ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2019 р. Справа№ 910/24141/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Попов В.Г. - адвокат

від відповідача: Кравченко О.П. - адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Фермерського господарства «Сніжинка»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2018, повний текст якого складений 19.11.2018

у справі № 910/24141/16 (суддя Баранов Д.О.)

за позовом Фермерського господарства «Сніжинка»

до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку»

про визнання рішення частково недійсним та визнання зобов'язань припиненими

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про:

- визнання недійсним рішення відповідача, викладеного у листі № 15031 від 25.10.2016, про зарахування зустрічних однорідних вимог за кредитним договором № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013, в частині погашення заборгованості позивача за простроченими процентами у сумі 168 708,08 грн., у рахунок зустрічних вимог позивача, які виникли на підставі договору банківського поточного рахунку № TF.92105.001 від 29.01.2013;

- визнання припиненими в повному обсязі, зобов'язання позивача перед відповідачем за кредитним договором № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог в сумі 214 949,32 грн. за кредитом та 3 761,61 грн. за процентами, у рахунок зустрічних вимог позивача, які виникли на підставі договору банківського поточного рахунку №ТР.92105.001 від 29.01.2013;

- визнання припиненим права застави за договором застави рухомого майна № ZXA019500.92105.003 від 31.01.2013, укладеним позивачем та відповідачем, відповідно до якого передано у заставу колісний трактор Беларус 892, 2007 року випуску, заводський номер НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_3;

- визнання припиненим права застави за договором застави обладнання № ZXD029500.92105.004 від 13.12.2013, укладеним між позивачем та відповідачем, відповідно до якого передано у заставу Оприскувач ОП-2000, 2012 року, Сівалку універсальну УПС-8, 2007 року, культиватор паровий причіпний КПП-8, 2011 року, Сівалку пневматичну СПУ-6, 2007 року, Борону АГД-4,5 2007 року;

- визнання припиненим права застави за договором застави рухомого майна № ZХА019500.88264.002 від 31.01.2013, укладеним між громадянином ОСОБА_5 та відповідачем, відповідно до якого передано у заставу автомобіль легковий універсал, марки AUDI, модель Q7, чорного кольору, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 21.02.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2017, у справі № 910/24141/16 позовні вимоги задоволено повністю.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.04.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2017 скасовано, а матеріали справи передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

У своїй постанові Верховний Суд встановив, що:

- судами попередніх інстанцій не враховано, що при прийнятті до виконання Банком платіжних доручень № 80, 81 від 15.12.2014р., банк повинен був би спрямувати грошові кошти відповідно до норм п. 2.9 кредитного договору, а саме: в першу чергу - витрати банку, пов'язані з одержанням виконання по цьому договору; в другу чергу - прострочена заборгованість за процентами; в третю чергу - прострочена заборгованість за комісією; в четверту чергу - нараховані проценти; в п'яту чергу - нараховані комісії; в шосту чергу - прострочена заборгованість за основною сумою боргу; в сьому чергу - основна сума боргу; в восьму чергу - штрафи, пені та витрати/збитки банку;

- після набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі №908/503/15-г законної сили у банку виникле зобов'язання щодо виконання рішення господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі №908/503/15-г та перерахування грошових коштів у розмірі 218 710,93 грн.;

- при виконанні вказаного рішення Банк повинен спрямувати кошти у розмірі 218 710,93 грн. на погашення тіла кредиту;

- судами попередніх інстанцій не досліджено та не відображено в рішеннях у справі №910/24141/16 питання розміру заборгованості ФГ «Сніжинка» за кредитним договором станом на 15.12.2014, чи покриває сума 218 710,93 грн. заборгованість по кредиту, відсоткам та штрафним санкціям при їх наявності.

- враховуючи викладене, висновки судів попередніх інстанцій про припинення зобов'язання за кредитним договором від 31.01.2013р. є передчасним.

- ст. 46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» регламентовано наслідки початку процедури ліквідації банку.

- п. 8 ч. 2 вказаної статті передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

- обмеження, встановлені ст. 46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що: за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку, тобто зарахування може відбуватися з дня початку процедури ліквідації банку;

- банк при проведенні зарахування повинен був врахувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2015р. у справі №908/503/15-г, в якому щодо суми 218 710,93 грн. зазначено призначення платежу - погашення кредиту за кредитним договором №MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013;

- висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав у банку з 16.12.2014 для нарахування процентів за користування кредитом та штрафу/пені за неналежне виконання умов кредитного договору, є передчасними, оскільки судами не встановлено дійсної суми заборгованості по кредитному договору, як на 15.12.2014, так и на момент набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 908/503/15-г законної сили;

- оскільки висновки судів попередніх інстанцій щодо припинення зобов'язання за кредитним договором №MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013 є передчасними, то є передчасними і висновки щодо припинення зобов'язання за договорами, укладеними на забезпечення виконання кредитного договору;

- клопотання ФГ «Сніжинка» у відзиві на касаційну скаргу про винесення за фактом навмисного невиконання ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» в особі уповноваженої особи ОСОБА_6 рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 908/503/15-г окремої ухвали щодо усунення допущених порушень чинного законодавства, яку скерувати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду залишено без задоволення, оскільки якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Задоволення вимог кредиторів здійснюється виключно в межах процедури ліквідації банку та в порядку передбаченому вказаним Законом;

- 12.01.2016 ФГ «Сніжинка» звернулось до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» з заявою про задоволення вимог кредитора та просило перерахувати належну суму коштів на поточний рахунок у ПАТ «УкрСиббанк». Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07.04.2016 № 489 «Про затвердження переліку (реєстру) вимог кредиторів ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» ФГ «Сніжинка» визнано кредитором на суму 234 609,39 грн. та включено до 7-ї черги відповідно до ст. 52 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- при новому розгляді справи суду слід врахувати наведене, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, зокрема встановити точний розмір заборгованості ФГ «Сніжинка» за кредитним договором на момент набрання законної сили рішенням суду у справі №908/503/15-г, а також з'ясувати, чи покриває сума 218 710,93 грн. заборгованість ФГ «Сніжинка» перед ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» по кредиту, відсоткам та штрафним санкціям при їх наявності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.11.2018, повний текст якого складений 19.11.2018, у справі № 910/24141/18 позов задоволено частково, визнано припиненим зобов'язання позивача перед відповідачем на суму коштів в розмірі 218 710,93 грн., шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за погашення кредиту за кредитним договором № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013, у тому числі за простроченими відсотками в сумі - 172 469,69 грн. та прострочена заборгованість за кредитом у сумі - 46 241,24 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що:

- спеціальним законом можуть бути передбачені випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку;

- станом на 15.12.2014, дату подачі позивачем до виконання відповідачу платіжних доручень № 80 та № 81 на перерахування коштів з поточного рахунку № НОМЕР_5 на рахунок № НОМЕР_6 на загальну суму 218 710, 93 грн., у відповідача діяла тимчасова адміністрація, запроваджена постановою ФГВФО від 27.11.2014 № 132, у зв'язку з чим на підставі ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та п. 1.15 розділу III Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 05.07.2012 № 2, вказані платіжні доручення відповідачем повернуті позивачу без виконання;

- незважаючи на наявність рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 908/503/15-г, яке набрало чинності в період дії тимчасової адміністрації в ПАТ «ВРР», для отримання коштів позивач мав звернутись до банку відповідно до положень ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- відповідач був позбавлений можливості перерахувати грошові кошти за спірними платіжними дорученнями в розмірі 218 710, 93 грн. з поточного рахунку № НОМЕР_5 на рахунок № НОМЕР_6, зазначивши призначення платежу: погашення кредиту за кредитним договором від 31.01.2013 № MKLVU2.92105.002, згідно рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 908/503/15-г, оскільки задоволення вимог кредиторів банку здійснюється виключно в межах процедури ліквідації банку та в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- враховуючи, що платіжні доручення позивача на перерахування грошових коштів, наявних на рахунку позивача у відповідача, в рахунок погашення кредиту та рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 908/503/15-г не були виконані відповідачем у зв'язку з обмеженням, встановленим ст. 1074 ЦК України та п. 1 ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не є кредитором, який прострочив, у розумінні ст. 613 ЦК України, у зв'язку з чим, відсутні підстави для застосування, передбачених ст. 616 ЦК України правових наслідків порушення зобов'язання з вини кредитора;

- з заявою від 26.09.2016 щодо можливості проведення зарахування зустрічних однорідних вимог за договором банківського рахунку № TF.92105.001 від 29.01.2013 та за кредитним договором № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013 на суму 218 710, 93 грн. позивач звернувся, коли відповідач перебував у процедурі ліквідації, розпочатої на підставі рішення виконавчої дирекції ФГВФО від 22.12.2015 № 234;

- згідно з вказівками Верховного Суду, при прийнятті до виконання банком платіжних доручень № 80, 81 від 15.12.2014, останній повинен був би спрямувати грошові кошти відповідно до п. 2.9. кредитного договору;

- відповідачем здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог на суму коштів - 218 710, 93 грн. з рахунку № НОМЕР_5 на погашення кредиту за кредитним договором № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013станом на 20.10.2016, в тому числі: прострочені відсотки в сумі - 172 469,69 грн. прострочена заборгованість за кредитом у сумі - 46 241,24 грн.

- суд першої інстанції, встановивши, що згідно з наданими відповідачем розрахунками заборгованості за кредитним договором станом на 15.12.2014 загальна сума заборгованості позивача становила 220 215,58 грн. (214 949,32 грн. - поточна заборгованість за кредитом, 5 266,26 грн. - поточна заборгованість за процентами), та врахувавши, що позивачем не наведено обставин на доказ протилежного, дійшов висновку, що сума в розмірі 218 710, 93 грн. не покривала поточної заборгованості відповідача по кредиту та відсоткам, тому відповідач мав законні підстави для нарахування процентів за користування кредитом та штрафу/пені за неналежне виконання умов кредитного договору з 16.12.2015;

- з розрахунку відповідача суд першої інстанції встановив, що станом на 20.10.2016, дату зарахування відповідачем зустрічних однорідних вимог на суму 218 710,93 грн., загальна заборгованість позивача за кредитним договором становила 469 732,25 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 214 949,32 грн., прострочена заборгованість за процентами - 172 469,69 грн., штраф/пеня - 82 313,24 грн. (штраф у розмірі 14 344,22 грн. нараховано відповідно до п. 6.6. кредитного договору, пеня у розмірі 67 969,02 грн. нарахована відповідно до п. 6.4. кредитного договору);

- взявши до уваги те, що, оскільки кредитний договір MMKLVU2.92105.002 є чинним, не розірваним та не припиненим, і позичальник відповідача позивач як зобов'язана сторона має виконувати взяті на себе зобов'язання за договором кредитування: повернути суму кредиту; сплачувати проценти за користування кредитними коштами до моменту повного розрахунку з банком; нести відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у вигляді неустойки (штраф, пеня), - суд першої інстанції погодився з діями відповідача щодо проведеного зарахування і визнав припиненим зобов'язання позивача перед відповідачем на суму 218 710,93 грн., шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за погашення кредиту за кредитним договором № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013, у тому числі за простроченими відсотками - в сумі 172 469,69 грн., за простроченою заборгованістю за кредитом - у сумі 46 241,24 грн. У задоволенні решти позовних вимог судом відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, 21.12.2018 Фермерське господарство «Сніжинка» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 у справі № 910/24141/16 та ухвалити у справі нове рішення, відповідно до якого позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У апеляційній скарзі позивач зазначив про порушення судом першої інстанції при прийняті оспорюваного рішення норм матеріального права.

У обґрунтування вказаної позиції позивач послався на те, що висновок суду першої інстанції про те, що станом на 15.12.2014 поточна заборгованість позивача за відсотками становила 5266,26 грн. є помилковим оскільки:

- згідно арифметичного розрахунку 21% річних від суми 214 949,32 грн. складає 3 761,61 грн. за календарний місяць;

- попередній платіж з погашення відсотків згідно кредитного договору проводився 17.11.2014 в сумі 3 887,00 грн. (за рахунок часткової переплати процентів в листопаді, відбулось зменшення тіла кредиту);

- внаслідок укладення додаткової угоди № 1 від 13.12.2013 до кредитного договору розрахунковий термін нарахування та сплати відсотків був зміщений на середину кожного поточного місця, тому розрахунковий період для нарахування відсотків за листопад 2014 року у розмірі 3 761,61 грн. встановлюється з 15 листопада по 15 грудня 2014, у зв'язку з чим, у випадку виконання відповідачем платіжних доручень від 15.12.2014 № 80 на суму 3 761, грн. та № 81 на суму 214 949,32 грн. зобов'язання за спірним кредитним договором станом на 15.12.2014 були б повністю погашеними;

- у позивача станом на грудень місяць 2014 року була відсутня будь-яка прострочена заборгованість перед відповідачем;

Крім того, позивач послався на те, що згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняються після спливу визначеного договором строку кредитування, а відтак, суд першої інстанції дійшов невірного висновку в частині встановлення розміру заборгованості за кредитом станом на 16.07.2015.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2019 справа № 910/24141/16 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Мартюк А.І., Зубець Л.П.

При дослідженні матеріалів справи та апеляційної скарги колегією суддів встановлено, що подана заявником апеляційна скарга не відповідає вимогами ст. 258 ГПК України, яка встановлює вимоги до форми і змісту апеляційної скарги, оскільки заявником до апеляційної скарги не додано доказів сплати судового збору, а підстави для задоволення поданого позивачем клопотання про відстрочення сплати судового збору відсутні.

За таких обставин, ухвалою від 21.01.2019 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Мартюк А.І., Зубець Л.П. апеляційну скаргу залишено без руху, апелянту надано час для усунення недоліків, а саме подання доказів про сплату судового збору в сумі 10 335,00 грн.

11.02.2019 від апелянта через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшло клопотання на виконання вимог ухвали суду від 21.01.2019, до якого додано платіжне доручення № 7 від 05.02.2019 про сплату судового збору в сумі 10 335,00 грн.

Ухвалою суду від 14.02.2019:

- Фермерському господарству «Сніжинка» поновлено строк на апеляційне оскарження на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 у справі № 910/24141/16;

- відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Сніжинка» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 у справі № 910/24141/16;

- встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 04.03.2019;

- учасникам процесу роз'яснено, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);

- зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 у справі № 910/24141/16;

- призначено справу № 910/24141/16 до розгляду на 06.03.2019 о 14:00.

06.03.2019 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Станом на 27.03.2019 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та жодних клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи позивач апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

29.01.2013 позивач як позичальник та відповідач як банк уклали договір банківського поточного рахунку № ТF.92105.001 (а.с. 7-8 т. 1) (далі Договір 1), відповідно до якого відповідач відкрив позивачу мультивалютний поточний рахунок № НОМЕР_5 для приймання та зарахування на рахунок позивача грошових коштів, виконання розпоряджень позивача про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком відповідно до цього договору та законодавства України.

31.01.2013 позивач як позичальник та відповідач як банк уклали кредитний договір № MKLVU2.92105.002 (а.с. 9-12 т. 1) (далі Кредитний договір), відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання надати позивачу у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 215 000,00 грн. з терміном користування кредитом до 30.01.2014, процентною ставкою за користування 20% річних.

Згідно з п. 2.4 Кредитного договору період сплати комісії та відсотків: з 1-го по 20-те число кожного поточного місяця, починаючи з підписання даного договору. Заборгованість за відсотками погашається в сумі залишку на 1-ше число поточного місяця за попередній місяць починаючи з дати підписання даного договору. При несплаті відсотків у зазначений строк вони вважаються простроченими.

Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору сторони визначили рахунок для погашення кредиту, сплати відсотків та комісій - 3739.2.081650317.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором позивача перед відповідачем, між позивачем та відповідачем укладені наступні договори:

- договір застави рухомого майна № ZXA019500.92105.003 від 31.01.2013 (а.с. 24-26 т. 1), відповідно до якого позивачем передано відповідачу у заставу колісний трактор Беларус 892, 2007 року випуску, заводський номер НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_3.

- договір застави обладнання № ZXD029500.92105.004 від 13.12.2013 (а.с. 27-29 т. 1), відповідно до якого позивачем передано відповідачу у заставу: Оприскувач ОП-2000, 2012 року, інвентарний номер 10121, сівалку універсальну УПС-8, 2007 року, інвентарний номер 10123, культиватор паровий причіпний КПП-8, 2011 року, інвентарний номер 10124, сівалку пневматичну СПУ-6, 2007 року, інвентарний номер 10119, борону АГД-4,5, 2007 року, інвентарний номер 10125.

Крім того, між відповідачем та ОСОБА_9 укладено договір застави рухомого майна № ZХА019500.88264.002 від 31.01.2013 (а.с.30-32 т.1), відповідно до якого передано у заставу відповідачу автомобіль легковий універсал, марки АUDI, модель Q7, чорного кольору, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 (в стан. ідн номерний знак «VІР»).

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що на виконання умов Кредитного договору відповідач здійснював кредитування позивача, який, в свою чергу, виконував свої договірні зобов'язання зі сплати процентів без порушень умов Кредитного договору.

Додатковою угодою № 1 від 13.12.2013 до Кредитного договору (а.с. 13 т. 1) сторонами встановлено розмір процентної ставки за користування кредитом 21% річних, термін користування кредитом до 12.01.2015, змінено графік зменшення ліміту кредитної лінії.

Починаючи з 26.02.2014, розмір кредитних коштів становить 214 949,32 грн.

15.12.2014 позивач звернувся до відповідача з платіжними дорученнями № 80 на суму 3 761,61 грн. з призначенням платежу: Сплата кредита за 2014р згідно кредитного договору № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013р. без ПДВ та № 81 на суму 214 949,32 грн. з призначенням платежу: Сплата кредита за 2014р згідно кредитного договору № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013р. без ПДВ.

Загальна суму платіжних доручень від 15.12.2014 № 80 та № 81 становила 218 710,93 грн.

Отже, враховуючи розмір кредитних коштів (214 949,32 грн.), незважаючи на однакове призначення платежів за платіжними дорученнями № 80 та № 81: Сплата кредита за 2014р згідно кредитного договору № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013р. без ПДВ, є підстави вважати, що платіж за платіжним дорученням № 81 направлений позивачем на повернення відповідачу суми кредиту в повному обсязі, за платіжним дорученням № 80 - на сплату відсотків.

Вказане підтверджується і поясненнями позивача, який вважає, що з виконанням відповідачем вказаних платіжних доручень зобов'язання позивача за Кредитним договором мали припинитись у повному обсязі до терміну, на який кредитні кошти були надані позивачу в користування (до 12.01.2015).

Водночас 27.11.2014 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (ВД ФГВФО) прийняте рішення № 132 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський банк розвитку», згідно з яким в ПАТ «ВБР» починаючи з 28.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію.

Таким чином, позивач звернувся до відповідача з платіжними дорученнями від 15.12.2014 № 80 та № 81 під час дії в відповідача тимчасової адміністрації.

Вказані платіжні доручення відповідачем повернуті позивачу без виконання на підставі ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та п. 1.15 розділу III Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням ВД ФГВФО від 05.07.2012 № 2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.09.2012 за № 1581/21893, що суд першої інстанції визнав правомірним.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 п. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції станом на 15.12.2014, під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Однак, згідно з п. 5 ч. 6 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції станом на 15.12.2014, обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо здійснення операцій з переказу коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки, починаючи з наступного дня після запровадження процедури тимчасової адміністрації.

Кошти, достатні для виконання відповідачем платіжних доручень №№ 80, 81 позивача надійшли на рахунок останнього після запровадження процедури тимчасової адміністрації дня, що підтверджується нижчевикладеним.

Як слідує з матеріалів справи, враховуючи невиконання відповідачем платіжних доручень від 15.12.2014 № 80 та № 81 на загальну суму 218 710,93 грн., позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 908/503/15-г за позовом ФГ «Сніжинка» до ПАТ «ВБР» в особі Запорізької обласної дирекції ПАТ «ВБР» про зобов'язання відповідача переказати грошові кошти у розмірі 218710,93 грн. з поточного рахунку позивача в ПАТ «ВБР» на рахунок ПАТ «ВБР» № НОМЕР_6, зазначивши призначення платежу - погашення кредиту за кредитним договором №MKLVU2.92105.002 від 31.01.201,3. яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 03.11.2015, позовні вимоги позивача задоволені повністю, відповідача зобов'язано перерахувати грошові кошти у розмірі 218 710,93 грн. з поточного рахунку № НОМЕР_5 позивача в ПАТ «ВБР» на рахунок № НОМЕР_6 в ПАТ «ВБР», зазначивши призначення платежу - погашення кредиту за кредитним договором № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013.

При розгляді справи № 908/503/15-г судами встановлено, що станом на 28.11.2014 (дата запровадження у відповідача тимчасової адміністрації) на поточному рахунку позивача № НОМЕР_5 знаходились кошти у розмірі 12 890,76 грн., а станом на 15.12.2014 (дата платіжних доручень позивача №№ 80, 81) на рахунку знаходились кошти у розмірі 234 609,39 грн., тобто грошові кошти у розмірі 221 718,63 грн. (234 609,39 - 12 890,76) надійшли на рахунок позивача вже після запровадження в ПАТ «ВБР» процедури тимчасової адміністрації, що підтверджується відповідними виписками відповідача з поточного рахунку позивача, а тому обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на них не поширюються.

Отже, відповідач безпідставно в порушення вимог закону та прав позивача відмовив йому під час тимчасової адміністрації в проведенні платіжних доручень № 80 та № 81 на загальну суму 218 710,93 грн. в погашення кредиту за Кредитним договором з посиланням на обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і цей факт підтверджений судовими рішеннями в справі № 908/503/15-г.

Висновок суду першої інстанції про правомірність відмови відповідача позивачу в проведенні платіжних доручень № 80 на суму 3 762,61 грн. та № 81 на суму 214 949,32 грн. з підстав, зазначених у ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», колегія суддів визнає помилковим.

Внаслідок вищевикладених подій, судове рішення у справі № 908/503/15-г під час тимчасової адміністрації відповідачем виконано не було.

22.12.2015 виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 22.12.2015 № 234 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВБР» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано їй всі повноваження ліквідатора ПАТ «ВБР» з 23.12.2015.

26.09.2016, тобто в період ліквідації відповідача, позивач звернувся до відповідача з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 26.09.2016 (а.с. 19 т. 1), в якій просив зарахувати зобов'язання позивача згідно Кредитного договору станом на 15.12.2014 в рахунок зустрічних однорідних вимог позивача, які виникли на підставі Договору 1 на загальну суму 218 710,93 грн., та виключити з реєстру обтяжень рухомого майна записи про обтяження рухомого майна за договором застави рухомого майна № ZXA019500.92105.003 від 31.01.2013, договором застави обладнання № ZXD029500.92105.004 від 13.12.2013 та договором застави рухомого майна № ZХА019500.88264.002 від 31.01.2013.

Статтею 46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» регламентовано наслідки початку процедури ліквідації банку.

Пунктом 8 ч. 2 вказаної статті в редакції станом на 26.09.2016, дату звернення позивача до відповідача з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог, передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Водночас обмеження, встановлені ст. 46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що: за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку, тобто зарахування може відбуватися з дня початку процедури ліквідації банку.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 218 710,93 грн., про що повідомив позивача листом № 15031 від 25.10.2016 (а.с.20 т.1), з якого слідує, що відповідачем здійснено зарахування зустрічних вимог станом на 20.10.2016 за простроченими відсотками в сумі 172 469, 69 грн. та простроченою заборгованістю за кредитом в сумі 46 241,24 грн. з урахуванням того, що станом на вказану дату заборгованості за Кредитним договором становить 469 732,25 грн., в тому числі: прострочена заборгованість за кредитом в сумі 214 949,32 грн., прострочена заборгованість за процентами в сумі 172 469,69 грн., штраф/пеня в сумі 82 313,24 грн.

Також, відповідач у вказаному листі повідомив позивачу, що станом на 21.10.2016 (тобто наступного дня після проведеного заліку - примітка суду) загальна заборгованість за Кредитним договором (з урахуванням поточних нарахувань) становить 251 218,30 грн., у тому числі: прострочена заборгованість за кредитом 168 708,08 грн., прострочена заборгованість за процентами 196,82 грн., штраф/пеня 82 313,40 грн., і що кошти в сумі 15 898,46 грн. відповідно до вимоги кредитора (різниця між сумою 234 609,39 грн., які знаходились на поточному рахунку позивача станом на 15.12.2014, та зарахованою відповідачем сумою 218 710,46 грн. - примітка суду), які включені до сьомої черги задоволення вимог кредиторів ПАТ «ВБР», будуть виплачені в порядку встановленої законом черговості.

Тобто відповідач здійснив зарахування на виконання судового рішення у справі № 908/503/15-г в порядку, встановленому п. 2.9 Кредитного договору, в рахунок погашення кредиту за кредитним договором № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013 виходячи з того, що з прийняттям рішення у цій справі дія Кредитного договору і зобов'язання позивача з повернення кредитних коштів та сплати відсотків за ними не припинились, а тому, внаслідок невиконання вказаних зобов'язань за позивачем рахується прострочена заборгованість з повернення кредиту та сплати відсотків, які відповідач продовжував нараховувати за умовами Кредитного договору, відносячи їх до прострочених.

Позивач з вказаним зарахуванням не погодився та звернувся до суду з цим позовом, в якому просив:

- визнати недійсним рішення відповідача, викладене у листі № 15031 від 25.10.2016, про зарахування зустрічних однорідних вимог за кредитним договором № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013, в частині погашення заборгованості позивача за простроченими процентами у сумі 168 708,08 грн., у рахунок зустрічних вимог позивача, які виникли на підставі договору банківського поточного рахунку № TF.92105.001 від 29.01.2013;

- визнати припиненими в повному обсязі, зобов'язання позивача перед відповідачем за кредитним договором № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог в сумі 214 949,32 грн. за кредитом та 3 761,61 грн. за процентами, у рахунок зустрічних вимог позивача, які виникли на підставі договору банківського поточного рахунку №ТР.92105.001 від 29.01.2013;

- визнати припиненим право застави за договором застави рухомого майна № ZXA019500.92105.003 від 31.01.2013, укладеним позивачем та відповідачем, відповідно до якого передано у заставу колісний трактор Беларус 892, 2007 року випуску, заводський номер НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_3;

- визнати припиненим право застави за договором застави обладнання № ZXD029500.92105.004 від 13.12.2013, укладеним між позивачем та відповідачем, відповідно до якого передано у заставу Оприскувач ОП-2000, 2012 року, Сівалку універсальну УПС-8, 2007 року, культиватор паровий причіпний КПП-8, 2011 року, Сівалку пневматичну СПУ-6, 2007 року, Борону АГД-4,5 2007 року;

- визнати припиненим право застави за договором застави рухомого майна № ZХА019500.88264.002 від 31.01.2013, укладеним між громадянином ОСОБА_5 та відповідачем, відповідно до якого передано у заставу автомобіль легковий універсал, марки AUDI, модель Q7, чорного кольору, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково, фактично визнавши, що за результатами зарахування зустрічних вимог правомірно була погашена заборгованість за Кредитним договором за простроченими відсотками в сумі 172 469,69 грн. та за простроченою заборгованістю за кредитом у сумі 46 241,24 грн., тобто погодившись, що відповідачем правомірно нараховувались відсотки за Кредитним договором по 20.10.2016, що колегія суддів вважає помилковим, з огляду на таке.

Заперечуючи проти позову, в відзиві на позов (а.с.39-42 т.1) відповідач зазначив про те, що:

- станом на 15.12.2014 загальна сума заборгованості за Кредитним договором становила 220 215, 58 грн., з яких поточна заборгованість за кредитом 214 949, 32 грн., поточна заборгованість за процентами 5 266,26 грн.;

- станом на момент набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 908/503/15-г законної сили, тобто, станом на 16.07.2015 загальна сума заборгованості за Кредитним договором становила 295 682,99 грн., з яких прострочена заборгованість за кредитом 214 949,32 грн., прострочена заборгованість за процентами по кредиту 56 612,00 грн., заборгованість за штрафами/пенею за Кредитним договором - 24 121,67 грн. (штраф у розмірі 14 344,22 грн. нараховано відповідно до п. 6.6 Кредитного договору, пеня у розмірі 9 777,45 грн. нарахована відповідно до п. 6.4 Кредитного договору);

- станом на 20.10.2016 загальна заборгованість позивача за Кредитним договором становила 469 732,25 грн., у тому числі, прострочена заборгованість за кредитом - 214 949,32 грн., прострочена заборгованість за процентами 172 469,69 грн., штраф/пеня 82 313,24 грн. (штраф у розмірі 14 344,22 грн. нараховано відповідно до п. 6.6 Кредитного договору, пеня у розмірі 67 969,02 грн. нарахована відповідно до п. 6.4 Кредитного договору).

Вказані обставини відповідач підтвердив доданими до матеріалів справи розрахунками заборгованості позивача за Кредитним договором станом на дати: на 15.12.2014 (а.с.19-20 т.2), на 17.07.2015 (а.с.58-62 т.2), на 20.10.2016 (а.с.225-235 т.2), підтвердженими відповідними виписками з рахунків.

Суд першої інстанції погодився з вказаними розрахунками відповідача.

Проте, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28,03,2018 у справі № 444/9519/12.

Враховуючи, що термін користування кредитом згідно з п. 1.1.2 Кредитного договору в редакції Додаткової угоди № 1 до нього, встановлений до 12.01.2015, нарахування відсотків за користування кредитом після вказаної дати є неправомірним.

Щодо тверджень відповідача, що станом на 15.12.2014 загальна сума заборгованості позивача за Кредитним договором становила 220 215, 58 грн., з яких поточна заборгованість за кредитом 214 949, 32 грн., поточна заборгованість за процентами 5 266,26 грн., з чим погодився суд першої інстанції, слід зазначити таке.

Вказані обставини відповідач підтверджує вищезгаданими Розрахунком заборгованості станом на 15.12.2014 за Кредитним договором, складеним на підставі доданих до справи виписок з відповідних рахунків.

Позивач в апеляційній скарзі послався на те, що висновок суду першої інстанції про те, що станом на 15.12.2014 поточна заборгованість позивача за відсотками становила 5 266,26 грн. є помилковим, оскільки згідно арифметичного розрахунку 21% річних від суми 214 949,32 грн. складає 3 761,61 грн. за календарний місяць, а внаслідок укладення додаткової угоди № 1 від 13.12.2013 до кредитного договору розрахунковий термін нарахування та сплати відсотків був зміщений на середину кожного поточного місця, тому розрахунковий період для нарахування відсотків за листопад 2014 року у розмірі 3 761,61 грн. встановлюється з 15 листопада по 15 грудня 2014, у зв'язку з чим, у випадку виконання відповідачем платіжних доручень від 15.12.2014 № 80 на суму 3 761, грн. та № 81 на суму 214 949,32 грн. зобов'язання за спірним кредитним договором станом на 15.12.2014 були б повністю погашеними.

Колегія суддів погоджується з апелянтом в тому, що розрахунковий період для нарахування відсотків за листопад 2014 року у розмірі 3 761,61 грн. встановлюється з 15 листопада по 15 грудня 2014, оскільки, як слідує з Розрахунку заборгованості на 15.12.2014, наданого відповідачем (а.с.19-20 т.2), попередній платіж з погашення відсотків згідно Кредитного договору проводився позивачем 17.11.2014 в сумі 3 887,00 грн., яка дорівнює відсоткам від суми кредиту 214 949,32 грн., нарахованим за період з 15.10.2014 по 14.11.2014 з розрахунку 21%; 17.10.2014 на погашення відсотків позивачем сплачено 3 761,61 грн., що дорівнює відсоткам від суми кредиту 214 949,32 грн., нарахованим за період з 15.09.2014 по 14.10.2014 з розрахунку 21%; 16.09.2014 на погашення відсотків позивачем сплачено 3 887,00 грн., що дорівнює відсоткам від суми кредиту 214 949,32 грн., нарахованим за період з 15.08.2014 по 14.09.2014 з розрахунку 21%. За таким же принципом відповідачем здійснювалось нарахування, а позивачем оплата відсотків і за попередні періоди починаючи з дати підписання сторонами Додаткової угоди № 1 від 13.12.2013 до Кредитного договору.

Враховуючи, що згідно з п. 2.8 Кредитного договору день повернення кредиту в часовий інтервал нарахування відсотків не включається, виконання відповідачем платіжного доручення № 81 від 15.12.2014 на суму 214 949,32 грн. призвело б до повного погашення поточної заборгованості тіла кредиту, а платіжного доручення № 80 від 15.12.2019 на суму 3 761 - до повного погашення поточної заборгованості за відсотками за період 15.11.2014 по 14.12.2015.

За таких обставин, посилання відповідача на те, що окрім суми 214 949,32 грн. в погашення поточної заборгованості за кредитом та 3 761,61 грн. в погашення поточної заборгованості за процентами станом на 15.12.2014 позивач мав зобов'язання сплатити відповідачу 1 755,42 грн. (5 266,26- 3 761,61) відсотків за користування кредитом в період з 01.12.2014 по 14.12.2014 включно, колегією суддів до уваги не приймаються як такі, що не підтверджуються наявними в матеріалах справи документальними доказами.

Таким чином, загальна сума грошових коштів, які позивач мав сплатити відповідачу для повного погашення зобов'язань за Кредитним договором, станом на 15.12.2014 становила 218 710,93 грн., що дорівнює загальній сумі платіжних доручень № 80 та № 81 від 15.12.2014.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що станом на 15.12.2014 поточна заборгованість позивача за відсотками становила 5 266,26 грн., і погоджується з позивачем в тому, що у випадку виконання відповідачем платіжних доручень від 15.12.2014 № 80 на суму 3 761, грн. та № 81 на суму 214 949,32 грн. зобов'язання за спірним Кредитним договором станом на 15.12.2014 були б повністю погашеними.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Виходячи з обставин справи, а також висновків, встановлених в рішенні Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 908/503/15-г, відповідач мав виконати виставлені позивачем платіжні доручення № 80 та № 81 від 15.12.2014 на загальну суму 218 710,93 грн., проте вказаних дій не вчинив.

Такий обов'язок виник у відповідача не з набранням рішенням суду у справі № 908/503/15-г законної сили, а саме з моменту виставлення позивачем вказаних платіжних доручень, оскільки судове рішення у цьому випадку не є підставою для виникнення у відповідача обов'язку вчинити певні дії, - відповідач був зобов'язаний їх вчинити в силу укладеного між сторонами Договору 1, а відповідне судове рішення лише надає позивачу можливості зобов'язати відповідача виконати такий обов'язок в примусовому порядку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що зарахування на підставі заяви позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог від 26.09.2016 має бути здійснене станом на 15.12.2014 в розмірі 218 710,93 грн., що дорівнює сумі платіжних доручень № 80 та № 81 від 15.12.2014, при цьому з загальної суми 218 710,93 грн. в рахунок погашення тіла кредиту має бути зараховано 214 949,32 грн., в рахунок відсотків - 3 761,61 грн.

Стаття 599 ЦК України встановлює, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст. 601 ГПК України:

- зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги (ч. 1);

- зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (ч. 2).

Отже, припинення зобов'язань зарахуванням здійснюється на підставі правочину, що може бути оформлений заявою однієї зі сторін, а відтак, такий правочин має відповідати як вимогам, встановленим у ст. 601 ЦК України, так і всім загальні вимогам, які визначені ст. 203 ЦК України та є необхідними для чинності такого правочину.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати певним умовам, зокрема бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); бути однорідними, тобто зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду (гроші, однорідні речі); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог (враховуючи зокрема і положення п. 1 ч. 1 ст. 211 ЦК України), у момент вчинення такого правочину, тобто у момент реалізації цього правочину суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення (зокрема направленням такої заяви іншій стороні у зобов'язанні).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Як встановлено судом, позивач на законних підставах звертався до відповідача з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог (а.с. 19 т. 1), в якій просив зарахувати зобов'язання позивача згідно Кредитного договору станом на 15.12.2014 в рахунок зустрічних однорідних вимог позивача, які виникли на підставі Договору 1, на загальну суму 218 710,93 грн.

Незгода відповідача з проведеним позивачем зарахуванням не спростовує факту його законності.

З огляду на обставини, які викладені вище, позовні вимоги про визнання припиненими в повному обсязі зобов'язання позивача перед відповідачем за кредитним договором № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог в сумі 214 949,32 грн. за кредитом та 3 761,61 грн. за процентами в рахунок зустрічних вимог позивача, які виникли на підставі договору банківського поточного рахунку №ТР.92105.001 від 29.01.2013 задовольняються у повному обсязі. Рішення суду першої інстанції в частині відмови в їх задоволенні підлягає скасуванню.

Враховуючи обставини, які викладені вище, а саме встановлення судом доказів виконання позивачем своїх обов'язків за Кредитним договором у повному обсязі, вимоги про:

- визнання припиненим права застави за договором застави рухомого майна № ZXA019500.92105.003 від 31.01.2013, укладеним позивачем та відповідачем, відповідно до якого передано у заставу колісний трактор Беларус 892, 2007 року випуску, заводський номер НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_3;

- визнання припиненим права застави за договором застави обладнання № ZXD029500.92105.004 від 13.12.2013, укладеним між позивачем та відповідачем, відповідно до якого передано у заставу Оприскувач ОП-2000, 2012 року, Сівалку універсальну УПС-8, 2007 року, культиватор паровий причіпний КПП-8, 2011 року, Сівалку пневматичну СПУ-6, 2007 року, Борону АГД-4,5 2007 року;

- визнання припиненим права застави за договором застави рухомого майна № ZХА019500.88264.002 від 31.01.2013, укладеним між громадянином ОСОБА_5 та відповідачем, відповідно до якого передано у заставу автомобіль легковий універсал, марки AUDI, модель Q7, чорного кольору, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1,

також підлягають задоволенню, оскільки за приписами ст. 28 Закону України «Про заставу» та ст. 593 ЦК України застава припиняється, зокрема, з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання, а відтак, з огляду на те, що, як встановлено судом, зобов'язання за Кредитним договором припинились, в силу приписів ст. 28 Закону України «Про заставу» та положень ст. 593 ЦК України, припинились також і зобов'язання за договорами застави, укладеними в рахунок забезпечення виконання позивачем своїх зобовязань за Кредитним договором. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вказаних вимог підлягає скасуванню.

Щодо вимог позивача про визнання недійсним рішення відповідача, викладеного у листі № 15031 від 25.10.2016, про зарахування зустрічних однорідних вимог за кредитним договором № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013, в частині погашення заборгованості позивача за простроченими процентами у сумі 168 708,08 грн., у рахунок зустрічних вимог позивача, які виникли на підставі договору банківського поточного рахунку № TF.92105.001 від 29.01.2013, слід зазначити таке.

Проведене відповідачем станом на 20.10.2016 зарахування на загальну суму 218 710,93 грн. складається з двох сум - погашення заборгованості позивача за простроченими процентами в сумі 172 469,69 грн., до яких входить 168 708,08 грн., та за кредитом у сумі 46 241,24 грн.

Однак, колегією суддів встановлено безпідставність проведення відповідачем зарахування вимог за Кредитним договором в такій пропорції.

Крім того, враховуючи обставини, які викладені вище, станом на 25.10.2016 (дата прийняття відповідачем рішення про зарахування вимог станом на 20.10.2016, викладеного у листі № 15031 від 25.10.2016) вимоги за Кредитним договором на загальну суму 218 710,93 грн. вже були зараховані позивачем за заявою від 26.09.2016 (а.с.19 т.1).

За таких обставин, позовні вимоги про визнання недійсним рішення відповідача, викладеного у листі № 15031 від 25.10.2016, про зарахування зустрічних однорідних вимог за кредитним договором № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013, в частині погашення заборгованості позивача за простроченими відсотками у сумі 168 708,08 грн., у рахунок зустрічних вимог позивача, які виникли на підставі договору банківського поточного рахунку № TF.92105.001 від 29.01.2013 колегією суддів задовольняються.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мали місце неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 у справі № 910/24141/16 підлягає скасуванню, позов задовольняється повністю.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, а також підстави зміни судового рішення, апеляційна скарга Фермерського господарства «Сніжинка» задовольняється повністю.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України всі судові витрати по справі, а саме, витрати позивача за подачу позову та витрати за подачу цієї апеляційної скарги покладаються та витрати відповідача за подачу апеляційної та касаційних скарг на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2017, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Сніжинка» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 у справі № 910/24141/16 задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 у справі № 910/24141/16 скасувати та прийняти нове рішення.

3. Позов задовольнити повністю.

4. Визнати припиненими в повному обсязі зобов'язання Фермерського господарства «Сніжинка» (72202, Запорізька область, Веселівський район, смт. Веселе, провулок Базарний, 25, ідентифікаційний код 20475246) перед Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Банк Розвитку» (01135, м. Київ, вул. Чорновола В'ячеслава, 25, ідентифікаційний код 36470620) за кредитним договором № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 218 710,93 грн. з яких 214 949,32 грн. зараховуються в рахунок погашення тіла кредиту, 3 761,61 грн. - в рахунок погашення відсотків.

5. Визнати недійсним рішення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» (01135, м. Київ, вул. Чорновола В'ячеслава, 25, ідентифікаційний код 36470620), викладене у листі № 15031 від 25.10.2016, про зарахування зустрічних однорідних вимог за кредитним договором № MKLVU2.92105.002 від 31.01.2013, в частині погашення заборгованості Фермерського господарства «Сніжинка» (72202, Запорізька область, Веселівський район, смт. Веселе, провулок Базарний, 25, ідентифікаційний код 20475246) за простроченими процентами у сумі 168 708,08 грн., у рахунок зустрічних вимог Фермерського господарства «Сніжинка» (72202, Запорізька область, Веселівський район, смт. Веселе, провулок Базарний, 25, ідентифікаційний код 20475246), які виникли на підставі договору банківського поточного рахунку № TF.92105.001 від 29.01.2013.

6. Визнати припиненим права застави за договором застави рухомого майна № ZXA019500.92105.003 від 31.01.2013, укладеним між Фермерським господарством «Сніжинка» (72202, Запорізька область, Веселівський район, смт. Веселе, провулок Базарний, 25, ідентифікаційний код 20475246) та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Банк Розвитку» (01135, м. Київ, вул. Чорновола В'ячеслава, 25, ідентифікаційний код 36470620), відповідно до якого передано у заставу колісний трактор Беларус 892, 2007 року випуску, заводський номер НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_3;

7. Визнати припиненим права застави за договором застави обладнання № ZXD029500.92105.004 від 13.12.2013, укладеним між Фермерським господарством «Сніжинка» (72202, Запорізька область, Веселівський район, смт. Веселе, провулок Базарний, 25, ідентифікаційний код 20475246) та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Банк Розвитку» (01135, м. Київ, вул. Чорновола В'ячеслава, 25, ідентифікаційний код 36470620), відповідно до якого передано у заставу Оприскувач ОП-2000, 2012 року, Сівалку універсальну УПС-8, 2007 року, культиватор паровий причіпний КПП-8, 2011 року, Сівалку пневматичну СПУ-6, 2007 року, Борону АГД-4,5 2007 року;

8. Визнати припиненим права застави за договором застави рухомого майна № ZХА019500.88264.002 від 31.01.2013, укладеним між громадянином ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1,, паспорт серії НОМЕР_7, виданий Веселівським РВ УМВС України в Запорізькій області 24.05.2000, АДРЕСА_1) та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Банк Розвитку» (01135, м. Київ, вул. Чорновола В'ячеслава, 25, ідентифікаційний код 36470620), відповідно до якого передано у заставу автомобіль легковий універсал, марки AUDI, модель Q7, чорного кольору, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

9. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» (01135, м. Київ, вул. Чорновола В'ячеслава, 25, ідентифікаційний код 36470620) на користь Фермерського господарства «Сніжинка» (72202, Запорізька область, Веселівський район, смт. Веселе, провулок Базарний, 25, ідентифікаційний код 20475246) витрати по сплаті судового збору в сумі 17 225 (сімнадцять тисяч двісті двадцять п'ять) грн.

10. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

11. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

12. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

13. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/24141/16.

Повний текст постанови складено: 15.04.2019

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець