ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року Справа № 906/739/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Дика А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.12.2018 року у справі №906/739/18 (суддя Тимошенко О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОКО ДІДЖІТАЛ", м. Київ

про спонукання повернути орендоване нерухоме майно та стягнення неустойки

за участю представників сторін:

позивача - Сердюк Ю.О. ордер №000039 від 19.02.2019

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 11.12.2018 року у справі №906/739/18 відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОКО ДІДЖІТАЛ" про спонукання повернути орендоване нерухоме майно та стягнення неустойки.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору (31 березня 2018 року) відповідачу заява про припинення терміну дії договору позивачем не направлялася, а отже, і наслідків у вигляді припинення дії договору оренди з 01 квітня 2018 року не відбулося. Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку, що дія договору оренди нерухомого майна №1572 від 30 вересня 2014 року про оренду нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: Житомирська обл., Коростенський район, Копищанська сільська рада, с.Жабче, ст.Пост Обвідний, у смузі полоси відводу залізниці не припинена, а відтак, вимоги позивача про повернення майна та стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення повернення майна задоволенню не підлягають.

Не погодившись з прийнятим рішенням Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить суд, поновити пропущений строк на апеляційне оскарження, прийняти апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.12.2018 року у справі №906/739/18 та відкрити апеляційне провадження. Скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю. Судові витрати покласти на відповідача.

Зокрема, апелянт зазначає, що зі змісту статей 759, 763 і 764 Цивільного кодексу України, частини другої статті 291 Господарського кодексу України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладання нового договору або внесення змін до нього. Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що вони не визначають обов'язкову для орендодавця процедуру припинення договору оренди, а регулюють наслідки відсутності волевиявлення орендодавця протягом обумовленого терміну. При цьому, відповідне волевиявлення орендодавця може бути висловлено ним як до закінчення терміну дії договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення цього строку.

Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що з боку позивача направлявся лист №НЗР-5/277 від 20 березня 2018 року та повідомлено відповідача про закінчення 31 березня 2018 року договорів оренди у відповідності до частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" з вимогами повернення орендованого майна у відповідності до пунктів 10.9, 10.10 договору оренди. Зазначений лист було відправлено на адресу відповідача із зворотнім повідомленням та отримано ТОВ "ЛОКО ДІДЖІТАЛ" 23 березня 2018 року. Також скаржник зазначає, що виробничий підрозділ Коростенської дирекції залізничних перевезень регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", як балансоутримувач звернувся до відповідача з листом від 23 березня 2018 року за №ДН-4/01-4/456 про повернення майна на протязі 3-х робочих днів після закінчення договору оренди 31 березня 2018 року та запропонував орендарю підписати акт прийому-передачі майна. Зазначений лист було відправлено на адресу відповідача із зворотнім повідомленням та отримано ТОВ "ЛОКО ДІДЖІТАЛ" 26 березня 2018 року. В подальшому, виробничий підрозділ Коростенська дирекція залізничних перевезень регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" вдруге звернувся до відповідача з листом №ДН-4/01-4/1085 від 10 липня 2018 року про повернення майна та підписання акту прийому-передачі майна. Даний лист було відправлено на адресу відповідача із зворотнім повідомленням та отримано ТОВ "ЛОКО ДІДЖІТАЛ" 12 липня 2018 року. Вищевказані листи з вимогами повернути майно на дату закінчення договору були отримані відповідачем та на дату закінчення договору вказані листи не були відкликані. Таким чином, скаржник зазначає, що вимоги частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" додержані позивачем та порушень, стосовно повідомлення відповідача про закінчення 31 березня 2018 року договорів оренди, з боку позивача не було.

Ухвалою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 13 лютого 2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.12.2018 року у справі №906/739/18 та призначено до розгляду на "26" березня 2019 об 10:30 год.

28.02.2019 року від позивача до суду надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Позивач просив доручити проведення відеоконференції одному із наступних судів: Подільському районному суду м.Києва, Шевченківському районному суду м.Києва, Солом'янському районному суду м.Києва, Окружному адміністративному суду м. Києва.

Ухвалою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 01.03.2019 у задоволенні клопотання позивача Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» про участь в судовому засіданні 26.03.2019 року у справі №906/739/18 в режимі відеоконференції відмовлено у зв'язку із зайнятістю майданчиків для проведення відеоконференції у вказаних заявником судах.

26 березня 2019 року на електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло від представника позивача (апелянта) клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату у зв'язку із перебуванням представників, які уповноважені здійснювати представництво в судах інтересів Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", в інших судових засіданнях, які відбудуться в режимі відеоконференції. Окрім того, у разі задоволення клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги на іншу дату, просить суд провести наступне судове засідання в режимі відеоконференції.

В судове засідання 26.03.2019 представники позивача та відповідача не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 березня 2019 року у справі №906/739/18 оголошено перерву в судовому засіданні до "09" квітня 2019 року об 11:00 год.; доручено забезпечення проведення відеоконференції Оболонському районному суду м.Києва (04212, м.Київ, вул. Тимошенка, 2-Є); зобов'язано позивача надати в наступне судове засідання суду докази (оригінали та належним чином засвідчені копії для долучення до матеріалів справи) на підтвердження повноважень ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підписання листа №НЗР-5/277 від 20 березня 2018 року та докази (оригінали або належним чином засвідчені копії для долучення до матеріалів справи) на підтвердження повноважень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підписання листа №ДН-4/01-4/456 від 23 березня 2018 року.

09 квітня 2019 року на електронну адресу суду на виконання вимог ухвали суду від 26 березня 2019 року від позивача надійшли витребувані документи.

Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 96 ГПК України, не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Безпосередньо в судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги і доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, відповідності до вимог статті 269 ГПК України.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи 30 вересня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛОКО ДІДЖІТАЛ" (відповідач, орендар, ТОВ "ЛОКО ДІДЖІТАЛ") та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №1572 (т.1 а.с.14).

Згідно акту приймання-передачі Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно-майданчик площею 3,2 кв.м. (реєстровий №04713033.35. БКТЦВК060), що знаходиться за адресою: Житомирська область, Коростенський район, Копищанська сільрада, село Жабче, станція Пост Обвідний у смузі полоси відводу залізниці. Майно передане в оренду для встановлення металевої щогли на залізобетонній опорі з метою надання послуг з доступу до Інтернету (п.1.2. Договору).

Договір було укладено на 7 місяців - з 30.09.2014 до 01.04.2015 включно (п.10.1 договору).

Згідно п.10.4 договору оренди №1572 від 30.09.2014 сторонами було передбачено, що продовження цього Договору здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства, зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід'ємною частиною договору.

Додатковим договором №1 від 01.04.2015 року до Договору Сторони продовжили дію договору оренди нерухомого майна до 01.08.2015 року включно (т.1 а.с.18).

Додатковим договором №2 від 17.07.2015 року до Договору Сторони продовжили дію договору оренди нерухомого майна до 31.12.2015 року включно (т.1 а.с.18).

18 серпня 2015 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області втратило право виступати орендодавцем щодо нерухомого майна переданого за Договором оренди від 30.09.2014 року №1572 згідно Постанови Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014 Про утворення публічного акціонерного товариства Українська залізниця.

ПАТ Укрзалізниця набуло статусу Орендодавця, про що 04.03.2016 року укладено відповідний додатковий договір (т.1 а.с.19), яким внесені наступні зміни до договору оренди:

- орендодавцем майна за договором оренди від 30.09.2014 №1572 є ПАТ Укрзалізниця. Найменування балансоутримувача змінено на структурний підрозділ виробничий підрозділ Коростенська дирекція залізничних перевезень регіональної філії Південно-Західна залізниця;

- орендна плата за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року - становить 132,63грн.;

- орендна плата 100% перераховується на розрахунковий рахунок Орендодавця. Одержувач коштів - Виробничий підрозділ Коростенська дирекція залізничних перевезень Регіональної філії Південно-Західна Залізниця ПАТ Укрзалізниця;

термін дії договору з 01 грудня 2015 року по 31 березня 2016 року включно;

даний додатковий договір в частині терміну дії та розрахунків діє з 01.12.2015. Інші умови договору, не порушені даним додатковим договором, залишені без змін. Передача майна в оренду від Позивача до Відповідача зафіксована в акті приймання-передачі від 04.03.2016 року (т.1 а.с.21).

11 квітня 2016 року між ПАТ Укрзалізниця та ТОВ ЛОКО ДІДЖІТАЛ укладено додатковий договір, яким пункт 10.1 викладено в наступній редакції Цей Договір діє до 30.06.2016 року включно (т.1 а.с.22).

27 липня 2016 року між ПАТ Укрзалізниця та ТОВ ЛОКО ДІДЖІТАЛ укладено додатковий договір, яким пункт 10.1 викладено в наступній редакції Цей Договір діє з 01.07.2016 до 31.07.2016 включно (т.1 а.с.22 зворотній бік).

21 вересня 2016 року між ПАТ Укрзалізниця та ТОВ ЛОКО ДІДЖІТАЛ укладено додатковий договір №6, яким пункт 10.1 викладено в наступній редакції: Цей Договір діє з 01.08.2016 до 31.10.2016 включно (т.1 а.с.23).

13 грудня 2016 року між ПАТ Укрзалізниця та ТОВ ЛОКО ДІДЖІТАЛ укладено додатковий договір, яким пункт 10.1 викладено в наступній редакції: Цей Договір діє з 01.11.2016 до 31.03.2017 включно (т.1 а.с.25).

27 квітня 2017 року між ПАТ Укрзалізниця та ТОВ ЛОКО ДІДЖІТАЛ укладено додатковий договір, яким пункт 10.1 викладено в наступній редакції: Цей Договір діє з 01.04.2017 до 30.06.2017 включно (т.1 а.с.26).

Вищевказаний договір, додаткові договори та акти приймання-передання підписані та скріплені печатками сторін.

Листом від 05 грудня 2017 року за №ДН-4/01-4/1491 Публічне акціонерне товариство "Укрзалізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця", посилаючись на закінчення строку дії договорів, у тому числі договору №1572 від 30 вересня 2014 року та непідписання додаткових угод, вимагало негайно повернути майно згідно зазначених договорів, за участю балансоутимувача - Коростенської дирекції залізничних перевезень (т.1, а.с.138).

20.03.2018 Публічне акціонерне товариство Укрзалізниця в особі регіональної філії Південно-Західна залізниця листом №НЗР-5/277 повідомила Відповідача про закінчення 31.03.2018 договору оренди №1572 від 30.09.2014 на підставі частини 2 статті 17 Закону України Про оренду державного та комунального майна та вимагала повернення орендованого майна у відповідності п.10.9, 10.10 договору оренди. Зазначений лист було відправлено на адресу Відповідача (поштове повідомлення про відправку від 21.03.2018) та отримано ТОВ ЛОКО ДІДЖІТАЛ 23.03.2018 року (поштове повідомлення про вручення; відстеження поштового відправлення на веб-сайті Укрпошти) (т.1 а.с.26,27)

23.03.2018 виробничий підрозділ Коростенська дирекція залізничних перевезень регіональної філії Південно-Західна залізниця ПАТ Укрзалізниця звернулася до Відповідача з листом №ДН-4/01-4/456 про повернення майна на протязі 3-х робочих днів після закінчення договору оренди 31.03.2018 року і запропоновано Орендарю підписати акти прийому - передачі майна. Зазначений лист було відправлено на адресу Відповідача із зворотнім повідомленням (поштове повідомлення про відправку від 23.03.2018) та отримано ТОВ ЛОКО ДІДЖІТАЛ 27.03.2018 року (поштове повідомлення про вручення; відстеження поштового відправлення на веб-сайті Укрпошти)(т.1 а.с.28,29).

10.07.2018 виробничий підрозділ Коростенська дирекція залізничних перевезень регіональної філії Південно-Західна залізниця ПАТ Укрзалізниця звернулася до Відповідача з листом №ДН-4/01-4/108 про повернення майна. Вказаний лист відповідач отримав 12.07.18 (т.1 а.с.32,33).

Відповідач відповіді на вищевказані листи не надав, викладені в них вимоги не виконав, майно не повернув.

Посилаючись на закінчення строку дії договору оренди 31 березня 2018 року та те, що відповідачем не повернуто нерухоме майно, позивач звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом в якому просить суд зобов'язати відповідача повернути орендоване нерухоме майно та стягнути неустойку за час безпідставного користування ним у сумі 1328,80 грн.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

В свою чергу, охоронюваний законом інтерес - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, який зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам (Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №1-10/2004).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями частин 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з частиною 1 статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди, правовідносини за яким регулюються Главою 58 Цивільного кодексу України, параграфом 5 Глави 29 Господарського кодексу України та Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

У відповідності до статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина 1 статті 760 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Згідно статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

У відповідності до норм статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" - відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" №4442-VI від 23 лютого 2016 року, а також постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" утворено ПАТ "Укрзалізниця". Засновником ПАТ "Укрзалізниця" є держава в особі Кабінету Міністрів України.

Державна реєстація ПАТ "Укрзалізниця" в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців здійснена 21.10.2015 (номер запису:0060039). ПАТ "Укрзалізниця" створено й набуло дієздатності за визначеною законодавчими приписами процедурою.

У відповідності до частини 6 статті 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та частини 2 загальних положень Статуту ПАТ "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №735, Товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Положеннями статті 20 Статуту ПАТ "Укрзалізниця" передбачено, що Товариство має у власності майно, що внесене до його статутного капіталу. За приписами пунктів 1, 2 Постанови Кабінет Міністрів України №200 від 25 червня 2014 року на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1 було утворено ПАТ "Українська залізниця", статутний капітал якого сформовано шляхом внесення до нього, зокрема, майна підприємств, зазначених у додатку 1, крім майна, яке закріплюється за товариством на праві господарського відання згідно із Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", та іншого майна, яке відповідно до законодавства не може бути включене до статутного капіталу.

Частиною 2 статті 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов'язки за договором оренди.

Аналогічні положення щодо правонаступництва у разі зміни власника речі, переданої у найм, містяться у статті 770 Цивільного кодексу України.

За загальним правилом наймодавець, який передав право власності на річ, або новий наймодавець мають попередити наймача про заміну сторони у договорі найму. В разі нездійснення такого попередження виконання наймачем своїх обов'язків на користь первісного наймодавця буде вважатися належним виконанням ним договору найму.

Отже, у розумінні наведених приписів орендар у будь-якому випадку не звільняється від виконання своїх зобов'язань за користування майном будь-то первісному чи новому орендодавцю.

Факт передання орендованого майна до статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця" підтверджується зведеним переліком майна від 18 серпня 2015 року, затвердженого Міністром інфраструктури України (т.1 а.с. 34-35).

Отже, виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства та наявних в матеріалах справи документів вбачається, що ПАТ "Укрзалізниця" набуло право власності на вищезгадане спірне майно та стало орендодавцем за договором №1572, укладеним з ТОВ "ЛОКО ДІДЖІТАЛ".

Колегією суддів встановлено, що у відповідності до пункту 10.3 договору оренди №1572 від 30 вересня 2014 року зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою особою.

Згідно з пунктом 10.4. договору оренди сторонами передбачено, що продовження цього договору здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства, зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 10.6 договору оренди передбачено, що його чинність припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; загибелі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; ліквідації або банкрутства орендаря.

Згідно із статтею 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Частиною 4 статті 284 Господарського кодексу України встановлено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У відповідності до частин 2, 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Правовий аналіз частини 1 статті 764 Цивільного кодексу України, частини 4 статті 284 Господарського кодексу України, частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" дозволяє зробити висновок про те, що як норми цивільного законодавства, так норми господарського права, зокрема, й спеціальні норми, що регламентують здачу в оренду державного та комунального майна, однаково та в імперативному порядку визнають продовженим договір оренди на той же строк та на тих же умовах, якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору оренди не заявить про припинення або зміну умов договору оренди.

Згідно з частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, якщо сторонами договору визначено процедуру можливого продовження строку дії договору оренди шляхом укладення нового договору оренди, то слід вважати, що саме таким чином має бути реалізоване право сторони на продовження дії договору згідно з частиною 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Однак, самого права на пролонгацію договору оренди сторона позбавлена бути не може, оскільки воно гарантовано зазначеною нормою закону імперативно.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення ЄСПЛ у справах "Беєлер проти Італії", "Онер'їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі").

Отже, реалізація наданих відповідачу Законом України "Про оренду державного та комунального майна" прав, зокрема права на пролонгацію договору, повинна гарантувати йому вільне володіння тими майновими правами, яких він уже набув в силу закону, що сприятиме юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси сторін спору та відповідатиме принципам застосування статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України та яка захищає майнові інтереси сторін до тієї ж міри, як право власності на речові права.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 січня 2019 року у справі № 910/321/18.

Як вбачається з пункту 10.1. договору оренди, цей договір укладено до 01 квітня 2015 року включно.

Матеріалами справи встановлено, що в подальшому термін договору сторонами продовжувався. Так, відповідно до пункту 1 додаткового договору від 11 квітня 2016 року продовжено дію договору до 30 червня 2016 року включно.

Згідно з пунктом 1 додаткового договору від 27 липня 2016 року, цей договір діє з 01 липня 2016 року по 31 липня 2016 року включно.

У відповідності до пункту 1 додаткового договору від 21 вересня 2016 року, цей договір діє з 01 серпня 2016 року по 31 жовтня 2016 року включно.

Пунктом 1 додаткового договору від 13 грудня 2016 року сторони погодили, що цей договір діє з 01 листопада 2016 року по 31 березня 2017 року включно.

Згідно пункту 1 додаткового договору від 27 квітня 2017 року цей договір діє з 01 квітня 2017 року по 30 червня 2017 включно.

З матеріалів справи колегією суддів вбачається, що 25 липня 2017 року позивачем було відправлено на електронну адресу відповідача додатковий договір до договору оренди, згідно з яким строк його дії мав бути продовженим з 01 липня 2017 року до 31 серпня 2017 року. Вказаний примірник договору підписано ТОВ "ЛОКО ДІДЖІТАЛ", відправлено позивачу рекомендованим листом №02/08/17-3 від 01 серпня 2017 року та отримано позивачем 08 серпня 2017 року, однак на адресу відповідача підписаний сторонами примірник договору не надійшов.

08 листопада 2017 року відповідач отримав підписаний позивачем проект додаткового договору (без зазначення дати додаткового договору), в якому вказано термін його дії по 31 серпня 2017 року та передбачалася зміна умов договору щодо його припинення, зокрема дострокове.

Відповідач підписав вказаний додатковий договір з протоколом розбіжностей від 13 листопада 2017 року, в якому запропонував виключити пункт 5.14 договору, а пункт 10.1 викласти в такій редакції: "Цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 01 липня 2017 року до 31 травня 2020 року включно. Термін договору визначено відповідно до статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та 13 листопада 2017 року надіслав на адресу позивача. Вказане поштове відправлення отримане позивачем 15 листопада 2017 року.

Однак, доказів направлення на адресу відповідача додаткового договору з протоколом розбіжностей, після його розгляду позивачем до матеріалів справи не надано.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приймаючи до уваги обставину надіслання відповідачем примірника додаткового договору з протоколом розбіжностей листом №13/11/17-1 від 13 листопада 2017 року як зустрічної пропозиції редакції умов додаткового договору та відсутності доказів прийняття цієї пропозиції позивачем, та положення статті 181 Господарського кодексу України, якими встановлено, що одержання стороною у встановлений строк відповіді на пропозицію про укладення додаткового договору з протоколом розбіжностей від другої сторони не має наслідком автоматичне укладення відповідного договору в редакції відповідача, а лише передбачає право передати спір на вирішення суду, зазначеним спростовуються доводи відповідача про продовження строку дії договору №1572 до 31 травня 2020 року включно в порядку статті 181 Господарського кодексу України.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що 20 березня 2018 року позивач звернувся до відповідача з листом № НЗР-5/277 про повернення майна на протязі 3-х робочих днів після закінчення договору оренди, оскільки позивач вважає, що договір оренди є таким, що припиняє свою дію (розірваним) з 01 квітня 2018 року.

Листами від 05 грудня 2017 року, від 23 березня 2018 року, від 10 липня 2018 року позивач вимагав від відповідача повернути орендоване майно.

Однак, як зазначено у пункті 10.1. додаткового договору від 27 квітня 2017 року дію договору оренди продовжено на 3 місяці - з 01 квітня 2017 року по 30 червня 2017 року включно.

Вищезгадані листи відповідача від 05 грудня 2017 року, 20 березня 2018 року, 23 березня 2018 року, 10 липня 2018 року не можуть бути належними та допустимими доказами, висловлення позивачем заперечень щодо продовження дії договору в порядку статті 764 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", оскільки протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору заперечення відповідачу не направлялися. Тому, договір оренди продовжував свою дію на кожні наступні 3 місяці без укладення додаткових договорів.

Колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не дотримано вимоги пункту 10.3 договору оренди та вимог чинного законодавства, дія договору оренди нерухомого майна №1572 від 30 вересня 2014 року про оренду нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: Житомирська область, Коростенський район, Копищанська сільрада, село Жабче, станція Пост Обвідний у смузі полоси відводу залізниці не припинена, а відтак, вимоги позивача про повернення майна та стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення повернення майна задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 1328,80 грн. неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном, посилаючись на пункт 10.11 договору оренди та частину 2 статті 785 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймачеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Враховуючи те, що дія договору оренди нерухомого майна №1572 від 30 вересня 2014 року про оренду нежитлового приміщення не припинена, вимоги позивача про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення повернення майна в розмір 1328,80 грн. задоволенню не підлягають.

Таким чином, доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим господарським судом повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Житомирської області від 11 грудня 2018 року у справі №906/739/18 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.12.2018 року у справі №906/739/18 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "15" квітня 2019 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Бучинська Г.Б.