ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2019 р. Справа№ 910/12726/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

без повідомлення учасників апеляційного провадження

розглянувши у письмовому провадженні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі"

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 (повний текст складено 17.12.2018)

у справі № 910/12726/18 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі"

про стягнення 132 086, 56 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 132 086,56 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу № 2595/15-ТЕ-41 від 30.01.2015 в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу за період з січня по березень та з листопада по грудень 2015, внаслідок чого відповідачу були нараховані пеня, інфляційні втрати та 3 % річних від знецінення грошових коштів, що були сплачені позивачу несвоєчасно за господарським зобов'язанням.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 у справі № 910/12726/18 позовні вимоги задоволено повністю.

На підставі рішення суду з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі" підлягає стягненню на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" пеня у сумі 87 499 грн. 62 коп., інфляційні втрати у сумі 35 602 грн. 44 коп., 3 % річних у сумі 8 984 грн. 50 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 1 981 грн. 30 коп.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що, оскільки відповідач свої зобов'язання за договором №2595/15-ТЕ-41 від 30.01.2015 виконав неналежним чином, поставлений газ оплатив з порушенням строку, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Крім того, суд відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про зменшення суми пені, інфляційної складової боргу та 3 % річних.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариства з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 шляхом зменшення розміру стягуваної пені.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не застосував ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, у зв'язку з цим неправильно оцінив докази та обставини фінансового стану відповідача.

Крім того, апелянт звертає увагу, що прострочення виконання зобов'язання за договором перед позивачем не є наслідком несумлінного виконання обов'язків, а викликано виключно низьким рівнем розрахунків споживачів і відсутністю інших джерел надходжень коштів, крім як від господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №910/12726/18, розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

30.01.2015 Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - продавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі" (далі - покупець) уклали договір купівлі-продажу природного газу №2595/15-ТЕ-41(далі - договір) (т. 1; а.с. 12-20).

Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 555 тис. куб. м.

Пунктами 5.1, 5.2, 5.3 договору передбачено, що ціна (граничний рівень ціни) на газ та послуги з його транспортування установлюються уповноваженим державною владою України органом. Сплата за 1 000 куб.м. природного газу становить 1 309,20 грн. У разі зміни уповноваженим органом ціни на газ та/або тарифів на його транспортування розподіл і постачання є обов'язковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію.

Оплата за природний газ здійснюється шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 договору).

Приписами пункту 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

У подальшому сторони додатковими угодами № 1 від 20.03.2015 та № 2 від 15.10.2015 до договору змінювали ціну газу.

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач вказав, що, оскільки відповідач порушив умови договору купівлі-продажу природного газу № 2595/15-ТЕ-41 від 30.01.2015 в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу за період з січня по березень та з листопада по грудень 2015, тому позивач нарахував пеню, інфляційні втрати та 3 % річних.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України та ст. 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов'язковим до виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, договір, укладений між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі", за своєю правовою природою відноситься до договорів купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами п. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач поставив, за період з січня по березень та з листопада по грудень 2015, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 629 318,46 грн., що підтверджується наступними копіями актів приймання - передачі природного газу: від 31.01.2015 на суму 141 893,72 грн.; від 28.02.2015 на суму 116 082,84 грн.; від 31.03.2015 на суму 86 260,58 грн.; від 30.11.2015 на суму 42 543,02 грн.; від 31.10.2015 на суму 242 538, 30 грн. які підписані сторонами без заперечень та скріплені печатками (т. 1; а.с. 21-25).

Також, доказом належного виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач свої зобов'язання за договором №2595/15-ТЕ-41 від 30.01.2015 виконав неналежним чином, поставлений газ оплатив з порушенням строку, про що свідчать банківські виписки з рахунку відповідача (т. 1; а.с. 32-33).

Так, оскільки відповідач неналежно виконав свої зобов'язання та допустив прострочення зобов'язання з оплати поставленого газу, позивач нарахував ТОВ "Вертон Технолоджі" пеню у сумі 87 499,62 грн., інфляційні втрати у сумі 35 602,44 грн. та 3 % річних у сумі 8 984,50 грн. за кожним актом приймання-передачі природного газу з січня по березень та з листопада по грудень 2015.

За правопорушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч. 1 статті 216 ГК України).

Відповідно до ч. 2 статті 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (статті 549 ЦК України).

Приписами статтей 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. При цьому, передбачений приписом ч. 6 ст. 232 ГК України строк за порушення грошових зобов'язань, не є позовною давністю, а є періодом часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане. Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду (п. 2.5 Постанови Пленуму від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Так, пунктом 7.2 договору встановлено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ч. 2 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки.

Також, частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки прострочення відповідача є порушенням умов договору, то у позивача є підстави для застосування до нього відповідальності у вигляді пені (відповідно до умов пунктів 7.2 договору) та стягнення матеріальних втрат, понесених кредитором від знецінення грошових коштів (відповідно до норм статті 625 ЦК України).

Водночас, представник відповідача у судовому засіданні першої інстанції просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій та матеріальних втрат за несвоєчасне виконання зобов'язання.

Позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Так, у пункті 9.3 договору сторони погодили збільшений строк позовної давності, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором, у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань та встановлення його тривалістю у 5 років.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. № 14 перебіг строку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Місцевий господарський суд встановив, що позивачем до стягнення заявлена пеня за прострочення зобов'язання у період з січня по березень 2015 та з листопада по грудень 2015. Отже, взявши до уваги період нарахування пені за несвоєчасне виконання зобов'язання у січні 2015 (перший місяць нарахування), то строк позовної давності розпочинає свій перебіг з 15.02.2015 та спливає 15.02.2020 (згідно з п. 9.3 договору). В той час, як ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулось з позовом до суду 24.09.2018, що свідчить про дотримання позивачем строків для звернення із вимогами про стягнення пені за цей період. Інша частина пені, нарахована за прострочення зобов'язання у період з лютого по березень 2015 та з листопада 2015 по грудень 2015, також заявлена у межах строку позовної давності, встановленої умовами договору, а тому підлягає стягненню.

Стосовно застосування строку позовної давності до вимог про стягнення інфляційної складової боргу (нарахованих за прострочення зобов'язання у період з лютого по березень 2015 та з листопада по грудень 2015) та 3 % річних (нарахованих за прострочення зобов'язання у період з січня по березень 2015 та з листопада по грудень 2015), то відповідно до ст. 257 ЦК України, згідно з якою до вимог про стягнення матеріальних втрат застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу (п. 5.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Проте, оскільки п. 9.2 договору продовжено строк позовної давності щодо звернення із вимогами про стягнення матеріальних втрат до 5 років, то позовні вимоги про стягнення інфляційної складової боргу (нараховані з лютого по березень 2015 та з листопада по грудень 2015) та 3 % річних (нараховані з січня по березень 2015 та з листопада по грудень 2015) заявлені позивачем у межах строку позовної давності, а тому підлягають стягненню.

Також, розглянуши клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення пені та матеріальних втрат, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання, проте, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст.551 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 42 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/211 від 07.04.2008, якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

Отже, наявність обставин, які мають істотне значення при вирішенні питання про зменшення розміру санкцій, вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації.

З вищенаведених правових норм випливає, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідач звертався до місцевого господарського суду із клопотанням про зменшення розміру нарахованих позивачем штрафних санкцій та просив відмовити у задоволенні позову.

Однак, оскільки законодавством передбачено можливість зменшення лише неустойки (штрафу, пені), а інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями, тому клопотання відповідача в частині зменшення заявленого позивачем до стягнення розміру інфляційних втрат та 3% річних не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Натомість клопотання в частині зменшення пені є обґрунтованим.

Мотивуючи апеляційну скаргу та клопотання про зменшення штрафних санкцій відповідач вказав, що ТОВ «Вертон технолоджі» здійснює господарську діяльність з виробництва і постачання теплової енергії виключно адміністративно-житловому комплексу «Лазурний блюз», тобто виконує соціальну функцію щодо забезпечення тепла в оселях понад 600 квартир та майже 50 нежитлових приміщень.

Крім того, відповідач зазначив, що іншої господарської діяльності не здійснює, отже єдиним джерелом надходження є кошти від споживачів послуг централізованого опалення, які сплачуються відповідно до встановлених тарифів.

Структура тарифу на послуги централізованого опалення, які надає відповідач, не передбачає витрат на виплату штрафних санкцій та інших втрат постачальника природного газу. Тарифи на вказані послуги є врегульованими відповідно до чинного законодавства. Так, згідно з п. 21, п. 63 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» №869 від 01.06.2011, до складу інших операційних витрат не можуть включатися, зокрема, суми штрафів, пені, неустойки.

ТОВ «Вертон технолоджі» надало, в якості доказу збитковості підприємства, завірені копії фінансових звітів за 2015-2017 та квитанції про їх подання до органів ДФС, з яких вбачається, що відповідач має збитки за 2015 -517,7 тис. грн., за 2016 - 555,3 тис. грн., за 2017 - 21,8 тис. грн.

Більш того, відповідач зазначив, що здійснив в повному обсязі оплату за поставлений природний газ та наголосив, що прострочення виконання зобов'язання за договором перед позивачем не є наслідком несумлінного виконання обов'язків, а викликано низьким рівнем розрахунків споживачів та несплатою боргів боржників відповідача.

Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що неустойка має подвійну правову природу. Вона є водночас способом забезпечення виконання зобов'язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов'язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов'язання боржником. Завданням неустойки, як способу забезпечення виконання зобов'язання та міри відповідальності, є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов'язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов'язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов'язання. Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб'єкта господарської діяльності. Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості. При цьому законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, і дане питання вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вказане вище, колегія суддів зазначає, що обставини, якими відповідач мотивує підставу для зменшення розміру пені, докази, долучені на підтвердження його майнового стану, та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення розміру пені на 50%.

Таким чином, з урахуванням інтересів обох сторін, причин невиконання відповідачем своїх договірних зобов'язань, наслідків порушення зобов'язання та вжиття останнім заходів до їх виконання, а також з огляду на те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у сумі 8 984,50 грн. та інфляційні втрати у розмірі 35 602,44 грн., суд апеляційної інстанції вказує, що в даному конкретному випадку є можливим задоволення апеляційної скарги та зменшення розміру нарахованої позивачем пені до 43 749,81 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у звязку з неналежним виконанням своїх зобовязань, з урахуванням зменшення пені, становить 43 749,81 грн. пені, 35 602,44 грн. інфляційні втрати, 8 984,50 грн. 3% річних.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 у справі № 910/12726/18 підлягає задоволенню, водночас рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 у справі № 910/12726/18 підлягає зміні.

При цьому, оскільки даний спір виник внаслідок порушення саме відповідачем умов договору, апеляційний суд відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України вважає справедливим покласти судові витрати на відповідача.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 у справі № 910/12726/18 задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 у справі № 910/12726/18 змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі" (02002, м. Київ, вул. Ованеса Туманяна, 15-А, оф. 634, ідентифікаційний код 38923261) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, ідентифікаційний код 20077720) пеню у сумі 43 749 (сорок три тисячі сімсот сорок дев'ять) грн. 81 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

Матеріали справи №910/12726/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених ст. 287 ГПК України та у строки, встановлені ст. 288 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 05.04.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б.Михальська