РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.03.2019Справа № 910/8357/18

За позовом Акціонерного товариства "Сбербанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Юстстар" (відповідач 1);

Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроальянс Ріалті" (відповідач 2);

про визнання недійсним договору.

Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Дюбко С.П.

Представники:

Від позивача: Киричук Р. П., представник, довіреність № б/н від 08.01.2019 р.;

Від відповідача 1: не з'явилися;

Від відповідача 2: Гребеник І.С., адвокат, ордер серії ПТ № 0002 від 09.06.2018 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Сбербанк" звернулось до Господарського суду міста Києва із вказаною позовною заявою, пославшись на те, що у зв'язку з ухиленням від виконання своїх зобов'язань, Товариством з обмеженою відповідальністю "Євроальянс Ріаліті" було укладено ряд договорів, серед яких Договір поруки від 20.10.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Юстстар" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євроальянс Ріаліті", який на думку позивача є фіктивним та повинен бути визнаний судом недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2018 позовну заяву Акціонерного товариства "Сбербанк" залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали.

До Господарського суду міста Києва позивачем на виконання вимог ухвали господарського суду міста Києва від 04.07.2018 подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2018 відкрито провадження у справі за позовом Акціонерного товариства "Сбербанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Юстстар", Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроальянс Ріалті" про визнання недійсним договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2019 задоволено клопотання Акціонерного товариства "Сбербанк" про витребування доказів. Витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Юстстар" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроальянс Ріалті" копії (для долучення до матеріалів справи) та оригінали (для огляду в судовому засіданні) наступних документів:

- договір №30/03 від 05.05.2011 купівлі-продажу товарів, укладений між ТОВ "Захід Імпорт" та ПП "Ресурс-Імпорт" та додаткові договори (угоди) до нього;

- договір №ПВ-170816/01 від 17.08.2016 про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за Договором купівлі-продажу товарів №30/03 від 05.05.2011, укладений між ТОВ "Захід Імпорт" та ТОВ "Юридична компанія "Юстстар" та додаткові договори (угоди) до нього;

- договір поруки від 20.10.2016, укладений між ТОВ "Євроальянс Ріалті" та ТОВ "Юридична компанія "Юстстар" та додаткові договори (угоди) до нього.

У судовому засіданні 02.10.2018 суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 23.10.2018.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Господарського суду міста Києва від 19.10.2018 року № 05-23/1822 "Щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ" та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2018 року, справа № 910/8357/18 передана для розгляду судді Мандриченку О. В., у зв'язку з закінченням терміну повноважень у судді Маринченка Я. В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 року прийнято справу № 910/8357/18 до свого провадження суддею Мандриченком О. В. та призначено підготовче засідання на 22.11.2018 року.

У судовому засіданні 22.01.2019 р. від представника позивача надійшло клопотання про призначення технічної експертизи.

Судом відхилене зазначене вище клопотання, оскільки позивачем не обґрунтовано неможливості вирішення спору без призначення відповідної судової експертизи та дійсної необхідності для застосування спеціальних знань.

Також у судовому засіданні 22.01.2019 р. представник позивача звернувся з клопотання про витребування у відповідачів копії для долучення до матеріалів справи та оригінали для огляду в судовому засіданні наступних документів:

- які б свідчили про виконання ТОВ «Юридична компанія «ЮСТСТАР» згідно п. 2.2 договору № ПВ-170816/01 своїх обов'язків щодо сплати вартості відступлення права вимоги у розмірі відповідно до суми зазначеної в п. 2.1. цього договору;

- які б свідчили про виконання ТОВ «Захід Імпорт» згідно п. 2.1. та розділу 8 договору № ПВ-170816/01 своїх обов'язків щодо повідомлення Боржника про відступлення права вимоги;

- які б свідчили про реальне здійснення господарської операції, щодо продажу покупцю товару за Договором купівлі-продажу товарів №30/03 згідно видаткової накладної № РН-0000374 від 27.06.2012.

Судом було відхилено дане клопотання, оскільки заявлені до витребування докази не стосуються предмету спору в даній справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/8357/18 до судового розгляду по суті на 07.02.2019 року.

У судових засіданнях 28.02.2019 та 12.03.2019 р. оголушавалась перерва в слуханні справи по суті.

У судове засідання, що відбулось 12.03.2019 представники відповідача 1 не з'явилися.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, оскільки відповідач 1 був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд приходить до висновку, що неявка представників відповідача 1 в судове засідання 12.03.2019 не перешкоджає розгляду справи по суті.

Представник позивача у судовому засіданні 12.03.2019 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представники відповідача 2 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, у задоволенні позову просили відмовити з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 12.03.2019, відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05 травня 2011 року між TOB "Захід Імпорт" (за договором - Продавець) та Приватним підприємством "Ресурс-Імпорт" (за договором - Покупець) укладено договір купівлі-продажу товарів №30/03, відповідно до умов якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити на умовах, визначених цим договором товар (вживаний одяг), загальна сума договору визначається як сума всіх видаткових накладних, підписаних сторонами протягом терміну дії даного договору, кількість товару, а також ціна одиниці товару визначаються сторонами у накладних, що є невід'ємною частиною даного договору (п. п. 1.1., 2.1 даного договору).

08 червня 2011 року між Сторонами за договором купівлі-продажу товарів №30/03 було укладено Додаткову угоду №1, відповідно до умов якої Сторони договору виклали п. 8.1 Договору в новій редакції (третейське застереження), зокрема у пункті 1 якої сторони досягли згоди щодо викладення п. 8.1 договору купівлі продажу товарів №30/03 в наступній редакції: " 8.1. Усі спори, розбіжності або претензії, які виникають між сторонами із цього договору або у зв'язку з ним, в тому числі, але не обмежуючись: що стосуються його укладання, виконання, порушення (невиконання та/або неналежного виконання), припинення, дійсності/недійсності, розірвання, повернення сплачених коштів, тощо вирішуються шляхом переговорів. Спори, що сторони не можуть врегулювати шляхом переговорів, передаються для остаточного врегулювання на розгляд постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Харвест Груп" (зареєстровано Головним управлінням юстиції у Харківській обл. 29.12.2009, свідоцтво №26 ПТС). Розгляд суду буде здійснюватись у відповідності до Закону України "Про третейські суди" та Регламенту Третейського суду. Місцезнаходженням Третейського суду є місцезнаходження Асоціації "Харвест Груп", а саме: Харківська обл., Харківський р-н, смт. Бабаї, пров. Червоних партизанів, б. 1-А. Проведення третейського розгляду відбуватиметься: Харківська обл., Харківський р-н, смт. Бабаї, пров. Червоних партизанів, б. 1-А.". Інші умови договору купівлі продажу товарів №30/03 від 05.05.2011 залишаються незмінними.

17 серпня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Захід Імпорт» (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «ЮСТСТАР» (Новий кредитор) було укладено договір №ПВ-170816/01 відступлення права вимоги грошових зобов'язань за Договором купівлі-продажу товарів № 30/03 від 05 травня 2011 року, відповідно до умов якого Первісний кредитор передав Новому кредитору право вимоги до Приватного підприємства «РЕСУРС-ІМПОРТ», що виникли на підставі Договору купівлі-продажу товарів №30/03 від 05 травня 2011 року в частині оплати товару за видатковою накладною №РН-0000374 від 27 червня 2012 року в розмірі 539 550,58 грн.

20 жовтня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОАЛЬЯНС РІАЛТІ» (Поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «ЮСТСТАР» (Кредитор) було укладено договір поруки, відповідно до умов якого Поручитель поручається перед Кредитором за виконання обов'язку Боржника щодо оплати товару за Договором купівлі-продажу товарів №30/03 від 05 травня 2011 року в частині оплати товару за видатковою накладною №РН-0000374 від 27 червня 2012 року в розмірі 539 550,58 грн.

Пунктом 5.1 вказаного договору поруки від 20.10.2016 встановлено, що усі правовідносини, що виникають з цього договору або пов'язані з ним, у тому числі пов'язані з дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього договору поруки, регулюються цим договором та відповідними нормами чинного законодавства України, а також звичаями ділового обороту, які застосовуються до таких правовідносин на підставі принципів, розумності та справедливості. Усі спори, що виникли з цього договору або пов'язані з ним, в тому числі, але не обмежуючись: що стосуються його укладення, виконання, порушення (невиконання та/або неналежного виконання), припинення, дійсності/недійсності, розірвання, тощо вирішуються шляхом переговорів. Спори, що сторони не можуть врегулювати шляхом переговорів, передаються для остаточного врегулювання на розгляд Постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Харвест Груп" (зареєстровано Головним управлінням юстиції у Харківській обл. 29.12.2009, свідоцтво №26 ПТС). Розгляд суду буде здійснюватись у відповідності до Закону України "Про третейські суди" та Регламенту Третейського суду. Місцезнаходженням Третейського суду є місцезнаходження Асоціації "Харвест Груп", а саме: Харківська обл., Харківський р-н, смт. Бабаї, пров. Червоних партизанів, б. 1-А. Проведення третейського розгляду відбуватиметься: Харківська обл., Харківський р-н, смт. Бабаї, пров. Червоних партизанів, б. 1-А.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Харвест Груп" від 06.02.2018 у справі №3/1-3/1-18 (у складі третейського судді Тоцької К.М.) позовну заяву ТОВ "Юридична компанія "ЮСТСТАР" задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ "Євроальянс Ріалті" на користь ТОВ "Юридична компанія "ЮСТСТАР" 539 550,58 грн. заборгованості за договором купівлі-продажу товарів № 30/03 від 05.05.2011. Стягнуто з ТОВ "Євроальянс Ріалті" на користь ТОВ "Юридична компанія "ЮСТСТАР" 500, 00 витрат за сплату третейського збору.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 задоволено заяву ТОВ «Юридична компанія «ЮСТСТАР» про видачу наказу на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Харвест Груп" від 06.02.2018 у справі №3/1-3/1-18 задоволено, видано наказ на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Харвест Груп" від 06.02.2018 у справі №3/1-3/1-18.

Мотивуючи свої вимоги про визнання недійсним договору поруки від 20.10.2016, укладеного між ТОВ "Євроальянс Ріалті" та ТОВ Юридична компанія "Юстстар", позивач вказує на наступні обставини:

- судом в ухвалі Харківського апеляційного господарського суду від 02.03.2018 у справі №978/281/18 зазначено, що матеріали справи не містять доказів виконання новим кредитором (ТОВ "Дісентіс") згідно п. 2.2. договору №080616/01 від 08.06.2016 своїх обов'язків щодо сплати вартості відступлення права вимоги;

- станом на дату укладання спірних договорів, TOB "Євроальянс Ріалті" мав та має значні грошові зобов'язання перед позивачем на підставі кредитного договору №05-В/13/27/ЮО від 28.08.2013, іпотечного договору від 28 серпня 2013 року та договору поруки від 23 жовтня 2014 року;

- ухвалами Харківського апеляційного господарського суду задоволено заяви TOB "Дісентіс" та TOB "Юридична компанія "ЮСТСТАР" про стягнення з TOB "Євроальянс Ріалті" на користь останніх 783 977,77 грн. та 539 550,58 грн. відповідно. Разом сума до стягнення становить 1,3 млн. грн., що згідно приписів ч. 3 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" більш ніж достатньо для порушення господарським судом справа про банкрутство TOB "Євроальянс Ріалті";

- внаслідок укладення спірного договору поруки було цілеспрямовано створено штучну кредиторську заборгованість у обсязі, достатньому для реалізації процедури фіктивного банкрутства, з метою подальшого ухилення від сплати кредитних зобов'язань перед позивачем.

Відповідно до приписів ст. 234 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Разом з тим, положеннями ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. А отже, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду, повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання спірного договору недійсним.

Так, згідно роз'яснень п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року № 11, фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Так, договір поруки, що укладений 20.10.2016 року між TOB "Євроальянс Ріалті" (за договором - Поручитель) та TOB "Юридична компанія "Юстстар" (за договором - Кредитор) є правочином, що укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу.

За змістом положень ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

При цьому, частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, сторонами, користуючись правом вільного волевиявлення та з погодженням відповідних істотних умов, було укладено договір поруки від 20 жовтня 2016 року, яким TOB "Євроальянс Ріалті" поручилося перед TOB "Юридична компанія "Юстстар" по зобов'язанню за договором купівлі-продажу товарів №30/03 від 05 травня 2011 року в частині оплати товару за видатковою накладною №РН-0000374 від 27 червня 2012 року в розмірі 539 550,58 грн.

Статтею 15 ЦК України передбачено, зокрема, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно приписів ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ст. 20 ГК України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Суд зазначає, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Оскільки правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає порушене право, а матеріалами справи не підтверджено порушення права позивача з боку відповідачів, то відсутність порушеного права позивача також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні приписів ст. 15, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Разом з тим, згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так позивач вказує на те, що станом на дату укладання спірного договору, відповідач 2 мав та має значні грошові зобов'язання перед позивачем на підставі кредитного договору №05-В/13/27/ЮО від 28.08.2013, іпотечного договору від 28.08.2013 та договору поруки від 23.10.2014 та при цьому заборгованості, яку взяв на себе відповідач 2 внаслідок укладення спірного договору більш ніж достатньо для порушення господарським судом справи про банкрутство відповідача 2 згідно приписів ч. 3 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

При цьому, відповідно до приписів ч. 4. т. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

З наведеного випливає, що позивач, маючи підстави вважати, що його право - порушене відповідачем 2 у випадку відкриття відносно останнього провадження у справі про банкрутство, не позбавлений наданого йому права на захист його охоронюваних законом інтересів, шляхом судового захисту своїх прав відповідно до положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Приписами ст. ст. 74, 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В силу ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами обставин, на які він посилається у своїх вимогах про визнання недійсними спірних договорів, а також позивачем не доведено того, що відповідачами при укладанні спірного договору порушене його право, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним договору поруки від 20.10.2016, укладений між ТОВ "Євроальянс Ріалті" та ТОВ "Юридична компанія "Юстстар" є необґрунтованими, а тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 231, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 27.03.2019.

Суддя О.В. Мандриченко