УХВАЛА

04 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 922/531/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Харківської міської ради

на постанову Східного апеляційного господарського суду у складі Бородіна Л.І. - головуючий, Здоровко Л.М., Лакіза В.В. від 25 лютого 2019 року та рішення Господарського суду Харківської області у складі Сальнікової Г.І. від 17 липня 2018 року

за позовом Харківської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Бристелла ЛТД"

про стягнення 329 691, 27 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада (18 березня 2019 року) звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25 лютого 2019 року та рішення Господарського суду Харківської області від 17 липня 2018 року у даній справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги на відповідність вимогам параграфу 1 глави 2 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Суд зазначає таке.

У березні 2018 року, Харківська міська рада звернулася до місцевого господарського суду з позовом у якому просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Бристелла ЛТД" (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати - 329 691, 27 грн.

Оскаржуваним рішенням Господарського суду Харківської області від 17 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення господарського суду першої інстанції з посиланням на статті 116, 120, 124 125, 126, 206 Земельного кодексу України, статті 181, 316, 377 Цивільного кодексу України, статтю 14 Податкового кодексу України мотивоване тим, що сам по собі факт відсутності оформлення права на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт нерухомого майна відповідача у справі (користувача земельної ділянки), не може бути підставою для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки право користування земельною ділянкою в силу приписів Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України набувається в момент набуття права власності на будівлю, розташовану на цій земельній ділянці. Суд дійшов висновку про невідповідність обраного позивачем способу захисту його прав, як власника спірних земельних ділянок, шляхом подання позовної заяви з підстав, визначених статтями 1212-1214 Цивільного кодексу України. При цьому суд зазначив, що неодержана орендна плата є упущеною вигодою, яку особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено, однак позивачем не доведено наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення в діях/бездіяльності відповідача.

За наслідками перегляду даної справи в апеляційному порядку постановою Східного апеляційного господарського суду від 25 лютого 2019 року рішення Господарського суду Харківської області від 17 липня 2018 року залишено в силі, однак при цьому, мотивувальну частину рішення місцевого господарського суду викладено в редакції постанови апеляційного господарського суду.

Змінюючи мотивувальну частину рішення господарського суду першої інстанції Східний апеляційний господарський з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена Судом у постанові від 20 листопада 2018 року по справі № 922/3412/17 дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

А тому, апеляційний господарський суд вказав, що місцевий господарський суд дійшов передчасного висновку щодо правової кваліфікації спірних правовідносин, як деліктних, оскільки підставами позову у даній справі є обставини безпідставного збереження відповідачем майна (коштів) за рахунок позивача, а саме: використання земельної ділянки без укладання договору оренди, а не обставини заподіяння відповідачем шкоди власнику землі (позивачу), а отже обґрунтованим та правомірним є застосування до спірних правовідносин положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України.

Однак, разом із цим, апеляційний господарський суд, враховуючи правові висновки Верховного Суду у постановах від 09 лютого 2019 року по справі № 922/587/18 та від 13 лютого 2019 року по справі № 922/3923/18 визначив, що предметом доказування у даній справі є, зокрема, обставини щодо земельної ділянки, а саме: її площа, межі, кадастровий номер та нормативно грошова оцінка, як база для визначення розміру позовних вимог та їх обґрунтованості.

Проте, дослідивши матеріали справи № 922/531/18 апеляційний суд вказав про те, що в них відсутні належні докази того, що "спірна" земельна ділянка, на якій розташована нежитлова будівля відповідача була сформована як об'єкт цивільного права протягом зазначеного позивачем періоду, що виключає можливість обчислення розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю, оскільки об'єктом оренди може бути тільки земельна ділянка як сформований у встановленому законодавством порядку об'єкт цивільних прав і крім цього, позивачем не доведено нормативно грошову оцінку землі, оскільки ним її визначено самостійно шляхом арифметичного розрахунку, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

За таких обставин, враховуючи, що рішення місцевого господарського суду прийнято з встановленням всіх фактичних обставин справи, однак при цьому спірні правовідносини кваліфіковані помилково як такі, що виникли із завдання збитків у зв'язку з використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів, що в результаті не призвело до прийняття неправильного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення місцевого господарського суду в силі, проте із зміною його мотивувальної частини.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічні положення закріплено і в частині 1 статті 17 Господарського процесуального кодексу України за якими учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

За приписами пункту 1 частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд вже викладав у своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Приймаючи оскаржувану постанову від 25 лютого 2019 року у даній справі (мотивування наведено вище) апеляційний господарський суд керувався правовими висновками Верховного Суду, зокрема, Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/3412/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справах № 922/587/18 та № 922/3923/18.

Застосування таких правових висновків під час прийняття оскаржуваної постанови повністю відповідає вимогам пункту 1 частини 2 статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка кореспондується з частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, розглянувши доводи касаційної скарги, проаналізувавши текст оскаржуваної постанови та враховуючи зміст правовідносин, що склалися між сторонами у даній справі, які є подібними тим, що існували між сторонами спорів у яких приймалися постанови Верховного Суду, Суд вважає, що апеляційним господарським судом абсолютно правомірно та правильно такі висновки враховано.

Так як ціна позову у справі № 922/531/18 (329 691, 27 грн.) не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа не належить до категорії справ, що в обов'язковому порядку розглядаються за правилами загального позовного провадження, а касаційна скарга Харківської міської ради в розумінні положень пункту 1 частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованою, Суд, враховуючи також принцип остаточності судового рішення, відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Суд вважає за необхідне звернути увагу скаржника на те, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз'яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав'язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

За таких обставин, керуючись статтями 2, 234, 287, пунктом 1 частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною Харківської міської ради на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25 лютого 2019 року та рішення Господарського суду Харківської області від 17 липня 2018 року у справі № 922/531/18.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.