СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2019 р. Справа № 917/793/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя

ОСОБА_1, суддя Шевель О.В.

за участі секретаря судового засідання Крупи О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Лубенського комунального житлово-експлуатаційного управління (вх. № 271 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 10.12.2018 у справі №917/793/18 (ухваленого суддею Гетя Н.Г. у приміщенні Господарського суду Полтавської області, повний текст рішення складено 20.12.2018),

за позовом Лубенського комунального житлово-експлуатаційного управління, м.Лубни, Полтавська область,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Лубенської міської ради Полтавсьої області, м.Лубни, Полтавська область,

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз", м.Лубни, Полтавська область,

про визнання акту такими, що втратив чинність,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року Лубенське комунальне житлово-експлуатаційне управління звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою (з урахуванням виправленої позовної заяви від 01.08.2018 № 01-02/555), в якій просило визнати таким, що втратив чинність акт встановлення межі розподілу газопроводу та його обслуговування будинку за адресою: м. Лубни, вул. Прикордонників, 60А, що укладений між ПАТ "Лубнигаз" та Лубенським комунальним житлово-експлуатаційним управлінням; відшкодувати витрати зі сплати судового збору за рахунок відповідача.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 10.12.2018 у справі №917/793/18 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 10.12.2018 у справі №917/793/18 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання апеляційної скарги.

Скарга обґрунтована тим, що актами розмежування за Кодексом газорозподільних систем встановлюється не межа відповідальності між балансоутримувачем будинків та газорозподільною компанією, а балансова належність газорозподільних мереж між оператором газорозподільної системи та споживачами за ознакою права власності. ЛКЖЕУ не є власником газорозподільних мереж, не є споживачем природного газу, з ЛКЖЕУ не укладався договір розподілу природного газу. Акти розмежування не відповідають положенням нового акту цивільного законодавства Кодексу газорозподільних систем. Оскільки сторони та їх права і обовязки, вимоги до актів розмежування були змінені прийняттям Кодексу газорозподільних систем, застосування положення газорозподільних систем щодо тлумачення змісту актів розмежування, які були укладені до його прийняття, неправомірно. Сторони при укладенні актів не могли передбачити істотну зміну законодавства.

25.02.2019 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№2087), в якому відповідач проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що акт розмежування регламентує відносини між власниками (балансоутримувачами, управителями) на балансі чи в управлінні яких знаходяться багатоквартирні будинки і оператором газорозподільних мереж (ГРМ). З моменту підписання акту розмежування чітко та прозоро визначається межа відповідальності між балансоутримувачем будинку позивачем та газорозподільною компанією відповідачем, за експлуатацію і обслуговування газопроводу. На даний час акт встановлення межі розподілу газопроводу та його обслуговування дійсний, зміни в спірний акт не вносилися, і оператор газорозподільної системи надає послугу з експлуатації обєктів замовника. Крім того, як зазначає відповідач, втрата чинності нормативного документу, на підставі якого складались спірні акти, не свідчить про їх недійсність та не спростовує існування обставин зафіксованих в цих актах.

Представники позивача у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги та просили суд її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не прибув, про причини не зявлення суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи ухвалою суду від 05.03.2019.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, в 2011 році між Лубенським комунальним житлово-експлуатаційним управлінням та ВАТ "Лубнигаз" були підписані акти встановлення межі розподілу газопроводу та його обслуговування по будинкам, які знаходяться на обслуговуванні ЛКЖЕУ, зокрема, стосовно будинку за адресою м. Лубни, вул. Прикордонників, 60А. Позивач вважає, що даний акт не відповідає вимогам чинного законодавства та втратив чинність у зв'язку з істотною зміною законодавства.

Як зазначає позивач, акти встановлення межі розподілу газопроводу та його обслуговування були укладені на підставі нормативно-правового акту, який втратив чинність, а саме, Правил безпеки систем газопостачання України, затверджених наказом Держнаглядохоронпраці від 01.10.1997 № 254.

Встановлена згідно підписаних актів межа є межею обслуговування і встановлюється за домовленістю. Вимога щодо врахування права власності на газові мережі чи окремі її елементи на момент підписання актів була відсутня. Натомість, в п.2 розділу 5 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого наказом НКРЕКП від 30.09.2015 № 2494, встановлено, що межа балансової належності визначається за ознаками права власності на газові мережі чи окремі її елементи. Межа експлуатаційної відповідальності встановлюється на межі балансової належності, але за домовленістю сторін може не збігатися з межею балансової належності, про що має бути зазначено в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін.

Межа балансової належності та експлуатаційної відповідальності між оператором ГРМ та споживачем (суміжним субєктом ринку природного газу) визначається в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, що є невідємною частиною договору розподілу природного газу (або у передбачених цим Кодексом випадках технічній угоді про умови приймання-передачі газу ГРМ).

Акти встановлення межі розподілу газопроводу та його обслуговування не є актами розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін в розумінні Кодексу газорозподільних систем, так як не містять обов'язкових даних для такого виду актів (точки вимірювання, напрям потоку, розмежування на основі права власності).

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Пунктами 4.6.1, 4.6.2. Правил безпеки систем газопостачання України, які втратили чинність на підставі наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15.05.2015 № 285, було передбачено, що СПГГ і підприємства повинні скласти акт і схему розмежування ділянок обслуговування. Розмежування ділянок обслуговування зовнішніх і внутрішніх газопроводів, а також газопроводів і установок в середині підприємства повинно бути оформлене наказом (розпорядженням) по підприємству з додатком схем пограничних ділянок з зазначенням меж.

Даний акт втратив чинність на підставі наказу Міненерговугілля України від 15.05.2015 №285.

Відповідно до п.2 розділу 3 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494 власники газової мережі, яка згідно з розділом ІІ цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є Операторами ГРМ, та Оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобовязані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному Оператору ГРМ (у тому числі шляхом купівлі-продажу).

Договори експлуатації, господарського відання та користування укладаються за формами, визначеними у додатках 3-5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

Для внутрішньобудинкових газових мереж, які є ГРМ, взаємовідносини між їх власником (балансоутримувачем, управителем) і Оператором ГРМ здійснюються виключно на умовах договору на експлуатацію складових газорозподільної системи за формою, визначеною у додатку 3 до цього Кодексу.

Відповідно до п. 1-3 розділу 5 Кодексу газорозподільних систем межа балансової належності та експлуатаційної відповідальності між Оператором ГРМ та споживачем (суміжним субєктом ринку природного газу) визначається в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, що є невідємною частиною договору розподілу природного газу (або у передбачених цим Кодексом випадках технічній угоді про умови приймання-передачі газу ГРМ).

Відповідно до п.5 розділу I договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (додаток 3 до Кодексу газорозподільним систем) надання послуг (робіт) здійснюється за умови наявності у замовника документів, що підтверджують право власності на обєкт, а також, зокрема, акта розмежування меж балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін.

Відповідно до п.2 розділу IV договору на експлуатацію складових газорозподільної системи (додаток 3 до Кодексу газорозподільним систем) замовник зобовязується надати виконавцю документи, що підтверджують право власності замовника на обєкт, виконавчо-технічну документацію на обєкт, акт розмежування меж балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін, документи про відповідальність газоспоживаючого обладнання правилами технічної експлуатації і вимогам Правил безпеки.

Акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін в обовязковому порядку має містити схему газопроводів з визначенням на них межі балансової належності, точки вимірювання (місця встановлення вузла обліку) та напрямів потоків природного газу.

За відсутності акта розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін за обєктами суміжних субєктів ринку природного газу (включаючи споживачів) Оператор ГРМ, до/через ГРМ якого підключені зазначені обєкти, зобовязаний в установлені законодавством строки здійснити заходи з укладання з їх власниками акта розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін.

Власники (балансоутримувачі, управителі, інші особи), на балансі чи в управлінні яких знаходяться багатоквартирні будинки чи гуртожитки (незалежно від того, є вони споживачами природного газу чи ні), укладають з Оператором ГРМ, до обєктів газорозподільної системи якого підключені зазначені будинки/гуртожитки, акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін відносно їх внутрішньобудинкових систем газопостачання.

Межа балансової належності визначається за ознаками права власності на газові мережі чи окремі її елементи. Межа експлуатаційної відповідальності встановлюється на межі балансової належності, але за домовленістю сторін може не збігатися з межею балансової належності, про що має бути зазначено в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін.

Власники газових мереж, у тому числі побутові споживачі та співвласники/особа, уповноважена на це співвласниками, внутрішньобудинкових систем газопостачання, які згідно з актом розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін відповідають за експлуатацію цих мереж та їх складових, забезпечують належну їх експлуатацію згідно з чинним законодавством, у тому числі ПБСГ, зокрема укладають відповідний договір із субєктом господарювання, який має право на виконання таких робіт.

Тобто, відповідно до Кодексу газорозподільних систем акт розмежування регламентує відносини між власниками (балансоутримувачами, управителями) на балансі чи в управлінні яких знаходяться багатоквартирні будинки, і оператором газорозподільних мереж (ГРМ). З моменту підписання акта розмежування чітко та прозоро визначається межа відповідальності між балансоутримувачем будинку - позивачем та газорозподільною компанією - відповідачем за експлуатацію і обслуговування газопроводу.

Відповідно до Кодексу газорозподільних систем з моменту підписання акту балансоутримувач будинку має офіційний документ, що дає можливість на свій розсуд визначати компанію-підрядника з обслуговування газового обладнання. Разом із підписанням актів розмежування, балансоутримувачам необхідно укласти договір на обслуговування внутрішньобудинкових газових мереж.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Полтавської області від 07.09.2017 у справі №917/865/17 за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" до Лубенського комунального житлово-експлуатаційного управління, визнано укладеним договір на експлуатацію складових газорозподільної системи між Лубенським комунальним житлово-експлуатаційним управлінням та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз". В додатку №1 до даного договору визначена інформація про обєкти газопостачання, серед яких наявний обєкт, розташований за адресою: м.Лубни, вул.Прикордонників, 60А. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 та постановою Верховного Суду від 12.09.2018 дане судове рішення залишено без змін.

В межах даної справи судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що Лубенським комунальним житлово-експлуатаційним управлінням підписано з ПАТ «Лубнигаз», як з оператором ГРМ, акти встановлення межі розподілу газопроводу та його обслуговування, позивачем доведено факт перебування на балансі відповідача внутрішньобудинкових газорозподільних мереж за відповідними об'єктами.

Як зазначено в постанові, обов'язок підписання актів розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін з оператором ГРМ покладено на власника або на особу, на балансі чи в управлінні якого знаходяться багатоквартирні будинки.

Відповідач в обґрунтування заявлених заперечень проти позову в межах справи №917/865/17, посилався на втрату чинності актами встановлення межі розподілу газопроводу та його обслуговування, які були укладені на підставі Правил безпеки систем газопостачання України (затверджених наказом Держнаглядохоронпраці від 01.10.1997 №254).

Однак, як зазначено в постановах апеляційної та касаційної інстанцій, втрата чинності нормативного документу, на підставі якого складались спірні акти, не свідчить про їх недійсність та не спростовує існування обставин, зафіксованих в цих актах. Укладення актів, які встановлюють межу відповідальності між балансоутримувачем будинків та газорозподільною компанією за експлуатацію і обслуговування газопроводу передбачено Кодексом газорозподільних систем, у зв'язку з чим посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність законодавчої вимоги щодо складання таких актів є безпідставними. Надані до матеріалів справи акти встановлюють межі розподілу газопроводу та його обслуговування, підписані позивачем та відповідачем, містять схему газопроводів з визначенням на них межі балансової належності, точки вимірювання, що відповідає вимогам пункту 1 глави 5 розділу III Кодексу ГРМ стосовно такого виду актів.

Згідно з п.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що акти встановлення межі розподілу газопроводу та його обслуговування не є актами розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін в розумінні Кодексу газорозподільних систем, так як не містять обовязкових даних для такого виду актів (точки вимірювання, напрям потоку, розмежування на основі права власності). Задля створення можливості належного обслуговування внутрішньобудинкових мереж та укладення індивідуальних (або колективного) договорів на надання комунальних послуг зі співвласниками багатоквартирних будинків, вважає за необхідне визнати акти встановлення межі розподілу газопроводу та його обслуговування такими, що втратили чинність. Враховуючи те, що відповідач відмовляється вести переговори про визнання актів такими, що втратили чинність та розробити і підписати нові акти розмежування, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Однак, колегія суддів вважає необґрунтованими зазначені посилання позивача, з огляду на те, що наявність акту встановлення межі розподілу газопроводу та його обслуговування не перешкоджає особам, які є учасниками спірних правовідносин, підписати акти розмежування меж балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін, на умовах визначених діючим законодавством.

Крім того, відповідно до п.2 розділу ІІ Кодексу газорозподільних систем Оператор ГРМ відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання у належному стані та розвиток (будівництво) газорозподільної системи, яка на законних підставах перебуває у його власності чи користуванні, належну організацію та виконання розподілу природного газу.

З урахуванням наведеного, визнання припиненим акту встановлення межі розподілу газопроводу та його обслуговування будинку без наявності іншого акту, яким би встановлювались межі балансової належності та експлуатаційної відповідальності, може вплинути на безпечну експлуатацію газорозподільної системи.

Відповідно до ч.1 ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Статтями 11, 15 ЦК України передбачено, що цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 ГК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Дана правова позиція викладена і в постанові Верхового Суду від 27.06.2018 у справі № 910/13700/17.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, сам по собі акт встановлення межі розподілу газопроводу та його обслуговування будинку встановлює факт відносин між власником та оператором газорозподільних мереж та не встановлює будь-яких обов'язків. Даному акту може бути надана правова оцінка з точки зору належності його як доказу під час вирішення пов'язаних спорів.

При цьому, позивачем не зазначено норм чинного законодавства, порядку, відповідно до яких позов має бути задоволений. Відтак, заявлена позивачем вимога про визнання акту встановлення межі розподілу газопроводу та його обслуговування будинку, таким що втратив чинність, не відповідає способам захисту права, встановленим законом, в звязку з чим місцевим господарським судом правомірно відмовлено у задоволенні позову.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, в звязку з чим рішення Господарського суду Полтавської області від 10.12.2018 у справі №917/793/18 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 269, 270, п.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Лубенського комунального житлово-експлуатаційного управління залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 10.12.2018 у справі №917/793/18 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11.04.2019.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель