ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2019 р. Справа№ 910/677/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Реуцька Т.О.

представники сторін не з'явилися

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.08.2018 (повний текст складено 09.08.2018)

у справі №910/677/18 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Орендного підприємства Ужгородський коньячний завод

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія

«Студія 1+1»

про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації

В С Т А Н О В И В:

Орендне підприємство Ужгородський коньячний завод (далі - ОП Ужгородський коньячний завод, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» (далі - ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», відповідач) про:

- визнання недостовірною інформації, поширеної TOB «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» та розміщену за електронною адресою https://1plus1.ua/zhittyabezobmanu/video/zhittya-bez-obmanu-yak-obratiyakisniy-alkogol «Я засомневался что здесь чистый коньячный спирт на 100 процентов. Я бы предположил, возможно, что он настоян на черносливе»;

- зобов'язання TOB «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на офіційному сайті https://lplusl.ua інформації наступного змісту: «Коньяки України «Ужгород» торгової марки «Тиса» вироблені з коньячних спиртів витриманих по спеціальній технології не менше 10 років, без додавання іншої сировини та матеріалів не передбачених відповідною Технологічною інструкцією, ЗУ «Про виноград та виноградне вино» та «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів»;

заборону TOB «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» поширювати будь-яким способом недостовірну інформацію, розміщену за електронною адресою https://1plus1.ua/zhittyabezobmanu/video/zhittya-bez-obmanu-yak-obratiyakisniy-alkogol «Я засомневался что здесь чистый коньячный спирт на 100 процентов. Я бы предположил, возможно, что он настоян на черносливе».

В обґрунтування своїх вимог зазначило, що на сайті https://1plus1.ua/zhittyabezobmanu/video/zhittya-bez-obmanu-yak-obratiyakisniy-alkogol, власником якого є TOB «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» (відповідач), розміщено відеосюжет під назвою «Життя без обману: як обрати якісний алкоголь», в ході якого вказано інформацію «Я засомневался что здесь чистый коньячный спирт на 100 процентов. Я бы предположил, возможно, что он настоян на черносливе» (далі - Інформація), яку позивач вважає недостовірною та такою, що підлягає спростуванню відповідачем.

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що спірна інформація є оціночними судженнями, а саме припущеннями, а тому не може бути предметом судового захисту, в свою чергу, висловлена у формі оціночних суджень спірна інформація не може порушувати особистих немайнових прав позивача. Одночасно вказував на відсутність доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв'язку між сюжетом програми та завданням шкоди діловій репутації позивача. За твердженнями відповідача, на підтвердження факту розповсюдження спірної інформації позивач надав диск із записом відеосюжету, завантаженим з мережі Інтернет, тоді як належним доказом сповіщення відповідачем спірної інформації мав бути запис передачі у незмінній формі. Крім цього, на переконання відповідача, дана позовна заява має розглядатись в порядку цивільного судочинства із залученням автора спірної інформації - фізичної особи (сомельє), оскільки позивач зазначив, що спірну інформацію поширив сомельє як фізична особа.

У наданій суду першої інстанції відповіді на відзив, позивач вказував, що оскільки відповідач не заперечував факту поширення Інформації через власний сайт за електронною адресою https://1plus1.ua/zhittyabezobmanu/video/zhittya-bez-obmanu-yak-obratiyakisniy-alkogol, на підставі ч. 1 ст. 75 ГПК України не підлягають доказуванню факти поширення Інформації власником сайту та наявності Інформації за вказаною електронною адресою. На думку позивача, Інформація не може вважатися оціночним судженням згідно ст. 30 Закону України «Про інформацію», оскільки таку інформацію можливо перевірити на предмет її відповідності дійсності, здійснивши відповідну перевірку спеціалізованими лабораторіями. Крім цього, позивач заперечував проти залучення до участі у справі співвідповідача (сомельє, автора Інформації) та розгляду справи в зв»язку з цим в порядку цивільного судочинства, оскільки із спірного матеріалу неможливо встановити особу сомельє (тільки у м. Києві зареєстровано 114 ОСОБА_3, інші ідентифікаційні дані цієї особи у вільному доступі відсутні), а позивач звернувся з позовом до власника сайту, на якому розміщено спірну інформацію тощо.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.08.2018 у справі №910/677/18 позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано недостовірною інформацію, поширену Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» та розміщену за електронною адресою https://1plus1.ua/zhittyabezobmanu/video/zhittya-bez-obmanu-yak-obratiyakisniy-alkogol «Я засомневался что здесь чистый коньячный спирт на 100 процентов. Я бы предположил, возможно, что он настоян на черносливе».

Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на офіційному сайті https://lplusl.ua інформації наступного змісту: «Коньяки України «Ужгород» торгової марки «Тиса» вироблені з коньячних спиртів, витриманих по спеціальній технології не менше 10 років, без додавання іншої сировини та матеріалів, не передбачених Технологічною інструкцією на виробництво коньяку України марочного групи «КС» «УЖГОРОД» ТІ 6-2009 (затвердженою Заступником міністра аграрної політики України 06.07.2009), Законом України «Про виноград та виноградне вино», Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Заборонено Товариству з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» поширювати будь-яким способом недостовірну інформацію, розміщену за електронною адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 «Я засомневался что здесь чистый коньячный спирт на 100 процентов. Я бы предположил, возможно, что он настоян на черносливе».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» на користь Орендного підприємства Ужгородський коньячний завод 5 286,00 грн. судового збору.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що суд першої інстанції проігнорував приписи постанови пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до якої відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Оскільки позивач визнав, що спірну інформацію поширив сомельє як фізична особа, на переконання апелянта, місцевий суд дійшов безпідставного висновку, що спірна інформація розповсюджена саме відповідачем та зобов'язав спростувати її. На думку апелянта, діяльність позивача як юридичної особи або виробника алкогольних напоїв не була предметом сюжету, а студія не намагалася провести експертизу зразків продукції позивача на предмет відповідності їх вимогам ДСТУ або будь-яким іншим стандартам. За твердженнями апелянта, в телепередачі відсутнє будь-яке згадування про технічні показники всіх продегустованих бренді, а також будь-яка інформація щодо їх відповідності (невідповідності) державним стандартам. Питання відповідності державним стандартам взагалі не досліджувалось при створенні передачі. Спірна інформація, яку позивач вважав недостовірною, містить виключно особисту оцінку алкогольних напоїв сомельє, не містить відомостей про порушення позивачем державних стандартів при виготовленні продукції. Апелянт вважав, що в даному випадку сомельє вдався саме до висловлення своєї професійної оцінки і негативно оцінив якість продукції позивача використовуючи цілком дозволені, хоча й провокуючі засоби. Поряд з цим, сомельє не стверджував, що якість продукції позивача не відповідає державним стандартам. Відповідач же від свого імені взагалі ніякої інформації щодо позивача не повідомляв, продукцію позивача не аналізував, висновків від свого імені не робив. Повідомлення негативних відомостей про виробника чи його продукцію не є само по собі повідомленням недостовірної інформації щодо нього, і це є цілком логічним, оскільки негативний відгук чи негативне враження від продукції за своєю суттю є оцінкою цього продукту. Крім цього, на переконання апелянта, вимога щодо заборони відповідачеві розповсюджувати інформацію у майбутньому взагалі не відповідає принципам цивільної відповідальності, не базується на вимогах чинного законодавства і не передбачена законом в якості способу захисту прав тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказував на безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначав, що станом на момент подання позову позивачу не було відомо про ідентифікаційні дані ОСОБА_3 (сомельє), які необхідні для пред'явлення позову, а тому обґрунтувавши відповідний спосіб захисту, позивач пред'явив свої вимоги саме до особи (відповідача), яка поширила недостовірну інформацію, попередньо не перевіривши її зміст. Позивач стверджував, що поширення відповідачем інформації про використання позивачем не коньячних спиртів, а настоянок з чорносливу та виготовлення ним фальсифікату, має обвинувальний нахил і сприймається як звинувачення позивача у виготовленні фальсифікату без належної перевірки цієї інформації компетентними органами. Наведене не може вважатися оціночним судженням на підставі ст. 30 Закону України «Про інформацію» з причин можливої перевірки її на предмет відповідності дійсності та здійснення відповідної перевірки спеціалізованими лабораторіями. Крім цього, оскільки матеріалами справи встановлено, що власником сайту lplusl.ua є ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», обраний позивачем спосіб захисту цивільного права «заборона поширення недостовірної інформації» цілком узгоджується із приписами чинного законодавства тощо.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 02.04.2019 представники сторін не з'явились не зважаючи на належне повідомлення про час і місце розгляду справи, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали, апеляційний суд вважав за доцільне справу розглядати за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначав, що на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1, власником якого є ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», розміщено відеосюжет під назвою «Життя без обману: як обрати якісний алкоголь» (далі - відеосюжет), в ході якого сомельє ОСОБА_3 здійснив дегустацію алкогольного напою «бренді Ужгород» торгової марки «ТИСА», вартістю 141 грн. На переконання позивача, з 25.35 хв. по 25.50 хв. в даному відеосюжеті поширена наступна інформація: «Я засомневался что здесь чистый коньячный спирт на 100 процентов. Я бы предположил, возможно, что он настоян на черносливе», яку є недостовірною (далі - Інформація).

За твердженнями позивача, поширена відповідачем Інформація безпосередньо стосується прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки Орендне підприємство Ужгородський коньячний завод згідно свідоцтва України № 36796 від 15.01.2004 є власником знаку для товарів та послуг «Тиса», який за відеосюжетом зображений в ході проведеної дегустації, та виробником коньяку України «Ужгород», про який у відеосюжегі поширено Інформацію.

Позивач стверджував, що поширена TOB «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» Інформація є недостовірною, оскільки вся вироблена підприємством позивача продукція є коньяком України та вироблена виключно з коньячних спиртів відповідно до Закону України «Про виноград та виноградне вино», Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» та затверджених технологічних інструкцій, підтверджених Ліцензією на виробництво алкогольних напоїв за реєстраційним номером № 245 від 26.04.2016 (серія АЕ № 297648), Ліцензією на виробництво спирту коньячного за реєстраційним номером № 409 від 25.09.2017 (серія АЖ № 077197), виданими позивачу Державною фіскальною службою України, Атестатом виробництва № UA3.027.0158-16 від 12.04.2016, виданим позивачу органом сертифікації, та Технологічною інструкцією на виробництво коньяку України марочної групи «КС» «Ужгород» 6-2009, затвердженою директором Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПА України, заступником Міністра аграрної політики України. Зокрема, відповідно до розділу 2 наведеної Технологічної інструкції для виготовлення коньяку України марочної групи «КС» «Ужгород» використовуються витримані не менше 10-ти років коньячні спирти. Отже, при виробництві коньяку України марочної групи «КС» «Ужгород» використовуються виключно коньячні спирти, отримані шляхом переробки коньячних виноматеріалів за спеціальною технологією без додавання іншої сировини, тим більше чорносливу.

Крім цього, Орендне підприємство Ужгородський коньячний завод є одним з лідерів українського ринку алкогольних напоїв, якість яких підтверджена перемогами у різних міжнародних конкурсах, відповідно поширення TOB «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» Інформації відносно недотримання підприємством позивача умов виробництва коньячної продукції негативно вплине на покупців при обранні алкогольних напоїв під торговою маркою «Тиса».

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України ). Суд може захистити цивільне право або інтерес, зокрема, іншим способом, що встановлений договором або законом.

З огляду на положення зазначеної норми та принципи диспозитивності господарського судочинства (ст. 14 ГПК України), позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу. Тому позивач звернувся до господарського суду з вищезазначеними позовними вимогами про визнання недостовірною інформації та зобов'язання її спростувати, про забору поширювати будь-яким способом цю недостовірну інформацію.

За змістом ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Положеннями ст. 20 ГПК України визначено справи, які відносяться до юрисдикції господарських судів, серед яких справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яке не є підприємцем або самозайнятою особою (п. 14 ч. 1 ст. 20 ГПК України).

За висновками Пленуму Верховного Суду України (п. 7 постанови №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» ) (далі - постанова Пленуму №1), відкриваючи провадження у справі, суд має з'ясувати, за правилами якого судочинства підлягає розгляду заява. Оскільки характер спірних правовідносин є цивільно-правовим (незалежно від суб'єктного складу), то всі справи зазначеної категорії підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, за винятком справ про захист ділової репутації між юридичними особами та іншими суб'єктами підприємницької діяльності у сфері господарювання та іншої підприємницької діяльності, що розглядаються в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму № 1 відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Положеннями п. 12 згаданої постанови Пленуму також встановлено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 45 ГПК України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного, чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, відповідачами є особи, яким ГПК України пред'явлено вимогу, згідно ч. 1 ст. 47 ГПК України позов може бути пред'явлений до кількох відповідачів.

Таким чином, аналіз вищенаведених процесуальних норм свідчить про право (а не обов'язок) позивача пред'явити вимогу до особи (однієї або кількох) з метою захисту свого порушеного, невизнаного, чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Як встановлено матеріали справи, позивач звернувся з позовом саме до відповідача - ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» як власника сайту, на якому розміщено відеосюжет зі спірною Інформацією.

З огляду на наведене, встановлений судом суб'єктний склад учасників справи, які є юридичними особами, а отже, особами, зазначеними ст. 4 ГПК України, та предмет спору у справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, відповідно правомірно відхилив твердження відповідача, що згадана позовна заява має розглядатись за правилами цивільного судочинства.

Як вище згадувалось, спір у справі виник у зв'язку з поширенням спірної Інформації на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1.

За змістом ч. 1 ст. 200 ЦК України, що кореспондується з положеннями ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збереженими на матеріальних носіях або відображеними в електронному вигляді.

Під інформацією (ст. 1 Закону України «Про інформацію») розуміються будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збереженими на матеріальних носіях або відображеними в електронному вигляді.

Суб'єктами інформаційних відносин на підставі ст. 4 Закону України «Про інформацію» є: фізичні особи; юридичні особи; об'єднання громадян; суб'єкти владних повноважень, об'єктом інформаційних відносин є інформація.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Право на інформацію охороняється законом (ч. ч. 1-2 ст. 7 згаданого Закону). Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Конституцією України (ст. 34) кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Кожен згідно ст. 68 Конституції України зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірної інформації та такої, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Положеннями ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 (далі - Конвенція), яка на підставі ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів (п. 1).

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, які встановлено законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду (п. 2).

Місцевим судом враховано, що свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 цієї статті, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» «чи тих «ідей», які отримано належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій.

Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Хендісайд проти Сполученого Королівства», від 07.12.1976, п. 49).

Проте свобода вираження поглядів не може розцінюватися як право на поширення недостовірної інформації.

Водночас, Конституцією України (ст.32) передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Підстави та порядок спростування недостовірної інформації регламентуються ст. 277 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч. ч. 4, 7 вказаної статті).

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, Пленум Верховного Суду України (постанова №1) зазначив, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційні гарантії невтручання в особисте і сімейне життя, судовий захист права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі (абз. 2 п. 15 постанови № 1 пленуму Верховного Суду України).

Обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається відповідно до ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України на відповідача, проте позивач має право подати докази на підтвердження недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права (п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму № 1).

Положеннями п. 12 цієї постанови Пленуму № 1 встановлено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребуваними у адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

Таким чином, належним підтвердженням, що певна особа є власником сайту, можуть бути дані, отримані від адміністратора адресного простору українського сегмента мережі Інтернет у відповідному домені, а також дані, отримані від реєстратора, який на підставі цивільно-правового договору, укладеного з реєстрантом, здійснював реєстрацію відповідного доменного імені.

Як встановлено матеріалами справи, розміщення спірної Інформації на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1, належному відповідачу - ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», позивач підтверджував довідкою Департаменту «Центр компетенції» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» №187/2017-Д-ЦК від 05.12.2017 (а.с. 53-59, т. 1), відповідно до якої власником веб-сайту: https://lplusl.ua/ є реєстрант доменного імені lplusl.ua - ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1».

На підтвердження розміщення відеосюжегу зі спірною Інформацією на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1, власником якого є відповідач, позивачем надано електронний носій - CD-RW 700 MB з написом « 1+1» (а.с. 21, т. 1) (далі - диск), при дослідженні якого судом встановлено, що він містить 2 (два) файли, а саме: файл під назвою «Життя без обману: як обрати якісний алкоголь» та файл під назвою «Коньяк». Перший файл містить відео МР4 із записом передачі «Життя без обману: як обрати якісний алкоголь» (програма «Життя без обману з Олексієм Душкою») тривалістю 1:00:45. Другий файл містить відео МР4 із записом частини вказаної передачі (стосовно коньяків) тривалістю 4:55.

Під час перегляду файлів на диску судом встановлено, що вони містять, окрім іншого, відеосюжет про здійснення дегустації алкогольних напоїв, а саме бренді, сомельє ОСОБА_3.

Судом встановлено, що передача «Життя без обману: як обрати якісний алкоголь» є цілісним аудіовізуальним твором і висловлювання сомельє, які містять спірну Інформацію, є частиною цього аудіовізуального твору.

Так, в ході відеосюжегу на екрані з'являється напис «ОСОБА_3, топовий сомельє міцних напоїв в Україні» (час 25:36); в проміжку часу з 25:40 по 25:50 звучить голос ведучого: «перший зразок - це Ужгород», на екрані з'являється знак для товарів і послуг «ТИСА», « 141 грн.»; особа, зазначена як «топовий сомельє міцних напоїв в Україні» проголошує спірну Інформацію, у верхньому куті екрану наявне позначення: « 1+1 ти не один». В кінці відеосюжету (час 01:00:44) на екрані з'являється напис:

«Виробництво управління журналістських розслідувань На замовлення Телеканалу « 1+1» © TOB ТРК «СТУДІЯ « 1+1», 2017».

Таким чином, наявний в матеріалах справи електронний носій - CD-RW 700 MB з написом « 1+1» підтверджує факт поширення саме відповідачем в мережі Інтернет спірної Інформації та правомірно прийнято судом першої інстанції в якості належного та допустимого доказу у справі. Водночас, заперечення відповідача стосовно того, що диск із записом відеосюжету, завантаженим з мережі Інтернет, не є належним доказом, не заслуговують на увагу, враховуючи факт поширення спірної Інформації саме в мережі Інтернет.

Отже, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт поширення спірної інформації саме відповідачем.

Разом з цим, матеріалами справи встановлено, що позивач - Орендне підприємство Ужгородський коньячний завод є юридичною особою (ідентифікаційний код 00412122), видами діяльності якого згідно наявної в матеріалах справи інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 72-77, т. 1) є, зокрема, оптова торгівля напоями (46.34), роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах (47.25)

Позивач здійснює діяльність по виробництву коньяків України торгової марки «Тиса» на підставі Ліцензії на виробництво алкогольних напоїв за реєстраційним номером № 245 від 26.04.2016 (серія АЕ № 297648), Ліцензії на виробництво спирту коньячного за реєстраційним номером № 409 від 25.09.2017 (серія АЖ № 077197), виданими йому Державною фіскальною службою України (а.с. 47, 70, т. 1).

Крім цього, згідно свідоцтва України № 36796 від 15.01.2004 (а.с. 48-51, 52, т. 1) позивач є власником знаку для товарів та послуг «Тиса», який за відеосюжетом був зображений в ході проведеної дегустації, та виробником коньяку України «Ужгород», про який у відеосюжеті поширено Інформацію, що в свою чергу, підтверджується наявним в матеріалах справи доказом - електронним носієм - CD-RW 700 MB з написом « 1+1» та свідчить, що поширена відповідачем спірна Інформація стосувалася безпосередньо позивача.

З приводу наявності підстав для визнання поширеної відповідачем Інформації недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, слід зазначити, що як згадувалось вище, Орендне підприємство Ужгородський коньячний завод здійснює діяльність по виробництву коньяків України торгової марки «Тиса».

За приписами п. 39 ст. 1 Закону України «Про виноград та виноградне вино» коньяки України - міцні алкогольні напої з характерним букетом і смаком, виготовлені шляхом купажу спиртів коньячних, отриманих методом дистиляції коньячних виноматеріалів на спеціальних мідних апаратах з фракціонуванням, витриманих не менше трьох років у дубовій тарі або нержавіючих чи емальованих ємностях з дубовою клепкою. Залежно від строку витримки спиртів коньячних і їх якості коньяки України поділяються на ординарні, марочні і колекційні. Коньяки України можуть випускатися під власною назвою.

Відповідно до п. п. 30 згаданої статті купаж - суміш у певному співвідношенні різних виноматеріалів, коньячних спиртів з компонентами, встановленими технологічними інструкціями для надання вину, коньяку України типовості, забезпечення випуску стабільних за своїми органолептичними і фізико-хімічними показниками вин і коньяків України.

Фальсифікація вин, вермутів, коньяків України і бренді - умисна з корисливою метою підробка вин, вермутів, коньяків України, бренді за походженням (місцем виробництва) або їх складом шляхом додавання нешкідливих чи шкідливих для здоров'я людини речовин, а також виготовлення винних і коньячних сурогатів у процесі виробництва, транспортування, зберігання та продажу (п. 32 ст. 1 Закону України «Про виноград та виноградне вино»).

За змістом абз. 4 ст. 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» спирт коньячний - спирт, отриманий шляхом переробки коньячних виноматеріалів за спеціальною технологією для подальшої багаторічної витримки в дубовій тарі або нержавіючих чи емальованих ємностях з дубовою клепкою.

Положеннями ч. 2 ст. 2 названого Закону визначено, що виробництво спирту коньячного і плодового, зернового дистиляту здійснюється суб'єктами господарювання незалежно від форми власності, які мають відповідну ліцензію, повний технологічний цикл виробництва коньяку та алкогольних напоїв за коньячною технологією, забезпечені спеціальною тарою для витримки спиртів та кваліфікованими фахівцями. Виробництво спирту коньячного також здійснюється суб'єктами господарювання незалежно від форми власності, які мають відповідну ліцензію, здійснюють переробку винограду та виробництво виноматеріалів виноградних, забезпечені дубовою тарою або нержавіючими чи емальованими ємностями з дубовою клепкою для витримки спирту коньячного і плодового, кваліфікованими фахівцями та власними виробничими потужностями з виробництва спирту коньячного. Виробництво коньяку України також здійснюється суб'єктами господарювання незалежно від форми власності шляхом купажу коньячних спиртів, витриманих не менше трьох років у дубовій тарі або нержавіючих чи емальованих ємностях з дубовою клепкою. Післякупажний відпочинок коньяків встановлюється рішенням суб'єкта господарювання. Виробництво алкогольних напоїв здійснюється суб'єктами господарювання незалежно від форм власності за умови одержання ліцензії.

За приписами ч.ч. 1, 2, 6 ст. 8 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» суб'єкти господарювання, які здійснюють виробництво і контроль за виробництвом спирту, зокрема, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, крім малих виробництв виноробної продукції, підлягають обов'язковій атестації на відповідність вимогам, встановленим чинними законодавчими актами України щодо забезпечення життя та здоров'я людей, охорони навколишнього природного середовища, повного технологічного циклу виробництва коньяку, алкогольних напоїв за коньячною технологією, а також відповідність санітарним, пожежним, екологічним нормам і правилам.

Атестація суб'єктів господарювання проводиться центральним органом виконавчої влади, уповноваженим відповідно до законодавства.

Ліцензія на право виробництва спирту етилового, коньячного і плодового, спирту етилового ректифікованого виноградного, спирту етилового ректифікованого плодового, дистиляту виноградного спиртового, спирту-сирцю плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів видається після проведення атестації суб'єкта господарювання, є чинною протягом всього терміну ії дії.

Відповідно до абз. 17 ст. 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» фальсифікація алкогольних напоїв - умисне, з корисливою метою виготовлення алкогольних напоїв з порушенням технології чи з неправомірним використанням знака для товарів і послуг, чи копіюванням форми, упаковки, зовнішнього оформлення, а так само прямим відтворенням товару іншого підприємця з самовільним використанням його імені.

Таким чином, наявні в матеріалах справи видані позивачу Атестат виробництва № UА3.027.0158-16 від 12.04.2016, дійсний до 11.04.2021 (а.с. 71, т. 1), Ліцензія на виробництво алкогольних напоїв за реєстраційним номером № 245 від 26.04.2016 (серія АЕ № 297648), термін дії з 26.04.2016 до 26.04.2021, Ліцензія на виробництво спирту коньячного за реєстраційним номером № 409 від 25.09.2017 (серія АЖ № 077197), термін дії з 25.09.2017 до 25.09.2011, (а.с. 47, 70, т. 1), а також розроблена та введена в дію Технологічна інструкція на виробництво коньяку України марочного групи «КС» «Ужгород» 6-2009, затверджена заступником Міністра аграрної політики України 06.07.2009 (а.с. 60-69, т. 1), в їх сукупності підтверджують, що при виробництві коньяку України марочної групи КС» «Ужгород» позивачем використовуються виключно коньячні спирти, отримані шляхом переробки коньячних виноматеріалів за спеціальною технологією та не передбачають додавання іншої сировини, зокрема, чорносливу (враховуючи, що спірною Інформацією є: «Я засомневался что здесь чистый коньячный спирт на 100 процентов. Я бы предположил, возможно, что он настоян на черносливе»).

Згідно наведеного вище Атестату виробництва, виданого позивачу, стан виробництва коньяків України, що виготовляються відповідно до ДСТУ 4700:2006 «Коньяки України. Технічні умови» забезпечує стабільність якісних показників.

Відповідно до розділу 2 наведеної Технологічної інструкції для виготовлення коньяку України марочної групи «КС» «Ужгород» використовуються витримані не менше 10-ти років коньячні спирти. Наразі у цьому розділі не зазначено чорнослив.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що поширена відповідачем Інформація є недостовірною та не відповідає дійсності.

З приводу тверджень відповідача (апелянта) про те, що поширена Інформація є оціночними судженнями, слід зазначити, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

В свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт сам по собі є категорією об'єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, який має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов'язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Таким чином, враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Європейської конвенції з прав людини, вона користується майже абсолютним захистом в тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в п. 2 цієї статті.

Свобода вираження поглядів не може розцінюватися як право на поширення недостовірної інформації.

З огляду на вищезазначені норми матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції належним чином дослідив й оцінив спірну Інформацію та дійшов правомірного висновку, що висловлювання, які знайшли відображення в оскаржуваній позивачем Інформації не є оціночними судженнями, адже незважаючи на вживання певних мовних засобів - «я засомневался», «я бы предположил», «возможно», - фактично йшлося про реальний продукт - алкогольний напій, а саме бренді, склад якого можна перевірити та в результаті відповідного дослідження встановити, чи дійсно такий бренді «настоян на черносливе» чи ні.

Наявний на екрані під час поширення спірної Інформації напис «Оцінка сомельє базується на його професійному досвіді і не є офіційним експертним висновком», сам по собі не дає підстав для поширення недостовірної інформації,оскільки перевірка спірної Інформації на достовірність/недостовірність якраз і можлива за допомогою відповідного експертного висновку.

Більш того, як встановлено судом, поширений відповідачем в мережі Інтернет відеосюжет зі спірною Інформацією є цілісним аудіовізуальним твором і висловлювання сомельє, яке містять спірну Інформацію, є частиною цього аудіовізуального твору, а отже, розміщення за таких умов на екрані напису «Оцінка сомельє базується на його професійному досвіді і не є офіційним експертним висновком» не дає підстав вважати, що спірна Інформація є оціночними судженнями сомельє.

Твердження відповідача (апелянта), що спірна Інформація поширена саме сомельє, не заслуговують на увагу, оскільки в сюжеті зазначено лише «ОСОБА_3, топовий сомельє міцних напоїв в Україні», тоді як відповідач не зазначив належних та достатніх даних про особу, яка поширила інформацію, з урахуванням яких можливо ідентифікувати та встановити таку особу, як і не надав жодних доказів, які б підтверджували, що дана особа дійсно є сомельє, має відповідну кваліфікацію, досвід роботи, знаходиться у відповідному «топі» (рейтингу успішності) тощо.

З приводу того, чи призвело поширення спірної Інформації до порушення особистих немайнових прав позивача, слід зазначити, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, на підставі ст. 201 ЦК України є, в тому числі, ділова репутація, ім'я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

За змістом до п. 4 постанови Пленуму № 1 чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 ГК України дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних з особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання.

Як встановлено матеріалами справи, позивач здійснює діяльність по виробництву коньяків України торгової марки «Тиса», при виробництві якого позивач повинен дотримуватись вимог, встановлених чинними законодавчими актами України щодо забезпечення життя та здоров'я людей, охорони навколишнього природного середовища, повного технологічного циклу виробництва коньяку, алкогольних напоїв за коньячною технологією, вироблена продукція повинна відповідати санітарним, пожежним, екологічним нормам і правилам.

З урахуванням наведеного та доведення в суді факту, що спірна Інформація є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що поширення відповідачем цієї Інформації є порушенням особистих немайнових прав позивача. При цьому, судом враховано, що поширення відповідачем Інформації щодо недотримання позивачем умов виробництва коньячної продукції негативно впливає на покупців в ході обрання ними алкогольних напоїв під торговою маркою «Тиса», що в свою чергу, може призвести до зменшення об'ємів продажу коньячної продукції Орендного підприємства Ужгородський коньячний завод.

Таким чином, судом встановлено сукупність всіх обставин юридичного складу правопорушення щодо поширення відповідачем на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 недостовірної інформації наступного змісту: «Я засомневался что здесь чистый коньячный спирт на 100 процентов. Я бы предположил, возможно, что он настоян на черносливе», яка стосується позивача та порушує його особисті немайнові права.

В свою чергу, сукупність всіх обставин юридичного складу правопорушення є підставою для задоволення позову у справах зазначеної категорії (п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1).

З огляду на наведене, апеляційний суд визнав правомірними висновки місцевого суду щодо обґрунтованості вимог позивача про визнання спірної Інформації недостовірною, які доведено позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано, відтак такі підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вимоги позивача про зобов'язання відповідача спростувати недостовірну Інформацію та заборонити відповідачеві поширювати будь-яким способом цю недостовірну Інформацію на підставі ч. 1 ст. 277 ЦК України є підставними та обгрунтованими, отже позивач має право на спростування вищезгаданої інформації.

За приписами ч.ч. 4, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної Інформації має здійснити відповідач, як особа яка поширила інформацію, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена, а тому вимоги позивача про зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформацію підлягає задоволенню повністю.

Крім цього, судом враховано, що згідно положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 кожен, чиї права та свободи, визнані в цій конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Як зазначено Верховним Судом (постанова від 07.02.2018 у справі № 923/970/16), надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його «ефективність» з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, рішенням від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом (пункт 145 рішення ЄСПЛ у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» від 15.11.1996).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею Конвенції, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьев проти України» від 05.04.2015).

Суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, а також повинен враховувати критерії «ефективності» таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 914/873/17 та від 07.02.2018 у справі № 923/970/16.

Зокрема, в постанові від 07.02.2018 у справі № 923/970/16 Верховний Суд також вказав, що оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

З огляду на наведене, звернення позивача до суду з вимогою про заборону відповідачу поширювати будь-яким способом недостовірну інформацію розцінюється судом як «ефективний» спосіб захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача у спірних правовідносинах, відтак ці вимоги підлягають задоволенню повністю. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані відхиляються судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2018 у справі №910/677/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/677/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.04.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко