконання теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями договору про реструктуризацію заборгованості. За наведених обставин, на думку представника відповідача, встановлена рішенням суду від 23.06.16 сума інфляційних втрат та 3% річних, які підлягають списанню відповідно до вищенаведеного закону, не повинна стягуватися органом державної виконавчої служби, відтак оскаржувана постанова державного виконавця є такою, що відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, подав суду клопотання по відшкодування судових витрат вх.№5884/19 від 04.04.19 із доказами оплати відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00грн. та просив суд покласти ці судові витрати на позивача.

Представник органу ДВС щодо скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві на скаргу (вх.№2882/19 від 19.02.19).

Господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданої скарги з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України та статтею 18 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Питання, пов'язані з примусовим виконанням судових рішень і рішень інших органів, врегульовано Законом України "Про виконавче провадження".

Пунктом 5 частини першої статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад справедливості, неупередженості та об'єктивності.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", з виконавчих проваджень, стягувачами за якими є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", її дочірня компанія "Газ України", Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз", постачальники електричної енергії, а боржниками - підприємства, що виробляють теплову енергію, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, та підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем).

Частиною 4 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження з підстави, передбаченої пунктом 10 частини першої цієї статті, зупиняється у частині стягнення заборгованості за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (з урахуванням суми неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), крім заборгованості, раніше реструктуризованої (розстроченої та/або відстроченої), у тому числі згідно з рішенням суду.

Таким чином, пунктом 10 частини першої статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" врегульовано питання зупинення виконавчого провадження в залежності від того хто є стягувачем (Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", її дочірня компанія "Газ України", Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз", і постачальники електричної енергії) та боржником [підприємства, що виробляють теплову енергію, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, та підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем)], а частиною четвертою статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, в якій частині може бути зупинено виконавче провадження за спожитий природний газ використаний станом на 1 липня 2016 року), а саме: крім заборгованості, раніше реструктуризованої (розстроченої та/або відстроченої), у тому числі згідно з рішенням суду.

Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно із ч. 1 статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (далі - реєстр), - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону. Реєстр розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Судом встановлено, що відповідно до Наказу Мінрегіону від 12.07.2017 № 173 (номер особистого запису в реєстрі 84) ТОВ "Станіславська теплоенергетична компанія" 12.07.2017 включене до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

Судом також встановлено, що заборгованість відповідача за спожитий природний газ виникла станом на 01.07.2016 для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води. Водночас, рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 23.06.16 у даній справі стягнуто з відповідача не заборгованість за спожитий газ, а інфляційні втрати в розмірі 8577745,19 грн. та 607675,50 грн. 3% річних, тобто заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника на підставі вищезазначеного рішення, виникла через порушення зобов'язання відповідача зі своєчасної оплати поставленого позивачем природного газу.

Враховуючи наведене, суд констатує, що оскільки ПАТ "НАК "Нафтогаз України" є постачальником природного газу, то заборгованість, яка стягується як пеня, штраф, 3% річних та інфляційні втрати, нарахована на основну заборгованість за спожитий газ, підпадає під дію пункту 10 частини 1 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження", відтак дії державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій в межах виконавчого провадження є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, а скарга такою, що не підлягає до задоволення.

Суд відхиляє посилання позивача на те, що відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження не може бути зупинене на підставі пункту 10 частини першої статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" за наявності ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 10.01.17 про відстрочку виконання рішення у даній справі, оскільки приписами ч. 4 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження" не передбачено заборони зупинення виконавчого провадження щодо реструктуризованої суми неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на суму основного боргу. Вищенаведені висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 02 травня 2018 року у справі № 915/2210/15.

Щодо решти тверджень представника скаржника по суті скарги, судом вони також відхиляються, оскільки спростовуються вищенаведеними висновками суду. При цьому суд констатує, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Стосовно витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката, суд зазначає наступне.

Згідно до ч.1. ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3. ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач клопотав про стягнення з позивача витрат на надання професійної правничої допомоги в розмірі 4000,00 грн.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів розмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В обґрунтування до стягнення зазначених витрат відповідачем надано додатковий правочин до Договору про надання професійної правничої допомоги від 15.02.19, акт приймання-передачі послуг за договором про надання професійної правничої допомоги від 25.02.19 та платіжне доручення №8349 від 25.02.19 на суму 4000,00, якими підтверджується факт понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у даній справі.

Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи обсяг наданих послуг (адвокат був присутній в судових засіданнях та здійснював представництво інтересів відповідача) та необґрунтованість заперечень представника позивача щодо неспівмірності витрат(представник позивача жодним чином не обґрунтував своїх заперечень), суд дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 грн є співрозмірним наданому об'єму адвокатських послуг.

Оскільки у задоволенні скарги відмовлено, витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.1, 34, 35 Закону України "Про виконавче провадження", ст.123, 126, 234, 235, 339, 341 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

відмовити в задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії органу державної виконавчої служби ( вх. 2820/19 від 12.02.19).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"(м.Київ, вул.Б.Хмельницького,6, код 20077720) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія"(м.Івано-Франківськ, вул.Індустріальна,34, код 38162272) 4000,00(чотири тисячі гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Ухвалу підписано 05.04.19.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі Судова влада України, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі: http://court.gov.ua/fair/sud5010/

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/

Веб-адреса Господарського суду Івано-Франківської області: http://if.arbitr.gov.ua/sud5010/

e-mail суду: . Інформація за тел.: (0342) 55-94-88

Звернути увагу, що учасники справи можуть отримувати процесуальні документи в електронному вигляді. Для цього необхідно зареєструватись в системі, розміщеній на офіційному веб-порталі "Судова влада України" (https://e-court.mail.gov.ua/?_task=login&_action=plugin.registration_rules) та подати до суду заявку для отримання процесуальних документів в електронному вигляді.

Суддя Матуляк П. Я.