ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2019 р. Справа№ 910/14179/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Калатай Н.Ф.

при секретарі Гуцал О.В.

за участю представників

від позивача: Васильєв В.А. довіреність № б/н від 04.03.19

від відповідача: Пендюр В.В довіреність № 77 від 13.12.18

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "999"

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2019 р.

у справі № 910/14179/18 (суддя - Блажівська О.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "999"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮСТІС-ГРУП"

про стягнення 2 808 040,50 грн., що є еквівалентом

100 000 дол. США,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "999" (далі - позивач, ТОВ « 999»), 23 жовтня 2018 року звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮСТІС-ГРУП" (далі - відповідач, ТОВ «ЮСТІС-ГРУП»), про стягнення 2 808 040,50 грн., що є еквівалентом 100 000 дол. США.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним, на думку позивача, виконанням ТОВ "ЮСТІС-ГРУП" умов договору №27/12-16фз про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника від 27.12.2016 (в редакції додаткової угоди № 1 від 27.12.2016), у зв'язку з чим позивач просив стягнути з ТОВ "ЮСТІС-ГРУП" частину боргу, а саме: 100 000 дол. США, що мали бути сплачені останнім до 07.07.2018.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що пункт 5.2 договору №27/12-16фз про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника від 27.12.2016 (в редакції додаткової угоди № 1 від 27.12.2016), яким зафіксовано обов'язок відповідача перерахувати на користь позивача еквівалент 100 000 дол. США, не є таким, що породжує правові наслідки, і він свідчить лише про наміри сторін в майбутньому забезпечити належне виконання відповідачем умов договору. Тобто, вказаний пункт 5.2 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 27.12.2016) не створив будь-яких прав позивача та обов'язків відповідача, а тому нереалізація вказаного пункту не порушує будь-яких прав позивача, адже наміри не створюють будь-яких прав та обов'язків у сторін, які лише заявили про такі наміри. При цьому, позивач та відповідач не узгоджували,що передання спірної суми коштів є розрахунком за своєю суттю, як не домовлялись, що вказана сума є забезпеченням.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2019 року у справі № 910/14179/18 у задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "999" відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що умова про підтвердження намірів щодо належного виконання умов Договору шляхом сплати грошових коштів, без умов їх повернення, не ґрунтується на принципі пропорційності, а тому визначити правову природу такого зобов'язання не видається за можливе. З аналізу пункту 5.2 договору №27/12-16фз про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника від 27.12.2016 (в редакції додаткової угоди № 1 від 27.12.2016), вбачається відсутність реальної мети використання грошових коштів, адже намір не можна вважати метою, оскільки намір не направлений на реальне настання правових наслідків, спрямованих на виконання договору. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що укладення договору, з урахуванням змін, внесених до нього, вже є правочином, який породжує намір сторін на виконання його умов. Договір сам по собі є документом про права та обов'язки, якщо він не суперечить чинному законодавству України.

Не погодившись з ухваленим рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2019 року у справі № 910/14179/18, ТОВ "999" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2019 року у справі № 910/14179/18 і ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю "999".

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було ухвалено при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Скаржник посилався на те, що судом першої інстанції при вирішення спору порушено норми матеріального права, а саме ст. ст. 509, ст. 526 Цивільного кодексу України, а також звільнено відповідача від його обов'язку сплатити спірну суму коштів, сплата якої обумовлена пунктом 5.2 договору №27/12-16фз про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника від 27.12.2016 (в редакції додаткової угоди № 1 від 27.12.2016). При цьому, скаржник наголошував на тому, що включення вказаної умови у текст договору відповідало принципу свободи договору, а вказана умова договору є чинною, не скасованою у встановленому законом порядку та містить чітко визначене зобов'язання відповідача сплатити суму коштів.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2019, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "999" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2019 року у справі № 910/14179/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. (головуючий суддя), судді: Зубець Л.П., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "999" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2019 року у справі № 910/14179/18, розгляд справи призначено на 27.03.2019.

28.02.2018 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких скаржник наголошував на помилковості висновків суду першої інстанції стосовно тлумачення пункту 5. 2 договору (в редакції додаткової угоди) як угоди про наміри. Крім того, відповідач вказував на те, що відповідна сума є видом забезпечення зобов'язання, обумовленим ч. 2 статті 546 Цивільного кодексу України.

07.03.2019 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від ТОВ "ЮСТІС-ГРУП" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, о оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Так, відповідач наголошував, що основним зобов'язанням за умовами укладеного між сторонами договору з боку позивача є передача земельної ділянки та повноважень замовника, сприяння відповідачу у будівництві, а зі сторони відповідача - виконання повноважень замовника, сприяння фінансуванню будівництва та будівництво об'єкту та передача 7% побудованого активу позивачу. Крім того, сторони мали намір укласти відповідний договір забезпечення в забезпечення виконання відповідачем своїх зобов'язань по договору, проте, відповідач дізнався, що 11.10.2016 позивачем була подана декларація про початок будівельних робіт, яка визначала, що замовником будівництва є позивач та визначала технічні характеристики, право визначення яких за договором має виключно відповідач.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2019 оголошено перерву в судовому засіданні до 01.04.2019.

28.03.2018 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшли додаткові пояснення по суті апеляційної скарги, в яких позивач посилався на правомірність пункту договору вимогам закону та принципу свободи договору, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 25.07.2018 по справі № 907/759/17, від 12.09.2018 у справі № 922/184/17, від 06.03.2019 у справі № 905/1851/17.

В судовому засіданні 01.04.2019 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 01.04.2019 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 27.12.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю " 999" (сторона - 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮСТІС-ГРУП" (сторона - 2) було укладено договір про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника №27/12-16фз (далі - договір), відповідно до якого сторона - 1 доручає стороні - 2 на умовах, визначених цим Договором, виконати функції замовника, а сторона - 2 зобов'язується належним чином виконувати зазначені функції та відповідні зобов'язання, забезпечити фінансування будівництва об'єкту за власний рахунок та/або із залученням коштів третіх осіб відповідно до умов цього Договору.

Для цього сторона - 1 надає стороні - 2 будівельний майданчик за актом (Додаток №1) та всі належні їй функції замовника, за винятком права продажу третім особам (фізичним/юридичним) майнових прав на частини об'єкту, що належать стороні - 1 відповідно до розділу 5 даного договору,а сторона - 2 здійснює всі необхідні дії для будівництва об'єкту, продажу прав на частини об'єкту, що належать стороні - 2 відповідно до розділу 5 даного договору третім особам (фізичним/юридичним), оформлення за сторонами та/або третіми особами прав власності на частини об'єкту відповідно до умов договору та законодавства, а також має право здійснювати всі інші дії, які є необхідними для досягнення мети за даним договором.

Відповідно до п. 2.2 договору сторона - 2 зобов'язана передати стороні - 1 майнові права на частини об'єкту у порядку, визначеному розділом 5 цього договору.

Пунктом 2.5 договору визначено, що сторони домовились розподілити між собою майнові права в об'єкті будівництва згідно із розділом 5 цього договору.

Згідно з пунктом 2.8.3 договору, загальна площа об'єкту орієнтовно складає 12 000,00 кв.м. і підлягає уточненню з відповідним внесенням змін до договору шляхом укладення сторонами додаткової угоди до договору, протягом 5 календарних днів з моменту отримання стороною - 2 декларації про початок виконання будівельних робіт. Площа квартир у об'єкті складає 5 404,65 кв.м. і підлягає уточненню за результатами введення об'єкту в експлуатацію.

Розділом 5 договору визначено наступне. Результатом виконання даного договору є завершений будівництвом та прийнятий в експлуатацію об'єкт. Сторони розподіляють між собою майнові права у наступних частинах: сторона - 1 отримує у власність майнові права на частину житлової площі об'єкту, що складає 7% від житлової площі об'єкту по цьому договору. Сторона - 2 отримує у власність майнові права на залишкову частину площі від загальної площі об'єкту по цьому договору. Всі розрахунки між сторонами за цим договором виконуються шляхом отримання ними своїх частин об'єкту.

27.12.2016 між сторонами було укладено додаткову угоду до договору (далі - додаткова угода), у якій сторони домовились внести зміни до п'ятого розділу Договору, виклавши її у наступній редакції:

"5.1. Результатом виконання даного договору є завершений будівництвом та прийнятий в експлуатацію Об'єкт.

5.2. Сторона-2 на підтвердження намірів щодо належного виконання умов Договору перераховує Стороні - 1 суму у розмірі 8160000 (вісім мільйонів сто шістдесят тисяч) гривень 00 копійок (1 долар США = 27,20 гривень), що є еквівалентом 300 000 (триста тисяч) доларів США, згідно середнього комерційного курсу продажу долару США на день підписання Договору (1 долар = 25,396 гривень) на наступним графіком:

до 07 липня 2018еквівалент у гривні 100000,00 доларів США згідно середнього комерційного курсу продажу долару США на день здійснення проплати
до 07 серпня 2018еквівалент у гривні 100000,00 доларів США згідно середнього комерційного курсу продажу долару США на день здійснення проплати
до 07 вересня 2018еквівалент у гривні 100000,00 доларів США згідно середнього комерційного курсу продажу долару США на день здійснення проплати
5.3 Сторони розподіляють між собою майнові права у наступних частинах:

5.3.1. Сторона - 1 отримує у власність майнові права на частину житлової площі Об'єкту, що складає 7% (сім) від Загальної житлової площі Об'єкту по цьому Договору.

5.3.2. Сторона-2 отримує у власність майнові права на залишкову частину площі від Загальної площі Об'єкту по цьому Договору.

5.4. Всі розрахунки між Сторонами за цим Договором виконуються шляхом отримання ними своїх Частин Об'єкту з врахуванням положень пункту 5.2. Договору.".

Позивачем було здійснено зобов'язання по передачі функцій замовника та будівельного майданчика відповідачу, що підтверджується Актом від 27.12.2016 надання під забудову будівельного майданчика.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

З метою визначення норм, які мають застосовуватись до правовідносин, в яких у сторін виник спір, необхідно визначити їх правову природу.

Відповідно до ч. 6 ст. 182 Господарського кодексу України угода сторін про наміри (протокол про наміри тощо) не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків.

Стаття 635 Цивільного кодексу України та стаття 182 Господарського кодексу України розрізняють два поняття - попередній договір і угода сторін про наміри (протокол про наміри, меморандум тощо).

При укладенні попереднього договору необхідно погодження всіх його істотних умов, до яких належать всі істотні умови основного договору, оскільки відсутність хоча б однієї з істотних умов майбутнього договору виключає можливість кваліфікувати відносини між сторонами як договірні. Угоди про наміри, протоколи про наміри, меморандуми тощо не є договорами і не породжують зобов'язання укласти в майбутньому основний договір. Тобто різниця між попереднім договором та угодою сторін про наміри полягає в тому, що угода про наміри, на відміну від попереднього договору, фактично не породжує для сторін ніяких правових наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 17.07.2018 у справі № 910/13249/17.

Як встановлено судом першої інстанції, і з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, угода про наміри між сторонами була імплементована у Додаткову угоду до Договору, зокрема, в частину, яка містить положення про розрахунки між сторонами.

Частиною 1 статті 632 Цивільного кодексу України на загальних засадах визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

При цьому, Договір, з урахуванням всіх змін і доповнень до нього, за своєю юридичною природою є договором про інвестиційну діяльність.

Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначає Закон України "Про інвестиційну діяльність".

Частиною 1 статті 1 названого Закону закріплено, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект.

Інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей (ч. ч. 1 та 3 ст. 2 Закону України "Про інвестиційну діяльність").

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність", всі суб'єкти інвестиційної діяльності незалежно від форм власності та господарювання мають рівні права щодо здійснення інвестиційної діяльності, якщо інше не передбачено законодавчими актами України.

Основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода) (ч. 1 ст. 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність").

Сторонами було обумовлено, що розрахунки за договором проводяться виключно шляхом отримання ними своїх частин об'єкту, зокрема, позивач отримає 7% від загальної житлової площі об'єкту.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У Рішенні від 10.11.2011 N 1-26/2011 Конституційний Суд України зазначив про те, що Україна як соціальна, правова держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів (стаття 1, частина 4 стаття 13, частини 1, 4 статті 42 Конституції України).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини 1, 2 статті 8 Конституції України).

Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України. Разом із тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

У постанові від 10.10.2012 у справі N 6-110цс12 Верховний Суд України виклав свою правову позицію про те, що свобода договору, передбачена статтями 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі N 910/7394/17 від 25.01.2018.

Додатково суд апеляційної інстанції наголошує, що дійсно, викладення пункту 5.2 договору №27/12-16фз про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника від 27.12.2016 (в редакції додаткової угоди № 1 від 27.12.2016), відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 6 Цивільного кодексу України, проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що оцінка вказаної умови саме як підстава стягнення коштів має бути здійснена з урахуванням не тільки принципу свободи договору, але й з урахування інших засад цивільного законодавства, зокрема справедливості, добросовісності та розумності, які закріплені у п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України.

Зміст принципів справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту,вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору із врахуванням вимог чинних правових норм, а добросовісність, розумність та справедливість - є засадами зобов'язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об'єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що цивільне законодавство не дає визначення вищезазначених принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов'язання. Тобто, укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм -добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб'єктів зобов'язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов'язання дії щодо належного виконання зобов'язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов'язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов'язків, яка б виключала необ'єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов'язання стосовно одна одної.

Пункт 5.2 договору №27/12-16фз про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника від 27.12.2016 (в редакції додаткової угоди № 1 від 27.12.2016) містить умову, що відповідач на підтвердження намірів щодо належного виконання умов договору перераховує позивачу суму у розмірі 8 160 000,00 грн., що є еквівалентом 300 000 дол. США (частиною якої є спірна сума у даній справі - 100 000 дол. США).

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умова пункту 5.2 договору №27/12-16фз про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника від 27.12.2016 (в редакції додаткової угоди № 1 від 27.12.2016) - є необ'єктивною і не встановлює кореспондуючого обов'язку позивача щодо спірної суми.

З аналізу даної умови договору вбачається, що у відповідача виникає обов'язок передати майнові права на 7% площі від загальної площі об'єкту після виконання позивачем своїх обов'язків за договором. Тобто, в даному випадку має місце двостороннє зобов'язання, що базується на принципах чинного законодавства України.

Умова про підтвердження намірів щодо належного виконання умов договору шляхом сплати грошових коштів, без умов їх повернення, не ґрунтується на принципі пропорційності, а тому правова природа відповідного зобов'зання сторонами не визначена.

З огляду на викладене, дослідивши матеріали справи в сукупності та перевіривши доводи учасників спору, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в контексті спірних правовідносин сторін засада цивільного законодавства як свобода договору не є безмежною, і має враховуватись в сукупності з іншими засадами цивільного законодавства, зокрема справедливістю, добросовісністю, розумністю.

З аналізу спірної умови додаткової угоди, вбачається відсутність реальної мети використання грошових коштів, адже намір не можна вважати метою, оскільки намір не направлений на реальне настання правових наслідків, спрямованих на виконання Договору.

В свою чергу, укладення договору, з урахуванням змін, внесених до нього, вже є правочином, який породжує намір сторін на виконання його умов. Договір сам по собі є документом про права та обов'язки, якщо він не суперечить чинному законодавству України.

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. В силу положень ч.1 ст.129 Конституції України, ч.1 ст.2, ч.1 ст.6, ч.2 ст.48 чинного Закону України "Про судоустрій і статус суддів", п.1 ч.3 ст.2, ч.1 ст.11 ч.1 ст.236 Господарського процесуального кодексу України, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України у п.п.4.1. п.4 Рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) по справі N 1-33/2004 від 2 листопада 2004 року, відмітив наступне:

"Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави."

Принцип верховенства права та справедливості є універсальним, як для кримінального, так і для господарського, адміністративного та цивільного судочинства.

На дане власне рішення Конституційний Суд України посилається і в рішеннях по справах N1-10/2004 від 1 грудня 2004 року та N1-9/2005 від 24 березня 2005 року.

Відповідно до п.п.41, 52 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), "Верховенство права" одним з обов'язкових елементів поняття "верховенство права" є "заборона свавілля", який означає, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб. Їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі №912/555/17 від 09.02.2018.

Стосовно посилань скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 25.07.2018 по справі № 907/759/17, від 12.09.2018 у справі № 922/184/17, від 06.03.2019 у справі № 905/1851/17, суд апеляційної інстанції зазначає, що в силу приписів частини 3 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Так, предметом спору у справі № 907/759/17 були вимоги про визнання недійсним договору поруки, і Верховний Суд у постанові від 25.07.2018 зробив висновки стосовно застосування при вирішенні спору норм права, які регулюють відносини поруки (ст. 553, ст. 554 Цивільного кодексу України) та дійсність правочинів (ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України).

Предметом спору у справі № 922/184/17 були вимоги про визнання недійсним пунктів кредитного договору, і Верховний Суд у постанові від 12.09.2018 зробив висновки стосовно застосування при вирішенні спору норм права, які регулюють відносини кредиту та пені (ст. 549 Цивільного кодексу України) та дійсність правочинів (ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України).

Предметом спору у справі № 905/1851/17 були вимоги про стягнення боргу з орендної плати та компенсації вартості тарифу, і Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 зробив висновки стосовно застосування при вирішенні спору норм права, які регулюють відносини оренди (ст. 283, ст. 286 Господарського кодексу України) та застосування форс-мажорних обставин, як підстави звільнення від відповідальності.

Таким чином, предмет та підстави позову у справах № 907/759/17, № 922/184/17, № 905/1851/17 - є відмінними від предмету та підстав позову у справі № 910/14179/18.

При цьому, у всіх вищенаведених постановах Верховного Суду від 25.07.2018 по справі № 907/759/17, від 12.09.2018 у справі № 922/184/17, від 06.03.2019 у справі № 905/1851/17 приписи ст. 6, 627 Цивільного кодексу України в контексті принципу свободи договору та встановлено застосування вказаного принципу до правовідносин сторін, визначивши чітко їх правову природу (оренди, поруки, кредиту). Крім того, характер спірних правовідносин у вище перелічених справах і у даній справі - є відмінними.

За змістом ст. ст. 524, 533-535 Цивільного кодексу України, грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 910/8399/17, від 03.09.2018 у справі № 910/5811/16.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції, в контексті спірних правовідносин сторін, враховуючи зміст пункту 5.2 договору №27/12-16фз про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника від 27.12.2016 (в редакції додаткової угоди № 1 від 27.12.2016), дійшов висновку, що сторонами договору не визначено правової природи зазначеної суми коштів, як-то забезпечення виконання зобов'язання в розумінні ст. ст. 546, 549, 553, 560, 570, 572, 594 Цивільного кодексу України, або безпосередньо як зобов'язання в розумінні ст. 509 Цивільного кодексу України, або як штрафну санкцію в розумінні ст. 230 Господарського кодексу України, тощо.

Крім того, ні умовами договору, ні умовами додаткової угоди до нього не визначено, чи носить зокрема спірна сума забезпечувальну функцію у зобов'язанні, або виконує функцію безпосередньо певного зобов'язання.

Довод скаржника про те, що відповідна сума є видом забезпечення зобов'язання, обумовленим ч. 2 статті 546 Цивільного кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляється, оскільки частиною 1 статті 547 Цивільного кодексу передбачено обов'язковість письмової форми правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання, проте, як зазначалось вище, договір не визначає правову природу спірної суми коштів, саме як забезпечення виконання зобов'язання, як не містить і визначення яке саме зобов'язання забезпечується спірною сумою коштів. Крім того, забезпечення виконання зобов'язання вчиняється з метою дисциплінувати учасників договору з метою належного виконання своїх зобов'язань, проте, станом на момент вирішення спору позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст. ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України порушення відповідачем своїх зобов'язань, як сторони договору.

Невизначеність між сторонами правової природи вказаної суми, обумовленої у пункті 5.2 договору №27/12-16фз про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника від 27.12.2016 (в редакції додаткової угоди № 1 від 27.12.2016), створює неясність умови вказаного пункту. При цьому, вказана умова включена до додаткової угоди саме за ініціативи позивача, який на даний час ініціював відповідний позов.

У даному випадку, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати при вирішенні даного спору принцип сontra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов'язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін" (under the dоminant influence of one party).

Можливість застосування вказаного принципу при вирішені спору висловлена зокрема у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц.

Крім того, Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просив суд у позові, відповідачами не порушено, і суд першої інстанції відмовив позивачу у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції оцінивши наявні у справи докази в сукупності, дослідивши матеріали справи, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Частиною 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене Північний апеляційний господарський суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника. Крім того, судом першої інстанції вірно здійснено розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "999" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 30.01.2019р. у справі № 910/14179/18 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/14179/18 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 09.04.2019р.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Л.П. Зубець

Н.Ф. Калатай