РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.04.2019Справа № 910/15897/18

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Тар Альянс»
доАкціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивачаДержавної фіскальної служби України
провизнання протиправними дій та визнання права
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Кунянський С.М.
від відповідача:Семеняка С.В.
від третьої особи:Андрусенко Д.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тар Альянс» (надалі - «Товариство») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (надалі - «Банк») про визнання протиправними дій та визнання права.

Позовні вимоги обґрунтовані невизнанням відповідачем права позивача на звільнення від сплати єдиного внеску на державне соціальне страхування, у зв'язку з чим позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Банку як сторони договору банківського рахунку №03/56-3-2-00/2412-05БМ від 18.12.2014 щодо відмови у виконанні платіжного доручення Товариства №225 від 07.09.2018 через відсутність підтверджуючих документів зі сплати єдиного соціального внеску на державне соціальне страхування;

- визнати право Товариства як сторони договору банківського рахунку №03/56-3-2-00/2412-05БМ від 18.12.2014 на виконання Банком розрахункових документів на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати без одночасного подання Товариством розрахункових документів про перерахування сум ЄСВ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2018 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання.

Заперечуючи у відзив на позовну заяву проти позовних вимог, Банк вказує на те, що він має право прийняти на виконання розрахунковий документ на перерахування заробітної плати лише за умови одночасного подання платником документів про сплату ЄСВ або довідки про видачу коштів без перевірки сум сплати ЄСВ, проте позивачем жодних з цих документів надано не було. Також відповідач вказує, що друга позовна вимога є такою, що спрямована на майбутнє, тобто фактично направлена на захист прав позивача, які ще не порушені Банком.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 залучено до участі у справі Державну фіскальну службу України в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, розгляд справи відкладено на 11.03.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.04.2019.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.

В судове засідання представник відповідача з'явилася, надала пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечувала з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

Представник третьої особи в судове засідання з'явився, надав пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 01.04.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2014 між Банком та Товариством (клієнт) був укладений договір банківського рахунку №03-56-3-2-00/2412-05БН (надалі - «Договір»), відповідно до 2.1 якого на умовах цього договору банк відкриває клієнту один або декілька рахунків та здійснює розрахунково-касове обслуговування. Номер та валюта рахунку зазначаються в заяві про відкриття поточного рахунку, яка є невід'ємною частиною цього договору.

За змістом п. 5.1 Договору клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на своїх рахунках за винятком випадків та відповідно до вимог, визначених законодавством України та цим договором. Клієнт здійснює розпорядження коштами на рахунках на підставі належним чином оформлених розрахункових документів та в межах залишку грошових коштів на рахунках на початок робочого дня (якщо інше не встановлено окремими договорами між банком і клієнтом). При наявності технічної можливості банк виконує розрахункові документи клієнта з урахуванням сум, що надходять на його рахунки протягом відповідного робочого дня.

Згідно з п. 5.3 Договору розрахункові документи клієнта в національній валюті виконуються банком не пізніше наступного робочого дня після дня їх надходження, якщо інше не передбачено цим договором або додатковими угодами до цього договору. У випадку витребування банком від клієнта документів/інформації, визначених ст. 10 договору, визначений вище строк не застосовується та виконання розрахункового документу клієнта здійснюється банком в строк не пізніше наступного робочого дня після отримання банком від клієнта належних документів/інформації.

07.09.2018 Товариство надало на виконання Банку платіжне доручення №225 про перерахування заробітної плати.

Спір у справі виник у зв'язку з неправомірною, на думку позивача, відмовою відповідача виконувати платіжне доручення про перерахування заробітної плати.

У статті 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрямки використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Інструкція «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затверджена постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року №492 (надалі - Інструкція), регулює правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків в Україні (далі - банки):поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах суб'єктам господарювання, фізичним особам, іноземним представництвам, нерезидентам-інвесторам, ініціативній групі з проведення всеукраїнського референдуму (далі - клієнти).

У пункті 1.4 Інструкції зазначено, що порядок відкриття банками рахунків клієнтів, використання коштів за ними і порядок їх закриття визначаються цією Інструкцією.

Умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції. Банк може відмовити клієнту в обслуговуванні рахунку у випадках, передбачених законодавством України і договором (пункти 1.5, 1.7 Інструкції).

Згідно пункту 1.8. Інструкції банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки, за договором рахунку умовного зберігання (ескроу) - рахунки умовного зберігання (ескроу).

Як встановлено судом, 18.12.2014 між сторонами був укладений Договір, за умовами якого Банк відкрив Товариству банківський рахунок та зобов'язався здійснювати розрахунково-касове обслуговування.

Позивач вказує, що у відповідності до умов Договору 07.09.2018 ним було сформоване платіжне доручення №225 про перерахування заробітної плати та надано його відповідачу для виконання.

В свою чергу, Банк відмовився від виконання вказаного платіжного доручення у зв'язку з тим, що Товариством не було надано доказів сплати єдиного соціального внеску, що є обов'язковим для перерахування коштів для виплати заробітної плати в силу Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Такі дії Банку, на думку позивача, є неправомірними, оскільки Товариство має право не сплачувати ЄСВ на підставі п. 9-4 розділу VII вказаного Закону з огляду на те, що зареєстроване на території, де проводиться антитерористична операція.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI.

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами: законодавчого визначення умов і порядку його сплати; обов'язковості сплати; законодавчого визначення розміру єдиного внеску; прозорості та публічності діяльності органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску; захисту прав та законних інтересів застрахованих осіб; державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків, що визначено ч. 1 ст. 3 вказаного Закону.

Відповідно до абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» крім іншого платниками єдиного внеску є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який набрав чинності з 15.10.2014, визначає, серед іншого, тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Підпунктом 8 п. 4 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» внесено зміни до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а саме підпункт «б» розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 9-3 (п. 9-4 в редакції Закону з 13.03.2015 року).

Відповідно до 9-4 розділу VIII вказаного Закону платники єдиного внеску, визначені ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року №405/2014, звільняються від виконання своїх обов'язків, визначених ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», на період з 14.04.2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов'язків платника єдиного внеску в період з 14.04.2014 до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Позивач вказує, що у зв'язку з тим, що Товариство є платником єдиного соціального внеску, який має зареєстроване місцезнаходження у м. Горлівка - населеному пункті, де проводиться антитерористична операція, заявою від 17.12.2015 він звернувся до СДПІ з обслуговування великих платників податку у м. Донецьку МГУ ДФС, якою заявив про звільнення від виконання усіх обов'язків платника єдиного внеску, передбачених ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» банки під час відкриття рахунків зобов'язані вимагати від юридичних та фізичних осіб, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, документи, що підтверджують їх взяття на облік в органі доходів і зборів як платників єдиного внеску або виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (для осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, п'ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, взяття на облік яких в органі доходів і зборів здійснюється на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором згідно із Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців»).

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

У разі невиконання цієї вимоги банки за рахунок власних коштів у порядку, встановленому Національним банком України, сплачують відповідному територіальному органу доходів і зборів суму, що дорівнює сумі несплаченого єдиного внеску, з правом зворотної вимоги до платників єдиного внеску щодо відшкодування цієї суми.

Відповідно до вказаної правової норми розроблено Порядок прийняття банками на виконання розрахункових документів на виплату заробітної плати, який затверджено наказом Міндоходів від 09.09.2013 №453 (надалі - «Порядок»).

За змістом п. 2 Порядку банки приймають від платників єдиного внеску грошові чеки, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником єдиного внеску розрахункових документів (документів на переказ готівки) про перерахування коштів для сплати сум єдиного внеску. Суми, сплачені за цими документами, повинні складати не менше 1/3 суми коштів для виплати заробітної плати, зазначеної в грошових чеках, платіжних дорученнях та інших розрахункових документах.

Якщо в розрахункових документах або документах на переказ готівки сума єдиного внеску менша, ніж 1/3 суми коштів для виплати заробітної плати, банки приймають від платників єдиного внеску грошові чеки та/або платіжні доручення, та/або інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати разом з оригіналом довідки-розрахунку, погодженим з органом доходів і зборів за місцем взяття на облік платника єдиного внеску.

Пунктом 5 вказаного Порядку передбачено, що платникам, які звертаються до органів доходів і зборів за погодженням довідки-розрахунку, у якій сума перерахування єдиного внеску менша ніж 1/3 суми коштів на виплату заробітної плати, зазначеної в грошовому чеку та/або платіжному дорученні, та/або іншому розрахунковому документі, у зв'язку із застосуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та які протягом попереднього року не допустили порушень законодавства про нарахування та сплату єдиного внеску, за рішенням керівника органу доходів і зборів надається довідка про видачу коштів для виплати заробітної плати без перевірки сум сплати єдиного внеску за формою згідно з додатком 2 до цього Порядку. Строк дії довідки, що надається платнику єдиного внеску для пред'явлення банку, не повинен перевищувати одного року.

Банк після отримання від платника довідки про видачу коштів для виплати заробітної плати без перевірки сум сплати єдиного внеску приймає від платника грошові чеки, платіжні доручення та інші розрахункові документи для перерахування (видачі) заробітної плати без перевірки сум єдиного внеску, сплачених за розрахунковими документами (документами на переказ готівки).

У разі виявлення органом доходів і зборів порушення законодавства про нарахування та сплату єдиного внеску платником, якому видана довідка про видачу коштів для виплати заробітної плати без перевірки сум сплати єдиного внеску, зазначена довідка відкликається органом доходів і зборів до закінчення строку її дії шляхом направлення відповідного повідомлення згідно з додатком 3 до цього Порядку платнику єдиного внеску та обслуговуючому банку. Банк наступного робочого дня після отримання такого повідомлення приймає від платника грошові чеки, платіжні доручення та інші розрахункові документи для перерахування (видачі) заробітної плати відповідно до пункту 2 цього Порядку.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що банк має право прийняти на виконання від платника єдиного соціального внеску платіжні доручення та інші розрахункові документи на перерахування коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до Закону нараховується єдиний внесок, та здійснити перерахування зазначених коштів виключно за умови одночасного подання платником єдиного внеску розрахункових документів (документів на переказ готівки) про перерахування для сплати сум єдиного соціального внеску, або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у встановленому Порядку, або у разі подання таким платником довідки про видачу коштів для виплати заробітної плати без перевірки сум сплати єдиного внеску.

При цьому, ні Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ні будь-яким іншим нормативно-правовим актом не змінювався порядок прийняття банками до виконання розрахункових документів на виплату заробітної плати для платників, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводиться антитерористична операція.

Тобто, обов'язок виконання Банком розрахункового документу Товариства (платіжного доручення №225 від 07.09.2018) був зумовлений необхідністю подання Товариством розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного соціального внеску, або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у встановленому Порядку, або у разі подання таким платником довідки про видачу коштів для виплати заробітної плати без перевірки сум сплати єдиного внеску.

В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження факту надання позивачем Банку вказаних документів станом на момент виставлення платіжного доручення для перерахування грошових коштів в якості заробітної плати працівникам.

У статті 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Таким чином, Товариством не доведено суду, що дії Банку, які полягали у відмові виконати розрахунковий документ (платіжне доручення №225 від 07.09.2018), є неправомірними та такими, що вчинені всупереч умовам Договору та вимогам чинного законодавства України.

Більш того, суд звертає увагу на те, що згідно ч. 2 ст. 24 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у разі невиконання цієї вимоги банки за рахунок власних коштів у порядку, встановленому Національним банком України, сплачують відповідному територіальному органу доходів і зборів суму, що дорівнює сумі несплаченого єдиного внеску, з правом зворотної вимоги до платників єдиного внеску щодо відшкодування цієї суми.

Тобто, виконавши розрахунковий документ позивача про перерахування грошових коштів в якості заробітної плати без одночасного надання доказів сплати Товариством відповідних сум єдиного соціального внеску або довідки про видачу коштів для виплати заробітної плати без перевірки сум сплати єдиного внеску, Банк міг понести збитки в розмірі, що дорівнює сумі несплаченого єдиного внеску.

Суд відзначає, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

В той же час суд відзначає, що позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами, що вчинення Банком оскаржуваних дій суперечать вимогам чинного законодавства України та порушують права та/або законні інтереси позивача.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства про визнання протиправними дій Банку як сторони Договору щодо відмови у виконанні платіжного доручення Товариства №225 від 07.09.2018 через відсутність підтверджуючих документів зі сплати єдиного соціального внеску на державне соціальне страхування задоволенню не підлягають.

Стосовно другої позовної вимоги Товариства про визнання право Товариства як сторони Договору на виконання Банком розрахункових документів на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати без одночасного подання Товариством розрахункових документів про перерахування сум ЄСВ, суд відзначає наступне.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакцій, чинній на момент звернення позивача до суду, є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб. Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

В той же час, заявлена позивачем друга позовна вимога фактично спрямована на майбутнє, тобто направлена на захист прав позивача, які станом на момент звернення до суду із даним позовом ще не є порушеними, що суперечить приписам ст. 2 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позовних вимог Товариства у повному обсязі.

Судові витрати відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 231, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Тар Альянс» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 11.04.2019.

Суддя В.П. Босий