ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.04.2019

Справа № 910/1544/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г. розглянув у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1)

до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (04150, м. Київ, вул. Мельникова, 31)

про стягнення 97 104,93 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення 97 104,93 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ПАТ "Київенерго" в якості передоплати за поставку теплової енергії у гарячій воді було набуто грошові кошти у розмірі 90 627,99 грн, в той час як зобов'язання останнього припинились у зв'язку з неможливістю його виконання, зокрема, відповідачем не було виконано своїх зобов'язань з поставки теплової енергії у гарячій воді як протягом дії договору так і протягом семи днів з моменту отримання вимоги позивача. Таким чином, позивач вважає, що у відповідача перебувають грошові кошти у розмірі 90 627,99 грн без достатньої правової підстави та які підлягають поверненню позивачу. Крім того, внаслідок прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання щодо повернення вищевказаної суми, позивачем було нараховано інфляційні втрати у розмірі 4 696,66 грн та 3 % річних у розмірі 1 780,28 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2019 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/1544/19 та постановив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Даною ухвалою, суд у відповідності до ст.ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

04.03.3019 до господарського суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначає, що укладений між сторонами договір не містив умов, порядку, обов’язку Публічного акціонерного товариства "Київенерго" щодо будь-яких грошових зобов’язань на користь позивача, зокрема, стосовно повернення грошових коштів (передплати). Крім того, на думку відповідача, позовні вимоги належним чином не обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню. Крім вищезазначеного, відповідач звертає увагу на незрозуміле нарахування позивачем штрафних санкцій саме з 06.06.2018, оскільки претензію на адресу відповідача було направлено 05.09.2018 (вручене 06.09.2018), а лист про розірвання договору направлено 30.11.2018.

Позивач з огляду на положення ст. 166 ГПК України своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

29 березня 2012 року між Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (надалі- абонент, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (надалі - енергопостачальна організація, відповідач) укладено договір № 530503/30 на постачання теплової енергії у гарячій воді (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору предметом цього договору є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з п. 2.2.1. договору енергопостачальна організація зобов’язалася постачати теплову енергію у гарячій воді на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та обсягах згідно з Додатком № 1 до цього договору.

Відповідно до п. 2.3.1. договору абонент зобов’язався додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у Додатку № 1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

За умовами п. 2.3.2 договору абонент зобов’язався виконувати умови та порядок оплати в обсягах і в терміни, які передбачені в Додатку № 4 до договору.

Відповідно до п. 2 Додатку № 4 до Договору Абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує енергопостачальній організації, вартість, заявленої в Договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або оформлює договір про заставу майна, згідно Закону України «Про заставу», як засіб гарантії сплати спожитої теплової енергії.

Порядок розрахунків сторони погодили додатком №4 до договору, п. 5 якого передбачено, що абонент щомісячно з 12 по 15 числа самостійно отримує в районному відділу тепло збуту №5 облікову картку фактичного споживання теплової енергії за звітний період; акт звіряння розрахунку; акт виконаних робіт.

Згідно з актом звіряння розрахунків за теплову енергію від 28.02.2018 сальдо розрахунків за теплову енергію з урахуванням ПДВ на 01.03.2018 становило за кредитом (переплата ПАТ «ДПЗКУ» - 204 291.59 грн (з ПДВ).

Згідно з актом № 3/2018-530503 приймання-передавання товарної продукції за березень 2018 від 31.03.2018 фактичне споживання теплової енергії за березень 2018 склало 173 083, 28 Гкал на суму 174 682, 98 грн (з ПДВ).

Відповідно до рахунку-фактури № 1504 від 26.03.2018 в березні 2018 року було перераховано на рахунок ПАТ «Київенерго» 112 935,23 грн (з ПДВ) (платіжне доручення №908449 від 28.03.2018).

Згідно з актом звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.03.2018 сальдо розрахунків за теплову енергію з урахуванням ПВД на 01.04.2018 становило за кредитом (переплата ПАТ «ДПЗКУ» - 142 543. 84 гпн (з ПДВ).

Згідно з актом № 4/2018-530503 приймання-передавання товарної продукції за квітень 2018 року від 30.04.2018 фактичне споживання теплової енергії за квітень 2018 склало 28, 44000 Гкал на суму 51 915, 85 грн (з ПДВ).

Актом звіряння розрахунків за теплову енергію від 30.04.2018 сальдо розрахунків за теплову енергію станом на 01.05.2018 за Договором становило за кредитом (переплата ПАТ «ДПЗКУ») 90 627, 99 гривень.

27 грудня 2017 року розпорядженням Київської міської державної адміністрації №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною організацією «Київенерго» Комунальне підприємство «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго».

24 квітня 2018 року Київською міською радою прийнято рішення № 517/4581 про завершення укладеної з ПАТ «Київенерго» Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 з 30.04.2018.

Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради від 10.04.2018 №591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

На підставі зазначеного вище, з 01.05.2018 ПАТ «Київенерго» припинило діяльність у сфері теплопостачання для юридичних та побутових клієнтів м. Києва, тим самим припинило дію пропозиції (оферти) із надання послуг у сфері теплопостачання.

Тобто, з 01.05.2018 теплова енергія не поставлялась ПАТ «Київенерго» та не використовувалась (не споживалась) ПАТ «ДПЗКУ».

27 червня 2018 року на підставі договору № 530503/256 теплова енергія ПАТ «ДПЗКУ» поставляється новою організацією, а саме Комунальним підприємством виконавчого органу Київради «Київтеплоенерго».

Листом № 130-1.1-21/3169 від 25.05.2018 (отримано 29.05.2018) позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення суми переплати у розмірі 90 627, 99 грн на розрахунковий рахунок ПАТ «ДПЗКУ».

Також позивач звертався до відповідача з претензією № 130-2-21/5488 від 05.09.2018 про повернення суми передоплати. Дана претензія була отримана відповідачем 06.09.2018, проте, залишена без відповіді та задоволення.

Відповідно до п. 8.1. договору договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2012.

Пунктом 8.4. договору встановлено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

З огляду на те, що ПАТ «Київенерго» було позбавлено права на провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, та у останнього фактично була відсутня можливість в подальшому надавати зазначені послуги, на підставі п.8.4 договору, позивачем було направлено останньому лист №130-2-21/7393 від 30.11.2018 щодо припинення дії договору № 530503/30 від 29.03.2012 (отримано 05.12.2018).

21 січня 2019 року позивач звертався до відповідача з листом №130-2-19/344, у якому просив останнього в семиденний строк виконати зобов’язання з поставки теплової енергії в гарячій воді за договором від 29.03.2012 або в зазначений термін повернути попередньою оплату у розмірі 90 627,99 грн.

Оскільки, станом на момент звернення позивач з позовом до суду вищевказана вимога була залишена з боку відповідача без відповіді та задоволення, позивач просить стягнути з останнього 90 627,99 грн. – основного боргу, 4 696,66 грн – інфляційний втрат та 1 780,28 грн – 3% річних.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов’язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Як встановлено судом, внаслідок укладення договору № 530503/30 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 29.03.2012 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Відповідно до статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов'язання визначені у главі 50 Цивільного кодексу України, ст. 202 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управленої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 24 квітня 2018 року Київською міською радою прийнято рішення № 517/4581 про завершення укладеної з ПАТ "Київенерго" Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 з 30 квітня 2018 року.

На підставі зазначеного вище, з 01.05.2018 ПАТ "Київенерго" припинило діяльність у сфері теплопостачання для юридичних та побутових клієнтів м. Києва, тим самим припинило дію пропозиції (оферти) із надання послуг у сфері теплопостачання.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною організацією "Київенерго" Комунальне підприємство "Київтеплоенерго" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ "Київенерго".

Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради від 10.04.2018 №591 КП "Київтеплоенерго" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

З огляду на зазначене, ПАТ "Київенерго" було позбавлено права на провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам та можливості в подальшому виконувати покладені на нього обов’язки згідно договору № 530503/30 від 29.03.2012.

Як вбачається із матеріалів справи, листом вих. №130-2-21/7393 від 30.11.2018 позивач звертався до відповідача щодо припинення дії договору № 530503/30 від 29.03.2012, а також з вимогами щодо про повернення суми переплати у розмірі 90 627, 99 грн, зокрема, листом № 130-1.1-21/3169 від 25.05.2018, що був отриманий відповідачем 29.05.2018, претензією № 130-2-21/5488 від 05.09.2018, що була отримана відповідачем 06.09.2018, та листом №130-2-19/344 від 21.09.2019.

На підставі ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Станом на момент розгляду спору, ні відповіді на вищевказані листи та претензії, ні грошових коштів у розмірі 90 627, 99 грн від ПАТ "Київенерго" не надходило. Тобто, на даний час у розпорядженні останнього знаходиться сума переплати у вищевказаному розмірі, яка належать Публічному акціонерному товариству "Державна продовольчо-зернова корпорація України" та не буде використана у зв'язку із припиненням надання ПАТ "Київенерго" послуг теплопостачання, що і є предметом договору № 530503/30 від 29.03.2012.

З матеріалів справи вбачається, що згідно акту звіряння розрахунків за теплову енергію від 30.04.2018, який був підписаний уповноваженими представниками позивача та відповідача, переплата (сальдо, сума попередньої оплати) Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" станом на 01.05.2018 за договором № 530503/30 від 29.03.2012 складає 90 627, 99 грн.

Вирішуючи спір по суті, господарський суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв’язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов’язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, факт здійснення позивачем переплати на суму 90 627, 99 грн. та утримання її відповідачем підтверджується підписаним обома сторонами актом звіряння розрахунків за теплову енергію від 30.04.2018.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб’єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб’єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з цим, всупереч викладеним вище нормам закону, відповідачем не було спростовано наданих позивачем доказів, зокрема, не надано до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих доказів повернення позивачу безпідставно утриманих грошових коштів в сумі 90 627,99 грн., чи доказів відсутності у останнього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

Таким чином, враховуючи, що сума основної заборгованості за договором № 530503/30 від 29.03.2012 належним чином доведена, документально підтверджена та відповідачем не спростована, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 90 627,99 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім заявлених вище позовних вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача 4 696,66 грн – інфляційних втрат, нарахованих з 06.06.2018 по 15.01.2019, та 1 780,28 грн – 3% річних, нарахованих з 06.06.2018 по 30.01.2019.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов’язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки вимога щодо повернення суми передплати направлялась позивачем ще 25.05.2018 листом № 130-1.1-21/3169, що був отриманий відповідачем 29.05.2018, то відповідно, з урахуванням ст. 530 Цивільного кодексу України, строк прострочення відповідачем виконання основного зобов’язання обраховується з 06.06.2018.

Здійснивши перевірку розрахунку позивача в частині 3 % річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що розрахунок останнього є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 1 780,28 грн. та інфляційних втрат у розмірі 4 696,66 грн підлягають задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість, доведеність та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України".

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 236 – 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (04050, м. Київ, вул. Мельникова, 31, ідентифікаційний код 00131305) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського,1, ідентифікаційний код 37243279) суму основного боргу у розмірі 90 627 (дев’яносто тисяч шістсот двадцять сім) грн. 99 коп., інфляційні втрати у розмірі 4 696 (чотири тисячі шістсот дев’яносто шість) грн 66 коп., 3 % річних у розмірі 1 780 (одна тисяча сімсот вісімдесят) грн 28 коп. та судовий збір у розмірі 1 921 (одна тисяча дев’ятсот двадцять одна) грн 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.04.2019

Суддя                     Л. Г. Пукшин