СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2019 р. Справа № 917/1100/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства Міжнародний аеропорт Львів імені ОСОБА_1 (вх.№491 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 ухвалене суддею Ореховською О.О. у приміщенні Господарського суду Полтавської області, повний текст складено 02.01.2019, у справі №917/1100/18

за позовом Державного підприємства Міжнародний аеропорт Львів імені ОСОБА_1, м. Львів

до Публічного акціонерного товариства Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія Укртатнафта, м. Кременчук Полтавської області

про стягнення коштів та визнання недійсним пункту договору

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року Державне підприємство Міжнародний аеропорт Львів імені ОСОБА_1 звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія Укртатнафта заборгованості у розмірі 1022920,06 грн.

У жовтні 2018 року Державне підприємство Міжнародний аеропорт Львів імені ОСОБА_1 звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом про визнання недійсним частину пункту 8.1 Договору №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2018, укладеного між Державним підприємством Міжнародний аеропорт Львів імені ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія Укртатнафта, а саме: «і затверджується сторонами Протоколом узгодження ціни, який є невідємною частиною договору. Зміна ціни на послуги, що надаються, фіксуються сторонами шляхом підписання нового Протоколу узгодження ціни.» з моменту укладення даного договору.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 15.11.2018 у справі №917/1257/18 обєднано справи №917/1100/18 та №917/1251/18 в одне провадження з присвоєнням номеру справи №917/1100/18.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 у справі №917/1100/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог Державного підприємства Міжнародний аеропорт Львів імені ОСОБА_1 про стягнення з відповідача - Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" боргу за надані послуги в період з 01.11.2016 по 28.02.2017 в сумі 1 022 920,06 грн. та про визнання недійсним частини пункту 8.1. Договору № 2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008 в повному обсязі.

Позивач не погодився з вказаним рішенням, звернувся до Східного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить його скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що на момент укладення спірного Договору на підставі Розпорядження Адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення ОСОБА_2 комітету України від 01.06.2005 №14Р ДП «МА «Львів» ім. Данила Галицького» включено до переліку субєктів природних монополій Львівської області на ринку з товарними межами спеціалізовані послуги аеропортів у географічних межах Львівської області із часткою 100%. Відносини між природними монополістом та споживачами, що виникають на ринку спеціалізованих послуг аеропортів України, регулюються Законом України «Про природні монополії», Повітряним кодексом України, Законом України «Про захист економічної конкуренції». Розглядаючи даний спір, судом першої інстанції не проаналізовано оспорювану частину пункту 8.1 спірного договору, щодо його відповідності наведеним нормам права. Також суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог врахував те, що на дату прийняття рішення у даній справі матеріали справи не містять документальних доказів порушення позивачем законодавства про захист економічної конкуренції та застосування до позивача штрафних санкцій. Але, на думку позивача, суд не взяв до уваги той факт та не надав оцінки тій обставини, що відсутність порушення позивачем законодавства про захист економічної конкуренції зумовлено застосуванням позивачем рівнозначної ціни за надання послуги по прийому, зберіганню, контролю якості та відпуску авіапалива для усіх контрагентів в тому числі і для відповідача.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2019 у даній справі відкрито апеляційне провадження, повідомлено учасників справи, що розгляд справи відбудеться 02.04.2019.

25.03.2019 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечує проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 - без змін.

В судовому засіданні 02.04.2019 учасники справи підтримали свої позиції, представник позивача просив суд скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 та задовольнити позовні вимоги, з підстав зазначених в позові та апеляційній скарзі. Представник відповідача наполягав на законності прийнятого рішення, з посиланням на доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити його без змін, апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, встановила наступне.

23.06.2008 між Закритим акціонерним товариством транснаціональною фінансово-промисловою компанією "Укртатнафта" (в подальшому назву змінено на Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова компанія "Укртатнафта" (замовник) та Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Львів" (в подальшому назву змінено на Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Львів" імені ОСОБА_1") (виконавець) укладено Договір №2079/10/2118/206-08 по прийому, зберіганню і відпуску авіапалива.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що замовник передає виконавцеві паливо на зберігання і відпуск (налив, заправку в повітряне судно) клієнтам замовника, а виконавець зобов'язується приймати, зберігати і здійснювати відпуск (налив, заправку в повітряне судно) палива замовника або повернути паливо замовникові (або передати по письмовій вказівці замовника третій особі) в збереженні.

Виконавець по письмовій вказівці замовника проводить всі необхідні операції для своєчасного відпустку (наливу, заправки в повітряне судно) палива замовника клієнтам замовника в аеропорту "Львів" (п. 2.2 Договору).

Пунктом 6.1 договору передбачено, що паливо, передане на зберігання, залишається власністю замовника до моменту перетину паливом заправного штуцера повітряного судна, що підтверджується витратним ордером, або заправної горловини транспортного засобу (при відвантаженні палива клієнтам замовника з складу виконавця на самовивезення), що підтверджується накладною, або до моменту підписання накладної на відпустку палива (при придбанні палива на умовах EXW склад ПММ виконавця іншими клієнтами замовника).

На підставі документів, вказаних в пункті 6.1 договору (витратних ордерів, накладних) про кількість виданого палива, сторонами в трок не пізніше 8 числа місяця, наступного за звітним, складається звідний Акт прийому-передачі палива із зберігання за звітний місяць (п. 6.2 договору).

В пункті 8.1 договору сторони узгодили, що ціна на послуги, що надаються виконавцем, встановлюється в національній валюті України і затверджується сторонами Протоколом узгодження ціни, який є невід'ємною частиною договору. Зміна ціни на послуги, що надаються, фіксується сторонами шляхом підписання нового Протоколу узгодження ціни.

Відповідно до розділу 9 договору, замовник сплачує вартість послуг виконавця щомісячно в наступному порядку: в строк до 10 числа звітного місяця замовник здійснює переоплату у розмірі 50 % вартості послуг, наданих виконавцем замовникові в місяці, що передував звітному; протягом трьох банківських днів після підписання уповноваженими представниками сторін акту прийому-передачі палива із зберігання за звітний місяць замовник, на підставі вищезгаданого акту і з урахуванням здійсненої передоплати, здійснює остаточний розрахунок за послуги, надані виконавцем в повному об`ємі (прийом, зберігання і відпуск палива) протягом такого звітного місяця (п.9.1.1, 9.1.2).

Цей Договір набуває чинності з моменту підписання і діє протягом десяти років. Дія цього Договору автоматично продляєтся на кожні подальші два роки, якщо жодна із Сторін у письмовій формі не заявить про його розірвання за 90 днів до моменту закінчення дії даного Договору (п. 12.5, 12.7. Договору);

В подальшому сторонами вносились зміни до договору шляхом укладання Додаткових угод, а саме:

Додаткової угоди №1 від 04.03.2010р., якою викладено в новій редакції Розділ 13 "Реквізити сторін" (а.с. 105 т. 1 );

Додаткової угоди №2 від 22.03.2010р., якою викладено в новій редакції Розділ 1 "Визначення термінів", Розділ 4 "Передача палива" (а.с. 106 т. 1);

Додаткової угоди №3 від 27.06.2012р., якою викладено в новій редакції Розділ 1 "Визначення термінів" (а.с. 107 т. 1);

Додаткової угоди №4 від 01.03.2017р., якою викладено в новій редакції Розділ 1 "Визначення термінів"; Розділ 2 "Предмет договору", п. 3.1. Договору, п. 4.3. Договору, п. 5.2. Договору, п. 12.12. Договору, а також доповнено Розділ 8 "Ціна" пунктом 8.2 (п. 108 т. 1).

В момент укладення Договору та в подальшому сторонами було підписано Протоколи узгодження ціни на послуги, що надаються за Договором №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008р., а саме: від 23.06.2008р. (а.с. 109 т. 1); від 15.10.2009р. (а.с. 110 т.1 ); від 10.03.2011р. (а.с. 111 т.1 ); від 02.10.2015р. (а.с. 112 т.1 ).

Останнім протоколом узгодження ціни (02.10.2015) сторонами узгоджена вартість послуг за договором у розмірі 850 грн без ПДВ.

Відповідно до наказів №389, №390 від 16.09.2016, виданого генеральним директором позивача з 01.11.2016, з метою відшкодування витрат на зберігання та послугу по заправці авіаційним паливом повітряних суден та паливозаправників сторонніх організацій, встановлена вартість послуги по заправці однієї тони авіаційного палива у паливозаправники сторонніх організацій в розмірі 1300 грн без ПДВ.; вартість послуги по зберіганню однієї тони авіаційного палива за одну добу в розмірі 8,50 грн без ПДВ.

Як вбачається, цим наказом також розподілено ціну послуги по договору на послугу по заправці 1-ї тони авіаційного палива у баки повітряного судна або у паливозаправники третіх осіб та на послугу по зберіганню однієї тони авіаційного палива за одну добу.

Листом №1958 від 29.09.2016 позивач повідомив відповідача про зміну структури вартості послуги за спірним договором, та направив проект додаткової угоди від 01.11.2016, де внесено зміни до пунктів 1, 2, 4, 5, 7, 8 та 12 в іншій редакції.

Зокрема, пунктом 8.1 пропонується умова щодо вартості послуги що надаються виконавцем за цим договором:

«за зберігання однієї тони авіаційного палива за одну добу в розмірі 8,50 грн без ПДВ,

за заправку однієї тони палива у паливозаправник 1300 грн без ПДВ,

за заправку однієї тони палива в бак повітряного судна - 1300 грн без ПДВ.»

Також у пункті 8.3 договору позивач пропонує зазначити, що «зміна вартості послуг, що надаються за цим договором може проводитися виконавцем в односторонньому порядку шляхом направлення замовнику письмового повідомлення за 30 календарних днів до запланованої дати вступу їх в силу. Незгода замовника із зміною вартості послуг не зупиняє її застосування, однак надає сторонам право на дострокове розірвання даного договору, шляхом письмового повідомлення про це іншу сторону».

У відповідь на лист, 12.10.2016 відповідач повідомив позивача про те, що механізм двостороннього погодження істотної умови договору ціни, закріплений у спірному договору, повністю відповідає діючому законодавству. Зміна структури ціни та зміна вартості послуг, що надаються за вказаним договором може бути розглянута ПАТ «Укртатнафта» у разі надання виконавцем послуг обґрунтованих пояснень щодо необхідності та доцільності внесення таких змін до договору.

26.10.2016 позивач звернувся до відповідача з листом №2176, в якому зазначив, що одностороння зміна вартості послуги за договором визначається ДП «МА «Львів» ім. Данила Галицького обумовлена господарською діяльністю підприємства, така вартість може бути змінена підприємством при умові зміни фонду оплати праці, вартості матеріалів, електроенергії та інших витрат.

10.11.2016 у відповідь на цей лист, відповідач відповів, що зміна структури ціни та зміна вартості послуг, що надаються за вказаним договором може бути розглянута ПАТ «Укртатнафта» у разі надання виконавцем обґрунтованих пояснень, щодо необхідності та доцільності внесенні змін до договору. Мова йде про обгрунтований розрахунок вартості послуг при умові зміни фонду оплати праці, вартості матеріалів, електроенергії та інших витрат, а також посилання на відповідні нормативно-правові акти, які регулюють діяльність у сфері надання зазначених послуг. Крім того, відповідач в листі зазначає, що на станом на листопад 2016 року, ціна сервісних послуг ДП «Міжнародний аеропорт «Львів» ім. Данила Галицького» є найвищою серед всіх державних підприємств, куди транспортує авіаційне паливо ПАТ «Укртатнафта».

За період з 01.11.2016 по 28.02.2017 позивачем оформлено та надіслано відповідачу акти про надання послуг: №2568 від 30.11.2016, №3106 від 31.12.2016, №493 від 31.01.2017, №980 від 28.02.2017, які повернулись на адресу позивача без підпису відповідача.

У вказаних актах визначено обсяг наданих послуг та вартість послуг, з урахуванням наказу позивача №389 від 16.09.2016.

Також за цей період позивачем надіслано відповідачу рахунки на оплату наданих послуг за період з 01.11.2016 по 28.02.2017, де вартість послуг вказана у розмірі 1300,00 грн. та 8,50 грн., тобто також на підставі наказу №389, на загальну суму - 2 406 201,22грн.

Однак, відповідачем сплачено вартість послуг за договором у розмірі, виходячи з вартості погодженої сторонами у протоколі погодження ціни від 02.10.2015 у розмірі - 1 383 281,16грн.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача 1022920,06 грн. Як зазначає позивач вказана сума є заборгованістю відповідача за договором від 23.06.2008 №2079/10/2118/206-08.

Підставою звернення позивача з позовом про визнання недійсним частини пункту 8.1 спірного договору, є невідповідність його приписам антимонопольного законодавства, а саме: ст. 3 Закону України «про природні монополії», ст. 78 Повітряного кодексу України та ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції». Як зазначає позивач, відмовою від підписання зміни ціни по договору, що була встановлена на підставі наказу №389, відповідачем порушено норми пункту 3 ст. 6 ЦК України, де зазначено, що сторонам договору заборонено відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Тому, позивач вважає, що частина пункту 8.1 договору суперечить статті 203 ЦК України, яка визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Приймаючи оскаржене рішення, місцевим господарським судом зазначено, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання частини пункту Договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод (їх частини) недійсними, зокрема позивачем у належний спосіб не доведено, що зміст спірного пункту Договору суперечить нормам чинного законодавства України, а тому зважаючи на встановлений ст. 3 ЦК України принцип свободи договору, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та визнання частини п. 8.1. Договору №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008р. недійсним. Також відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 1022920,00 грн., суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості та безпідставності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з статтею 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за договором від 23.06.2008 № 2079/10/2118/206-08 у розмірі 1022920,06 грн, позивач зазначає, що відповідачем не сплачено вказану суму, яка виникла у звязку зі зміною вартості послуг за договором на підставі наказів позивача №389 та №390 від 16.09.2016.

Статтею 654 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Таким чином, аналіз наведених норм дає підстави вважати, що зміна договору в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з обставин даної справи відповідачем не погоджено зміну вартості послуг на підставі наказів позивача №389, №390, крім того, у Договорі №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008 відсутня умова, згідно з якою виконавець (позивач) має право змінювати ціну послуг в односторонньому порядку.

Наведене унеможливлює виникнення у відповідача обов'язку сплати позивачу грошових коштів, які були нараховані ним в результаті зміни ціни своїх послуг в односторонньому порядку та за відсутності згоди відповідача.

Тому вартість послуг за договором у спірний період застосовується на підставі Протоколу узгодження ціни за договором підписаного сторонами 02.10.2015 та дорівнює 850 грн без ПДВ (1020 грн з ПДВ).

Як зазначалось раніше, та підтверджується матеріалами справи, позивачем відповідачу направлені рахунки за спірний період (01.11.2016 по 28.02.2017):

№2568 від 30.11.2016 на суму 855384,22 грн,

№3106 від 31.12.2016 на суму 727528,45 грн,

№493 від 31.01.2017 на суму 403513,15 грн,

№980 від 28.02.2017 на суму 419757,40 грн,

всього на суму 2406201,22 грн.

Відповідно до платіжних доручень № від 10.11.2016, № НОМЕР_1 від 02.02.2017, №19178 від 02.02.2017, № від 15.02.2017, № від 09.03.2017 відповідачем сплачено 1383281,16 грн.

Сторонами не заперечується обсяг наданих послуг за період з 01.11.2016 по 28.02.2017, який становить 1356,158 тон авіапалива.

Таким чином, відповідачем сплачений розмір вартості послуг за спірним договором - 1383281,16 грн, виходячи з вартості послуг погоджених сторонами Протоколом від 02.10.2015 (1356,158 тон * 1020 грн вартості 1 тони, що дорівнює 1383281,16 грн).

Відповідно, підстави для висновку про наявність у відповідача заборгованості за спірним договором відсутні.

Посилання позивача на те, що про узгодження відповідачем вартості наданих послуг за спірний період свідчить факт відсутності з його боку вимоги щодо коригування податкових накладних та віднесення суми нарахованого ПДВ в повному обсязі до податкового кредиту, спростовується матеріалами справи, умовами спірного договору та вимогами діючого законодавства.

Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором у розмірі 1022920,06 грн є такими, що не підтверджені матеріалами справи та обставинами даного спору.

Що ж до заявлених позивачем вимог про визнання недійсним частини пункту 8.1 спірного договору зі слів: «і затверджується сторонами Протоколом узгодження ціни, який є невідємною частиною договору. Зміна ціни на послуги, що надаються, фіксуються сторонами шляхом підписання нового Протоколу узгодження ціни», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Приписами ч. 1 ст. 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Приписами статті 627 Цивільного кодексу України, встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Відповідно до статті 188 ГК України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

За приписами ч. 1, 2, 3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За змістом положень ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 1, 2, 3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови, погоджені сторонами у договорі, - це умови, щодо яких досягнуто згоди за взаємною домовленістю сторін, і які знайшли своє відображення у вигляді їх закріплення сторонами у договорі. Такі умови зберігають свою чинність протягом усього строку (терміну) дії договору, якщо тільки не будуть змінені за взаємною згодою сторін (однією стороною - у випадках, передбачених самим договором або чинним законодавством) або ж не стануть такими, що суперечать чинному законодавству (оскільки у такому випадку погоджені сторонами умови не будуть підлягати до застосування).

Як вбачається з умов договору, вартість послуг за договором не встановлено, пунктом 8.1 договору передбачено визначення вартості послуг шляхом погодження обома сторонами ціни послуги на підставі Протоколу узгодження ціни послуг. Тобто вказана умова передбачає двосторонню згоду сторін за договором щодо вартості послуг.

Як зазначає позивач, на підставі розпорядження Адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення ОСОБА_2 комітету України від 01.06.2005 №14Р, він є субєктом природних монополій на ринку з товарними межами спеціалізовані послуги аеропортів у географічних межах Львівської області із часткою 100%.

Позивач вказує на те, що умови пункту 8.1 договору в оскаржуваній частині суперечать вимогам ст. 10 Закону України «Про природні монополії», ст. 78 Повітряного кодексу України, та ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Відповідно до статті 10 Закону України «Про природні монополії», суб'єкти природних монополій зобов'язані:

дотримуватися встановленого порядку ціноутворення, стандартів і показників безпеки та якості товару, а також інших умов та правил здійснення підприємницької діяльності, визначених у ліцензіях на здійснення підприємницької діяльності у сферах природних монополій та на суміжних ринках;

вести окремий бухгалтерський облік за кожним видом діяльності, що підлягає ліцензуванню;

забезпечувати на недискримінаційних умовах реалізацію вироблених ними товарів споживачам, а також не чинити перешкод для реалізації угод між виробниками, що здійснюють діяльність на суміжних ринках, та споживачами;

надавати органам, які регулюють їх діяльність, документи та інформацію, необхідні для виконання цими органами своїх повноважень, в обсягах та у строки, встановлені відповідними органами;

забезпечувати посадовим особам органів, які регулюють їх діяльність, доступ до документів та інформації, необхідних для здійснення цими органами своїх повноважень, а також до об'єктів, устаткування та земельних ділянок, що є у їх власності або у користуванні;

надавати на вимогу органів місцевого самоврядування інформацію про наявні потужності із забезпечення об'єктів будівництва та інженерні мережі (споруди);

забезпечувати надання технічних умов щодо інженерного забезпечення об'єкта будівництва у порядку та строки, встановлені законодавством

оприлюднювати і надавати інформацію за запитами відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації"

Суб'єкти природних монополій не можуть вчиняти дії, які призводять або можуть призвести до неможливості виробництва (реалізації) товарів, щодо яких здійснюється регулювання відповідно до цього Закону, або до заміни їх іншими товарами, не однаковими за споживчими характеристиками.

Відповідно до статті 78 Повітряного кодексу України, експлуатанти аеропорту (аеродрому), виходячи з організаційно-технічних можливостей, зобов'язані створити суб'єктам авіаційної діяльності, що провадять діяльність в аеропорту, рівні умови користування аеропортом та аеродромом, якщо інше не передбачено законодавством.

З метою забезпечення контролю держави за монополістичною діяльністю у сфері надання послуг в аеропорту встановлюється перелік спеціалізованих послуг, які належать до ринків, що перебувають у стані природних монополій, та можуть надаватися лише в аеропортах. Перелік таких спеціалізованих послуг встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність субєкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших субєктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається:

1) встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

2) застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з субєктами господарювання, продавцями чи покупцями без обєктивно виправданих на те причин;

3) обумовлення укладання угод прийняттям субєктом господарювання додаткових зобовязань, які за своєю природою або згідно з торговими та іншими чесними звичаями у підприємницькій діяльності не стосуються предмета договору;

4) обмеження виробництва, ринків або технічного розвитку, що завдало чи може завдати шкоди іншим субєктам господарювання, покупцям, продавцям;

5) часткова або повна відмова від придбання або реалізації товару за відсутності альтернативних джерел реалізації чи придбання;

6) суттєве обмеження конкурентоспроможності інших субєктів господарювання на ринку без обєктивно виправданих на те причин;

7) створення перешкод доступу на ринок (виходу з ринку) чи усунення з ринку продавців, покупців, інших субєктів господарювання.

Зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Позивач зазначає, що вищевказані норми закону в сукупності складають імперативну норму, яка зобовязує позивача встановлювати рівнозначні ціни на послуги по прийому, зберіганню, контролю якості та відпуску авіапалива в аеропорту «Львів» для усіх контрагентів.

Тобто, позивач вважає, що дані норми дозволяють йому в односторонньому порядку змінювати вартість послуг, в залежності від будь-яких обставин.

Як свідчать матеріали справи та підтверджує сам позивач, на послуги по прийому, зберіганню та відпуску авіапалива в аеропорту "Львів" за Договором №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008 субєктом ціноутворення є сам позивач - Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Львів" ім. Данила Галицького". Тобто ціни на вищевказані послуги не регулюються державою і є вільними у розумінні чинного законодавства.

Тому, колегія суддів вважає, що сторони спірних відносин повинні керуватися загальними принципами господарської діяльності, заснованої на основі вільного волевиявлення.

Відповідно до ч. 6 ст. 180 Господарського кодексу України, у разі визнання погодженої сторонами в договорі ціни такою, що порушує вимоги антимонопольно-конкурентного законодавства, антимонопольний орган має право вимагати від сторін зміни умови договору щодо ціни.

На дату прийняття рішення у даній справі матеріали справи не містять документальних доказів порушення позивачем законодавства про захист економічної конкуренції та застосування до позивача штрафних санкцій.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_2 комітету України на його запит надано інформацію щодо надання послуг по прийому, зберіганню, контролю якості та відпуску авіапалива, зокрема, щодо ціни послуг включаючи оспорюваний період з 01.11.2016 по 28.02.2017. Станом на 03.12.2018 від ОСОБА_2 комітету України рішення про порушення позивачем антимонопольного законодавства на ринку природної монополії по послугах прийому, зберігання, контролю якості та відпуску авіаційного палива в аеропорту "Львів" не надходили, штрафні санкції не застосовувалися.

Посилання позивача про те, що відсутність порушення позивачем антимонопольного законодавства зумовлено застосуванням позивачем рівнозначної ціни за надання послуги по прийому, зберіганню, контролю якості та відпуску авіапалива для усіх контрагентів, в тому числі і для відповідача, колегія суддів вважає такими, що не узгоджуються з приписами цивільного законодавства щодо волевиявлення обох сторін на укладення, зміну або розірвання договору.

Враховуючи застосування вільних цін у даних правовідносинах, колегія суддів зазначає, що відсутні підстави вважати, що зміст оспорюваної частини пункту 8.1 договору суперечить нормам законодавства про захист економічної конкуренції та ставить під сумнів його статус природного монополіста.

З огляду на обставини справи, та виходячи з положень ч. 6 статті 180 ГК України, фактів щодо порушення позивачем або відповідачем норм антимонопольного законодавством, які б дали підставу для безумовної зміни ціни на послуги, що надаються природним монополістом, не встановлено.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після відмови відповідача від підписання додаткової угоди №4 від 01.11.2016, позивачем не вчинялись заходи щодо визнання її укладеної (дійсною) в судовому порядку.

Але в подальшому на підставі наказу позивача №63 від 14.02.2017 та Протоколу узгодження ціни від 01.03.2017 підписаного обома сторонами, а також у звязку з наданням відповідачу обгрунтованих пояснень щодо зміни вартості послуг за договором, відбулась зміна ціни на послуги за спірним договором - з прийому, зберіганню, контролю якості та відпуску 1- ї тони палива ТС-1 в аеропорту "Львів" починаючи з 01.03.2017, яка встановлена сторонами у наступних розмірах:

- за послугу по заправці 1-ї тони авіаційного палива у баки повітряного судна - 950, 00грн. без ПДВ;

- за послуги по зберіганню 1-ї тони авіаційного палива за одну добу - 4, 00грн. без ПДВ.

Отже, беручи до уваги положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання частини пункту договору недійсним, не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод (їх частини) недійсними.

Позивачем не доведено, що зміст спірного пункту договору суперечить нормам чинного законодавства України, а тому зважаючи на встановлений ст. 3 ЦК України принцип свободи договору, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог та визнання частини п. 8.1. Договору №2079/10/2118/206-08 від 23.06.2008 недійсним.

Відповідно, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та спростовуються доводами викладеними у мотивувальній частині постанови.

У справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Керуючись практикою Європейського Суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що у Рішенні «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) Високий Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Міжнародний аеропорт Львів імені ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 у справі №917/1100/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. ст. 286- 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 05.04.2019

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель