СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2019 р. Справа № 905/334/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Тарасова І.В.

за участю секретаря судового засідання Курченко В,А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" вх. №720 Д/2 на рішення господарського суду Донецької області від 27.04.2018 (рішення ухвалено суддею Ніколаєвою Л.В. у приміщенні господарського суду Донецької області, повне рішення складено 27.04.2018) у справі № 905/334/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ,

до Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради "Донецькміськтепломережа", м.Донецьк,

про стягнення 88188,95 грн.

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Донецької області з позовом, в якому просило суд стягнути з ККП Донецької міської ради "Донецькміськтепломережа" 88188,95 грн., у тому числі: 7% штрафу у сумі 49145,81 грн., пеню - 30968,13 грн., 3% річних - 7058,71 грн., інфляційні втрати - 1016,30 грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 27.04.2018 у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції встановив, що фактичне перерахування вартості природного газу на суму 1369518,87 грн. було здійснено відповідачем з порушенням строків, які встановлені договором №733-12-ПР від 28.12.2012; позивачем заявлено до стягнення відповідні нарахування за загальний період з 14.02.2013 по 09.02.2014. Здійснені позивачем розрахунки суд визнав арифметично вірними. Водночас місцевий господарський суд зазначив, що 30.11.2016 набрав чинності ЗУ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016, яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення. Частиною 3 ст.7 Закону, яка окремо регулює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом; відтак, приймаючи до уваги приписи ч.3 ст.7 ЗУ №1730-VIII від 03.11.2016, з огляду на те, що заборгованість за спожитий у січні - грудні 2013 року природний газ за договором №733-12-ПР від 28.12.2012 була сплачена відповідачем до набрання чинності зазначеним Законом України (30.11.2016), господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для нарахування позивачем неустойки (пені, штрафу), 3% річних та інфляційних втрат на суму заборгованості за наведеними поставками, та, відповідно, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянт зазначає, що матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, та доказів подання відповідачем до Мінрегіону відповідної заяви (із необхідними додатками) про включення до реєстру, а відтак, застосування ч.3 ст.7 ЗУ №1730-VIII від 03.11.2016 є неправомірним.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, призначено її розгляд на 09.04.2019.

Присутній у судовому засіданні 09.04.2019 представник позивача підтримав викладену ним письмово правову позицію. Окрім того, даний учасник справи із посиланням на постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.02.2019 у справі №917/887/18 наводив нові підстави для задоволення позовних вимог (які не були предметом розгляду в суді першої інстанції та не зазначалися в апеляційній скарзі), а саме, на думку представника ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", до правовідносин сторін у даній справі не можуть бути застосовані положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача ліцензії на здійснення діяльності як теплопостачальної (теплогенеруючої) організації.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, не направив представника для участі в даному засіданні та не повідомив суд про причини його неявки.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

За таких обставин колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Присутній у судовому засіданні представник позивача погодився з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

28.12.2012 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (позивач, продавець) та ККП Донецької міської ради "Донецькміськтепломережа" (відповідач, покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №733-12-ПР (договір), за змістом п.п.1.1, 1.2 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну території України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно з УКТ ЗЕД , або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем (а.с.14).

За правилами п.2.1 договору (в редакції додаткової угоди №2 від 30.09.2013) продавець передає покупцеві з 01.01.2013 по 31.12.2013 газ обсягом до 562,1 тис. куб. м, у тому числі в січні - 30,106 тис. куб. м, лютому - 30,854 тис. куб. м, березні - 18,629 тис. куб. м, квітні -3,332 тис. куб. м, травні - 34,112 тис. куб. м, червні - 9,924 тис. куб. м, липні - 33,665 тис. куб. м, серпні - 21,707 тис. куб. м, вересні - 10,228 тис. куб. м, жовтні - 40 тис. куб. м, листопаді - 162,5 тис. куб. м, грудні - 167 тис. куб. м.

За змістом п.5.2 договору до сплати за 1000 куб. м газу належить 4661,74 грн. з ПДВ.

Сторонами вносились зміни до вказаного пункту договору №733-12-ПР від 28.12.2012, внаслідок чого з 01.07.2013 ціна природного енергоносія становила 4588,54 грн. з ПДВ (додаткова угода №1 від 31.07.2013).

У відповідності до п.3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Як свідчать матеріали справи, на підставі вказаного договору сторонами підписано наступні акти приймання-передачі природного газу, з урахуванням послуг на транспортування (а.с. 22 - 33): від 31.01.2013 у січні 2013 року на суму 140346,22 грн., від 28.02.2013 у лютому 2013 року на суму 143833,20 грн., від 31.03.2013 у березні 2013 року на суму 86843,47 грн., від 30.04.2013 у квітні 2013 року на суму 15532,91 грн., від 31.05.2013 у травні 2013 року на суму 159021,15 грн., від 30.06.2013 у червні 2013 року на суму 46263,06 грн., від 31.07.2013 у липні 2013 року на суму 154473,06 грн., від 31.08.2013 у серпні 2013 року на суму 99603,35 грн., від 30.09.2013 у вересні 2013 року на суму 46931,56 грн., від 31.10.2013 у жовтні 2013 року на суму 132581,16 грн., від 30.11.2013 у листопаді 2013 року на суму 177167,96 грн., від 31.12.2013 у грудні 2013 року на суму 166921,77 грн. За змістом п.6.1 договору №733-12-ПР від 28.12.2012 остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Зокрема, остаточний розрахунок за поставкою грудня 2013 року мало бути здійснено до 13.01.2014 включно.

Проте, як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, фактичне перерахування коштів за природний газ на загальну суму 1369518,87 грн. здійснювалося відповідачем з порушенням строків, які встановлені договором №733-12-ПР від 28.12.2012. Зокрема, за останній період (грудень 2013 року) розрахунок було здійснено лише 10.02.2014.

У відповідності до п.7.2 договору №733-12-ПР від 28.12.2012, у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

З огляду на викладене, вважаючи свої права порушеними, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 20.02.2018 звернулось до господарського суду Донецької області з позовом, в якому просило суд стягнути з ККП Донецької міської ради "Донецькміськтепломережа" 88188,95 грн., у тому числі: 7% штрафу у сумі 49145,81 грн., пеню - 30968,13 грн., 3% річних - 7058,71 грн., інфляційні втрати - 1016,30 грн.

Місцевий господарський суд у позові відмовив - з наведених вище підстав.

Надаючи оцінку аргументам місцевого господарського суду у відповідності до підпункту б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів ст.269 ГПК України, колегія суддів зазначає, що з висновками суду першої інстанції слід погодитися з огляду на наступне.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною першою статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з позовної заяви, ПАТ "НАК "Нафтогаз України", у відповідності до вищенаведених норм чинного законодавства та п.7.2 договору №733-12-ПР від 28.12.2012, заявлено до стягнення пеню в сумі 30968,13 грн. за загальний період з 14.02.2013 по 09.02.2014, а також 7% штрафу у розмірі 49145,81 грн. Також позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в загальному розмірі 7058,71 грн. за період з 14.02.2013 по 09.02.2014 та інфляційну складову боргу у розмірі 1016,30 грн. за період з 01.09.2013 по 30.11.2013.

Перевіривши додані до позовної заяви розрахунки вищевказаних сум (а.с.10 - 13), колегія суддів зазначає, що вони є арифметично та методологічно вірними, узгоджуються з вимогами чинного законодавства та укладеного між сторонами договору.

Будь-яких заперечень або контррозрахунків стосовно заявлених до стягнення сум відповідачем не надано до суду першої та апеляційної інстанції.

Разом з тим, 30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Метою цього Закону є поліпшення фінансового становища теплопостачальних підприємств життєзабезпечення, запобігання їхнього банкрутства, забезпечення фінансової стабільності та уникнення кризових ситуацій під час проходження опалювального періоду.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості. Реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону.

Згідно зі ст. 2 Закону, його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Статтею 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Частиною 3 ст. 7 Закону встановлено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Тобто вказаною нормою передбачено можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб не нарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на суму заборгованості, так і у спосіб списання цих нарахувань у разі погашення основного боргу до набрання чинності цим Законом.

Як було встановлено вище, останній платіж на погашення суми основного боргу відповідачем здійснено 10.02.2014 - тобто до 30.11.2016, коли набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Отже, дія вказаного нормативного акту поширюється на спірні правовідносини зі стягнення неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних, тому місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідні суми у даному випадку не нараховуються (підлягають списанню), та правомірно відмовив у задоволенні позову про стягнення вказаних сум із відповідача на користь позивача.

Позивач в апеляційній скарзі стверджував, що застосування до спірних правовідносин Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є неправомірним, оскільки матеріали справи не містять належних доказів включення відповідача до відповідного реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості - тоді як включення підприємства до вказаного реєстру, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові у справі №908/3211/16, є необхідною умовою для здійснення процедури врегулювання заборгованості.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи дійсно не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Водночас частина 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії, оскільки застосування приписів ч. 3 ст. 7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом, зокрема, застосування даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої ст.ст. 1, 2, 3 Закону.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 07.02.2018 у справі №927/1152/16, від 15.03.2018 у справі № 904/10736/16, від 22.05.2018 у справі №905/3266/16.

Окрім того, у постанові від 29.01.2019 у справі №925/108/18 Верховний Суд зазначив, що вимогу стосовно включення до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії (як передумову для застосування процедури реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ) встановлено для теплогенеруючих та теплопостачальних організацій, які не погасили до 31.12.2016 заборгованість перед постачальником за спожитий до 01.07.2016 природний газ. Відтак, до заборгованості, що виникла та була погашена споживачем до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", не можуть бути застосовані правила та вимоги щодо необхідності включення підприємства до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

Колегія суддів додатково зазначає, що у постанові від 14.02.2018 у справі №908/3211/16, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, Верховний Суд також вказує на те, що частина 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії і її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. При цьому, як вбачається зі змісту постанови, підставою для відмови у позові ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у справі №908/3211/16 стали саме вищенаведені приписи закону, а не той факт, що відповідач у зазначеній справі включений до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

У судовому засіданні 09.04.2019 представник позивача із посиланням на постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.02.2019 у справі №917/887/18 наводив нові підстави для задоволення позовних вимог (які не були предметом розгляду в суді першої інстанції та не зазначалися в апеляційній скарзі), а саме, на думку представника ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", до правовідносин сторін у даній справі не можуть бути застосовані положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача ліцензії на здійснення діяльності як теплопостачальної (теплогенеруючої) організації.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не обґрунтовано неможливості наведення вищевказаних підстав позову в ході розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.5 ст.269 ГПК України, у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Окрім того, чинне процесуальне законодавство не містить норм щодо обов'язковості врахування апеляційним господарським судом висновків суду цієї ж, тобто апеляційної, інстанції.

Надаючи оцінку вищевказаним твердженням ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про теплопостачання", теплогенеруюча організація - суб'єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; теплопостачальна організація - суб'єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Згідно з наявним у матеріалах справи витягом із ЄДР з детальною інформацію про відповідача, Комунальне комерційне підприємства Донецької міської ради "Донецькміськтепломережа" (а.с.47, зворотний бік), основним видом діяльності даного підприємства є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

Будь-які докази, що свідчили б про відсутність у відповідача ліцензії на здійснення діяльності як теплопостачальної (теплогенеруючої) організації, у матеріалах справи відсутні. Позивачем відповідних доказів суду також не надано.

Отже, всупереч вимогам ч.1 ст.74 ГПК України, якою встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень - позивач не довів своїх тверджень про те, що застосування до спірних правовідносин Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є порушенням норм матеріального права.

Тобто в ході апеляційного провадження позивачем не було наведено аргументів, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та задоволення позову.

За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено зазначених у ч.4 ст.269 ГПК України обставин, а саме, наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 27.04.2018 у справі №905/334/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 15.04.2019

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя І.В. Тарасова