ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.04.2019

Справа № 910/839/19

Суддя Господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Вікант»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦК «Київбуд»

про стягнення 855 797,92 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Вікант» (надалі – ТОВ «Фірма «Вікант») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦК «Київбуд» (надалі – ТОВ «ЦК «Київбуд») про стягнення 855 797,92 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов’язання з оплати поставленого на підставі договору поставки №710818КРП від 06.09.2018 товару, у зв’язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 500 747,15 грн., а також заявляє про стягнення з відповідача пені у розмірі 275 411,40 грн., штрафу у розмірі 50 074,71 грн., 3% річних у розмірі 4 527,30 грн. та інфляційних у розмірі 25 037,36 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу надано строк для подання відповіді на відзив.

07.03.2019 через канцелярію суду від ТОВ «ЦК «Київбуд» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з огляду на те, що розрахунок заявлених до стягнення сум здійснений позивачем не вірно.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

06.09.2018 між ТОВ «Фірма «Вікант» (постачальник) та ТОВ «ЦК «Київбуд» (покупець) був укладений договір поставки №710818КРП (надалі – «Договір »), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов’язується передати у встановлений у даному договорі термін у власність покупця металопродукцію, а покупець зобов’язується оплатити вартість товару та прийняти його відповідно до умов цього договору.

Згідно з п. 2.1 Договору поставка товару здійснюється відповідно до міжнародних правил тлумачення термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року з врахуванням особливостей, встановлених цим договором.

Пунктом 2.4 Договору передбачено, що датою поставки товару вважається:

- при поставці залізничним транспортом – дата календарного штемпеля станції відправлення на залізничній накладній;

- при поставці автомобільним транспортом постачальника – дата видаткової накладної постачальника або товарно-транспортної накладної;

- при самовивозі товару покупцем зі складу постачальника – дата видаткової накладної постачальника.

Специфікацією №3940 від 07.09.2018 сторони визначили ціну, кількість та асортимент товару, який буде поставлений за Договором.

07.09.2018 між ТОВ «Фірма «Вікант» та ТОВ «ЦК «Київбуд» підписана Додаткова угода №1 до Договору, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди про відвантаження металопрокату згідно специфікації №3940 від 07.09.2018 на умовах відвантаження з відстрочкою оплати 14 (чотирнадцять) календарних днів, а також погодили, що останнім днем оплати є 20.09.2018.

На виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 500 747,15 грн., що підтверджується видатковою накладною №63734 від 08.09.2018.

Спір у справі виник у зв’язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов’язання з оплати поставленого згідно Договору товару, у зв’язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 500 747,15 грн.

Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов’язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов’язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов’язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи підтверджується (видаткова накладна №63734 від 08.09.2018) факт поставки позивачем відповідачу товару згідно Договору на загальну суму 500 747,15 грн.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та умов Додаткової угоди №1 від 07.09.2018 до Договору заборгованість відповідача за поставлений товар становить 500 747,15 грн., а строк виконання грошового зобов’язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов'язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов’язання по сплаті на користь позивача 500 747,15 грн. за переданий на підставі Договору товар. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги ТОВ «Фірма «Вікант» про стягнення з ТОВ «ЦК «Київбуд» заборгованості у розмірі 500 747,15 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 275 411,40 грн., штрафу у розмірі 50 074,71 грн., 3% річних у розмірі 4 527,30 грн. та інфляційних у розмірі 25 037,36 грн. за прострочення виконання грошового зобов’язання за загальний період з 22.09.2018 по 09.01.2019.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов’язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов’язання, тому дії відповідача є порушенням зобов’язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Згідно з нормами ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Пунктом 5.2 Договору передбачено, що за прострочення строків оплати товару, встановлених в цьому договорі та додатках до нього, покупець сплачує постачальникові пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки за весь період прострочення. Якщо заборгованість за поставлений товар становить більше 15 календарних днів, покупець, крім сплати пені за той самий період, сплачує постачальникові штраф у розмірі 10% від суми неоплаченого товару в зазначені в даному договорі та додатках до нього строки.

Таким чином, умовами Договору та нормами Господарського кодексу України передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов такого договору у вигляді сплати пені та штрафу.

Суд відзначає, що при здійснені розрахунку пені позивачем не враховано положень ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», відповідно до яких розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В даному випадку, не врахування зазначеної норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» призвело до необґрунтованого збільшення розміру пені.

Окрім того, п. 4 Специфікації №3940 від 07.09.2018 сторони дійшли згоди про те, що при відвантаженні товару на умовах відстрочки платежу покупець, в разі порушення прийнятого на себе зобов’язання з оплати поставленого товару на строк більш ніж 5 календарних днів сплачує штраф у розмірі 1% від суми заборгованості, якщо прострочення більш ніж 10 календарних днів – 3%, якщо більше ніж 15 календарних днів – 5%.

Таким чином, сторони передбачили штраф за прострочення оплати, поставленого на підставі Договору за специфікацією №3940 від 07.09.2018 товару, більше ніж на 15 календарних днів у розмірі 5% від суми заборгованості, проте позивач розраховує штраф виходячи із розміру 10% від суми заборгованості.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із розрахунку інфляційних вбачається, що позивачем не враховано рекомендації Верховного суду України викладені в листі №62-97р від 03.04.1997 «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», згідно з якими при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не в кожну дату місяця, а в середньому в місяць, тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Отже, в даному випадку інфляційні за вересень 2018 року та січень 2019 року нараховані безпідставно.

Таким чином, здійснивши власний розрахунок суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 54 327,64 грн., 5% штрафу у розмірі 25 037,36 грн., 3% річних у розмірі 4 527,30 грн. та інфляційні у розмірі 19 773,46 грн., які нараховані за період з 22.09.2018 по 09.01.2019.

За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 500 747,15 грн., пені у розмірі 54 327,64 грн., штрафу у розмірі 25 037,36 грн., 3% річних у розмірі 4 527,30 грн. та інфляційних у розмірі 19 773,46 грн. В іншій частині позовних вимог (пеня у розмірі 221 083,74 грн., штраф у розмірі 25 037,35 грн. та інфляційні у розмірі 5 263,90 грн.) необхідно відмовити з викладених обставин.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Вікант» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦК «Київбуд» (03087, м. Київ, вул. Пітерська, будинок 5А; ідентифікаційний код 39538465) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Вікант» (01033, м. Київ, вул. Антоновича (Горького), будинок 33-В, /Літера А/, нежиле приміщення №1 ПО №5 Г/П №17; ідентифікаційний код 24942675) заборгованість у розмірі 500 747 (п’ятсот тисяч сімсот сорок сім) грн. 15 коп., пеню у розмірі 54 327 (п’ятдесят чотири тисячі триста двадцять сім) грн. 64 коп., штраф у розмірі 25 037 (двадцять п’ять тисяч тридцять сім) грн. 36 коп., 3% річних у розмірі 4 527 (чотири тисячі п’ятсот двадцять сім) грн. 30 коп., інфляційні у розмірі 19 773 (дев’ятнадцять тисяч сімсот сімдесят три) грн. 46 коп. та судовий збір у розмірі 9 066 (дев’ять тисяч шістдесят шість) грн. 19 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя                                                                                                      В.П. Босий