ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2019 р. Справа№ 911/3897/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Підяш О.С. - прокурор;

від позивача: Сінько А.А. - представник за дов. №7-5/70 від 04.01.2019 року;

від відповідача: не прибув;

від третьої особи: не прибув,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Першого заступника прокурора Київської області

на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2018 (повний текст складено 12.06.2018)

у справі № 911/3897/17 (суддя - Рябцева О.О. )

за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджик Україна"

третя особа: Національний природний парк "Голосіївський"

про витребування земельної ділянки

Встановив

Перший заступника прокурора Київської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі - позивач) звернувся до суду першої інстанції з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджик Україна" (далі - відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національний природний парк "Голосіївський" (далі - третя особа) про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що рішення Коцюбинської селищної ради № 2194/25-5 від 25.12.2008 року, яким земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, було передано у приватну власність ОСОБА_5, яким на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки дану земельну ділянку було продано ОСОБА_6, було визнано недійсним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11.10.2013 року, а відтак набуття відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 21.01.2011 року, укладеного між ОСОБА_6 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лоджик Україна", у власність спірної земельної ділянки здійснено з порушенням норм чинного законодавства, у зв'язку з чим прокурор в порядку ст. 388 Цивільного кодексу України просив суд витребувати з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджик Україна" на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером НОМЕР_1.

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.05.2018 року у справі № 911/3897/17 в задоволенні позовних вимог Першого заступника прокурора Київської області відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Перший заступник прокурора Київської області звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просив скасувати рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2018 року у справі № 911/3897/17 та прийняти нове рішення по справі, яким позовні вимоги Першого заступника прокурора Київської області задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст. 1-3 Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 7 Лісового кодексу України, ст. 324 Цивільного кодексу України.

Крім того, скаржник зазначив, що Генерального плану селища Коцюбинське на момент ухвалення рішення про розпорядження спірною землею не існувало, а перспективний план розвитку селища, на який посилався представник Коцюбинської селищної ради Київської області, та техніко-економічне обґрунтування не відноситься до переліку землевпорядної документації, а також не є тим видом містобудівної документації, яка б могла бути підставою для прийняття рішення щодо відведення земельної ділянки для містобудівних потреб.

Також, скаржник вказав, що з урахуванням інформації ВО «Укрдержліспроект» та аналізу відповідних норм законодавства, розташована у кварталі №110 Київського лісництва спірна земельна ділянка була і залишається землями лісогосподарського призначення державної власності незалежно від наявності чи відсутності у КП «Святошинське лісопаркове господарство» речового права на неї (постійного користування) у зв'язку з її розташуванням за межами населеного пункту як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на даний час. Зазначене підтверджується матеріалами лісовпорядкування, планово-картографічними матеріалами земельної ділянки з описом меж та експлікацією угідь, інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство», державного проектного лісовпорядкового виробничого об'єднання «Укрдержліспроект», що не спростовано жодними доводами та доказами відповідачів у справі.

Таким чином, за твердженням скаржника, суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги посилання прокурора на входження спірної земельної ділянки до території НПП «Голосіївський» через відсутність офіційно установлених в натурі його меж також є необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 7 та ч. 1 ст. 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до встановлення меж територій в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об'єктів природно-заповідного фонду, а самі території вважаються об'єктами природно-заповідного фонду з моменту прийняття рішення про їх створення. Тобто, з урахуванням усіх наданих доказів, чітко вбачається, що на даний час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме, Національного природного парку «Голосіївський».

Також, скаржник вказав, що надання спірної земельної ділянки у приватну власність згідно з положенням ст.ст. 116, 118 Земельного кодексу України було можливе лише після її вилучення (викупу) в порядку, визначеному ст.ст. 149, 151 цього Кодексу, та одночасної зміни категорії землі в порядку, передбаченому ст.ст. 20, 122 Земельного кодексу України.

Крім того, скаржник вказав, що доводи суду першої інстанції, що спірна земельна ділянка на даний час не перебуває у володінні чи користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «Лоджик Україна» не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки як було встановлено рішенням Ірпінського міського суду від 11.10.2013 року у справі №367/4228/13 останнім власником земельної ділянки, за яким було зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Лоджик Україна».

Також, скаржник зазначив, що згідно правової позиції, висловленої у постановах Верховного Суду України , зокрема від 05.10.2016 року у справі №916/2129/15 право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 Цивільного кодексу України не застосовуються.

Київський апеляційний господарський суд апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2018 року у справі №911/3897/17 залишив без руху своєю ухвалою від 16.07.2018 року.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у встановленому розмірі згідно з чинним законодавством.

Відтак, скаржником було усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

25.06.2018 року на виконання Указу Президента України №454/2017 від 29.12.2017 року "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах", яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 року в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 20.11.2018 року, справу № 911/3897/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Чорногуз М.Г., Коротун О.М.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2018 року у справі № 911/3897/17 та призначив її розгляд на 14.01.2019 року своєю ухвалою від 26.11.2018 року.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

20.02.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшли додаткові пояснення в яких останній наголосив, що він під час розгляду цієї справи по суту у суді першої інстанції подавав до суду заяву про застосування строків позовної давності. Разом з цим, відповідач зазначив, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

13.03.2019 року в судовому засіданні від представників позивача, відповідача та прокурора надійшло клопотання про продовження строку розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2019 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2018 року у справі № 911/3897/17 до 25.03.2019 року. Крім того, даною ухвалою оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2018 року у справі № 911/3897/17 до 25.03.2019 року.

У судовому засіданні 25.03.2019 року прокурор та позивач підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання 25.03.2019 року не з'явились. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 13.03.2019 року на відповідні адреси.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду Київської області в апеляційному порядку за відсутності представників відповідача та третьої, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Першого заступника прокурора Київської області - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області від 25.12.2008 року № 2194/25-5 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1" затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_5; передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га. ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в смт Коцюбинське по вул. Мальовничій, 37.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_5 видано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.06.2009 року, ОСОБА_5 передано дану земельну ділянку у власність ОСОБА_6, про що на державному акті серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку зроблено відмітку про перехід права власності до ОСОБА_6.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.01.2011 року ОСОБА_6 передано дану земельну ділянку у власність товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджик Україна", про що на державному акті серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку зроблено відмітку про перехід права власності до товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджик Україна".

Заочним Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11.10.2013 року у справі № 367/4228/13-ц за позовом Прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ТОВ "Лоджик Україна", третя особа: Комунальне підприємство "Святошинське лісопаркове господарство" про визнання недійсними рішення, державного акту на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради Київської області від 25.12.2008 року № 2194/25-5 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1" та державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_5 з відповідними відмітками про перехід права власності до ОСОБА_6 та ТОВ "Лоджик Україна", скасовано його державну реєстрацію та стягнено з відповідачів на користь держави 114,70 грн судового збору.

Так, вказаним судовим рішенням встановлено, що на момент прийняття спірного рішення Коцюбинською селищною радою від 25.12.2008 року № 2194/25-5 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ОСОБА_5, межі смт. Коцюбинське у передбаченому законом порядку не були визначені та встановлені.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, неправомірність передачі у власність земельної ділянки площею 0,15 га з кадастровим номером НОМЕР_1, яка розташована по АДРЕСА_1, встановлено судом та є доведеним.

Обставини, встановлені рішенням в цивільній справі, що набрало законної сили, безпідставно були відхилені судом першої інстанції з посиланням на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.12.2011 року у справі № 2а-6326/11/2670, якою було відмовлено у задоволенні позовних вимог Київській міській раді з огляду на відсутність доказів (рішень), які б свідчили, що у період 1937-1996 років визначались межі території м. Києва, оскільки не існує відповідних Указів Президії Верховної Ради Української РСР. Крім того, при розгляді адміністративного позову судом було встановлено, що проекти рішень Верховної Ради України про встановлення меж м. Києва та меж селища Коцюбинське не затверджувались, державний акт про межі м. Києва не видавався.

Місцевим господарським судом не було враховано, що відмова в задоволенні адміністративного позову у справі № 2а-6326/11/2670 була обумовлена тим, що позивач - Київська міська рада не є тим органом місцевого самоврядування, компетенція якого порушена у зв'язку з перевищенням компетенції Коцюбинською селищною радою та Ірпінською міськрадою, враховуючи, що, крім Указів Президії Верховної Ради Української РСР від 11.02.1941 року, від 30.12.1962 року, від 04.01.1965 року, інших рішень щодо адміністративно-територіального устрою селища Коцюбинське не видавалось, а проекти рішень Верховної Ради України про встановлення меж м. Києва та меж селища Коцюбинське не затверджувались, державний акт про межі м. Києва не видавався.

Адміністративний позов в частині заявлених позовних вимог до Київського обласного управління лісового і мисливського господарства, суд відхилив з мотивів недоведеності позивачем віднесення спірних територій до земель лісогосподарського призначення, або визначення приналежності деревної або іншої лісової рослинності до категорії лісу та територіального віднесення відповідних лісових насаджень до того чи іншого лісництва або територій м. Києва. Тобто, у справі № 2а-6326/11/2670 суд не встановив того, що земельні ділянки мають інше цільове призначення і не належать до земель лісогосподарського призначення, як помилково вказав суд першої інстанції у рішенні від 22.05.2018 року у даній справі.

У позовній заяві прокурор зазначає, що на даний час спірна земельна ділянка розташована в межах земель природно-заповідного фонду, а саме - національного природного парку "Голосіївський". Вказане також підтверджено Міністерством екології та природних ресурсів України у наданих суду письмових поясненнях.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 25.05.2011 року № 0703-3/8386 Головне управління Держкомзему у Київській області повідомило Генеральну прокуратуру України, що у періоди 2008-2011 років розроблення проектів землеустрою населеного пункту - селище Коцюбинське, як і проектів зміни меж селища Коцюбинську для погодження і здійснення державної землевпорядної експертизи не надходило, відсутня також інформація про встановлення меж селища Коцюбинське на місцевості.

З листа від 27.07.2009 року № 1292/06-02 вбачається, що Київська обласна рада V скликання повідомила Державну інспекцію з контролю за використанням і охороною земель у Київській області, що не затверджувала проект формування території Коцюбинської селищної ради та проект землеустрою щодо встановлення та зміни меж селища Коцюбинське Київської області та не приймала рішень щодо встановлення меж такого селища.

У листі № 9946/28/4-11 від 01.07.2011 року Державний комітет України із земельних ресурсів зазначив, що рішення Коцюбинської селищної ради про передачу земельних ділянок у власність 501 громадянину прийняті безпідставно та в порушення чинного законодавства, оскільки передано земельні ділянки за рахунок земель іншого адміністративно-територіального утворення, земельні ділянки передано за рахунок земель, які знаходяться у користування КП "Святошинське лісопаркове господарство" Київського комунального об'єднання "Київзеленбуд", проекти землеустрою щодо передачі у власність вказаних ділянок затверджено при відсутності земельно-кадастрової документації.

Указом Президента України від 01.05.2014 року № 446/2014 "Про зміну меж національного природного парку "Голосіївський" змінено межі національного природного парку "Голосіївський" шляхом розширення його території на 6462,62 гектара за рахунок земель Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста "Київзеленбуд", що включаються до складу національного природного парку "Голосіївський" без вилучення у землекористувача.

Сторонами у ході розгляду справи не заперечується факт розширення Національного природного парку «Голосіївський» на підставі Указу Президента України від 01.05.2014 року № 446/2014 на 6462,62 га.

Як вбачається з матеріалів справи, останні містять належним чином засвідчену копію листа Комунального підприємства "Святошинське лісопаркове господарства" від 14.07.2014 року № 472, відповідно до якого, земельні ділянки (501 шт.), незаконно надані у власність громадянам рішеннями Коцюбинської селищної ради розміщені в частині кварталів 100, 101, 110, 111, 113, 116, 117 Київського лісництва та кварталів 18, 27, 51 Святошинського лісництва Святошинського лісопаркового господарства. Зазначені земельні ділянки увійшли до території національного природного парку "Голосіївський", який було розширено на підставі Указу Президента України № 446/2014 від 01.05.2014 року.

На даний час проект землеустрою щодо організації та встановлення меж в натурі (на місцевості) земельних ділянок що входить до складу НПП «Голосіївський» без вилучення у землекористувача не розроблений, проте відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до встановлення меж територій та об'єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об'єктів природно-заповідного фонду.

Згідно наданої інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого обєднання «Укрдержліспроект» від 26.03.2018 року №189 (наявна в матеріалах справи), отриманої на запит прокуратури Київської області, встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 знаходиться у 110 кварталі Київського лісництва КП «Святошинське лісопаркове господарство».

Разом з цим, матеріали справи містять схему розширення Національного природного парку «Голосіївський» та карту -схему щодо нанесення на картографічні матеріали Національного природного парку «Голосіївський» спірних земельних ділянок, виділених Коцюбинською селищною радою у 2008 році.

За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання ВО "Укрдержліспроект" від 08.10.2014 року спірна територія була лісами ще за радянських часів. На підставі постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів України від 20.06.1956 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07.08.1956 року № 1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке увійшло до складу управління зеленої зони м. Києва, загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14 167 га. Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації № 2715 від 17.12.2001 року на виконання рішення Київської міської ради від 02.10.2001 року № 59/1493, перейменовано: Київське державне комунальне об'єднання зеленого будівництва "Київзеленбуд" на Київське комунальне об'єднання зеленого будівництва та експлуатацій "Київзеленбуд", державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство на комунальне підприємство "Святошинське лісопаркове господарство". Лісовпорядні роботи проводились в 1945-46, 1952-59, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках.

З огляду на викладене, з урахуванням інформації ВО «Укрдержліспроект» та аналізу відповідних норм законодавства, розташована у кварталі №110 Київського лісництва спірна земельна ділянка була і залишається землями лісогосподарського призначення державної власності незалежно від наявності чи відсутності у КП «Святошинське лісопаркове господарство» речового права на неї (постійного користування) у зв'язку з її розташуванням за межами населеного пункту як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на даний час.

Таким чином, прокурором належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доведено факт знаходження спірної земельної ділянки в межах Національного природного парку «Голосіївський».

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належний висновок суду першої інстанції, що прокурором не було доведено факту, що спірна земельна ділянка відносилася до земель лісогосподарського призначення.

Крім того, з огляду на викладене та враховуючи, що на момент вирішення спору, в силу приписів ст.ст. 122, 149 Земельного кодексу України, право розпорядження спірною земельною ділянкою віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України, оскільки вона розташована на землях природно-заповідного фонду, які віднесено до природоохоронного призначення, колегія суддів не приймає як належний висновок суду першої інстанції, що право розпорядження спірними землями не входило до компетенції Кабінету Міністрів України.

Щодо твердження відповідача стосовно того, що порушення процедури відведення земельних ділянок, які були допущені Коцюбинською селищною радою в 2008 році не повинні створювати негативні правові наслідки для Товариства з обмеженою відповідальністю «Лоджик Україна», яке у встановленому законом порядку придбало спірну земельну ділянку в 2009 році (добросовісний набувач), колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23.09.1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", рішення від 21.02.1986 у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства") положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986 року, "Щокін проти України" від 14.10.2010 року, "Сєрков проти України" від 07.07.2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009 року, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Конституція України (ст. 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За приписами ст. 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності в тому числі з подальшим її відчуженням позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 1, ч. 1, 2 ст. 7 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

За таких обставин "суспільним", "публічним" інтересом звернення прокуратури Київської області з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджик Україна" у даній справі є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної власності, а також захист суспільний інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів, як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. "Суспільний", "публічний" інтерес полягає у відновленні правового порядку, в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність земель та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

В питаннях оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії").

Відповідно до ч. 8 ст. 122 Земельного кодексу України, Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу.

Згідно ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб'єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв'язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Статтею 387 Цивільного кодексу України передбачено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Приписами ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що відповідні лісовпорядні роботи на вказаних територіях проводилися в 1645-46, 1952-59, 1969, 1979, 1989, 1999 роках, а останнє лісовпорядкування було проведено у 2009 році Комплексною експедицією Українського державного виробничого лісовпорядного об'єднання «Київліс», у т.ч. на території Київського лісництва, про що свідчить наявність Проекту організації і розвитку лісового господарства Святошинського лісопаркового господарства з таксаційним описом, поквартальними сумами площ та загальних запасів насаджень кожного лісництва окремо, з додаванням відповідних планшетів, складених на основі ортофотопланів зйомки 2008 року, який затверджений в установленому чинним законодавством порядку згідно Протоколу другої лісовпорядної наради від 21.12.2010 року Київського обласного управління лісового та мисливського господарства за погодженням з Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища м. Києва.

При цьому, колегія суддів відзначає, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 цілковито вкрита лісовою рослинністю, про що набувач зобов'язаний був знати, а проявивши розумну обачність в силу фізичних властивостей лісу повинен був передбачати її приналежність до земель лісогосподарського призначення, які відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України не можуть передаватись у приватну власність.

Так, колегія суддів відзначає, що витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 Цивільного кодексу України у зв'язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог Лісового кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Сумніви суб'єктів звернення у правильності тлумачення та застосування цих норм судами не можуть свідчити про незаконність втручання в право власності.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що позов Першого заступника прокурора Київської області по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу і заперечення скаржника з цього приводу є безпідставними.

У даному випадку спірна земельна ділянка вибула з власності держави поза волею належного розпорядника землі, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому існують всі правові підстави для витребування її з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджик Україна" на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29.01.2019 року у справі № 911/3570/17).

Таким чином, позовні вимоги є правомірними та такими, що не спростовуються матеріалами справи.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи відповідачем в суді першої інстанції була подана заява про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, яка була мотивована тим що 19.03.2009 року КП «Святошинське лісопаркове господарство» звернулось до прокуратури м. Ірпінь із заявою, в якій стверджувало про незаконність здійсненого відведення земельних ділянок. За наслідком перевірки вказаної заяви 02.07.2009 року прокурором було винесено постанову про відмову в порушенні кримінально справи. Тобто, перебіг позовної давності для органів прокуратури розпочався 19.03.2009 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред'явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18).

Положеннями ст. 268 Цивільного кодексу України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті в редакції, яка діяла до 15 січня 2012 року (на час виникнення спірних правовідносин), зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 15 січня 2012 року, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

На такі позови поширюється положення статті 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду від 16.01.2019 року у справі №367/6773/16-ц.

Так, позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:

1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об'єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб'єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №362/44/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з цим, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що згідно правової позиції, висловленої у постановах Верховного Суду України , зокрема від 05.10.2016 року у справі №916/2129/15 право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 Цивільного кодексу України не застосовуються, з огляду на наступне.

Так, в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 року у справі № 6-1047цс17 зазначено, що до позовних вимог про витребування майна на підставі ст. 387, 388 Цивільного кодексу України застосовується загальна позовна давність у три роки. При цьому за вимогами ст. 261 цього Кодексу початок перебігу строку позовної давності пов'язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Така ж правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2018 року у справі № 916/2073/17 та у справі № 916/2403/16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) погодилася з висновками суду касаційної інстанції та висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 року у справі № 6-1047цс17 щодо застосування інституту позовної давності до правовідносин, що регулюються ст. 388 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, прокуратура дізналася про незаконність відведення земельних ділянок ще у березні 2009 року. Так, 19.03.2009 року КП «Святошинське лісопаркове господарство» звернулося до прокуратури із заявою, в якій стверджувало про незаконність здійсненого відведення спірних земельних ділянок. За наслідками перевірки вказаної заяви 02.07.2009 року прокурором було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що законність відведення спірної земельної ділянки було предметом неодноразових перевірок зі сторони органів прокуратури, а також предметом розгляду в судах різних інстанцій за участю органів прокуратури.

При цьому, про особу порушника, до якої заявлено позов, прокурор найпізніше дізнався з заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11.10.2013 року у справі №367/4228/13-ц.

Прокурор з даним позовом до суду звернувся 26.12.2018 року, тобто, пропустивши позовну давність; прокурор не заявляв клопотання про поновлення позовної давності, а суд відповідно не встановив підстав поважності пропуску такого строку.

Таким чином, оскільки прокурор пред'явив позов після спливу позовної давності, про застосування якої до позовних вимог просив відповідач, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до ст. 277 Господарського процесуального кодексу України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, враховуючи, що господарський суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати повноваження, передбачені ч. 4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України та змінити мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення, виклавши її в редакції даної постанови.

При цьому, резолютивна частина рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Першого заступника прокурора Київської області без задоволення.

Інші доводи учасників процесу не впливають на оцінку обставин та висновки викладені в цій постанові.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2018 року у справі №911/3897/17 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №911/3897/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді М.Г. Чорногуз

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 09.04.2019 року.