СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2019 р. Справа № 922/3223/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Тарасова І.В.;

за участі секретаря судового засідання Крупи О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Ізюмського комунального підприємства теплових мереж (вх.№689Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2019 у справі №922/3223/18 (суддя Кухар Н.М., повний текст складено 15.02.2019)

за позовом Публічного акціонерного товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м,Київ,

до Ізюмського комунального підприємства теплових мереж, м.Ізюм Харківської області,

про стягнення 1541983,44 грн,-

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу №2371/1617-ТЕ-32 від 09.09.2016 у загальному розмірі 1541983,44 грн, у тому числі: 97509,44 грн пені, 334104,51 грн - 3% річних; 1110369,48 грн інфляційних нарахувань. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач у порушення пункту 6.1. договору оплату за переданий газ здійснював несвоєчасно.

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.02.2019 у справі №922/3223/18 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Ізюмського комунального підприємства теплових мереж на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" грошові кошти у загальному розмірі 1541983,44 грн, у тому числі: 97509,44 грн пені, 334104,51 грн - 3% річних; 1110369,48 грн інфляційних нарахувань, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 23129,75 грн.

Господарський суд, мотивуючи прийняте рішення, урахував те, що у порушення умов договору, зокрема, вимог пункту 6.1., оплату за переданий газ відповідач у період жовтень 2016 - квітень 2017 роки здійснював несвоєчасно, а саме: не виконав зобов'язання у строк, визначений договором, чим порушив умови господарського зобов'язання. Господарський суд встановив, що у пункті 6.1. договору сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором. З урахуванням встановлених обставин, господарський суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачем 3% річних, інфляційних та пені.

Відповідач з рішенням не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2019 у справі №922/3223/18 скасувати у повному обсязі та прийняти нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Стягнути судові витрати за розгляд апеляційної скарги.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що усі нарахування (пеня, інфляційні та 3% річних) здійснені на суми боргу, що були перераховані позивачу за рахунок коштів з Державного бюджету у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» та постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 «Про затвердження порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету». Сторони, що підписали спільне протокольне рішення, несуть відповідальність за недотримання вимог постанови Уряду від 11.01.2005 №20 та Порядку проведення розрахунків і невиконання своїх зобовязань за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків відповідно до законодаства України. За умовами спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків передбачалося надання державною коштів на погашення заборгованості, а також зміна строків виконання боржником грошових зобовязань перед кредитором, які виникли на підставі договору постачання природного газу від 09.09.2016 №2371/1617-ТЕ-32. Відповідач вважає, що він позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків, оскільки державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ у частині коштів, що перераховуються з державного бюджету у порядку, визначному постановами Кабінету Міністрів України №20 та №256. При цьому відповідач не може керуватися загальними принципами здійснення господарської діяльності на власний розсуд за наявності покладених на нього зобовязань договором, оскільки повинен діяти виключно у межах норм чинного законодавства, що регулює бюджетні відносини. Просторочення виконання зобов`язань за договором за сумами, наведеними позивачем у розрахунку до позову, не відбулося, оскільки оплата була проведена у відповідності до встановленого порядку постановами Кабінету Міністрів України №20, №256, які, на думку відповідача, мають вищу юридичну силу перед зобов`язанними за договором та грошові зобов`язання між сторонами по договору у частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються нормами адміністративного, зокрема, бюджетного законодавства, відповідно посилання на норми господарського та цивільного законодавства, є безпідставними.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.03.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Ізюмського комунального підприємства теплових мереж на рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2019 у справі №922/3223/18. Повідомлено учасників справи про призначення розгляду апеляційної скарги на 01.04.2019 об 11:30 год. Встановлено учасникам справи п`ятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзивів на апеляційну скаргу з доказами його надсилання учасникам справи. Встановлено учасникам справи строк до 18.03.2019 для подання заяв, клопотань тощо. Витребувано у учасників справи оригінали документів для огляду у судовому засіданні, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення і мають значення для справи; витяги з Єдиного держреєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на день розгляду апеляційної скарги.

У судове засідання 01.04.2019 представник апелянта не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи ухвалою суду від 06.03.2019 про відкриття апеляційного провадження, копію якої адвокат та підтриємство отримали 12.03.2019, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.185, 186).

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважає її безпідставною та необґрунтованою, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, заслухавши представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст.173 Господарського кодексу України та ст.509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

09.09.2016 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) та Ізюмським комунальним підприємством теплових мереж (відповідач) укладено договір №2371/1617-TE-32 купівлі-продажу природного газу, згідно з пунктом 1.1. договору позивач (постачальник) зобов'язався поставити відповідачеві (споживачу) у 2016-2017 роках природний газ, а відповідач зобов'язався оплатити його на умовах даного договору.

Згідно з пунктом 3.4 договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюєтьлся актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

У пункті 5.1 договору сторони погодили, що регульована ціна на природний газ (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу газу, а також податків та зборів, що включаються до його вартості відповідно до Податкового кодексу України), який постачається за цим договором, визначається згідно з постановою Кабінету Міністів України від 01.10.2015 №758.

Ціна за 1000 куб.метрів природного газу за цим договором становить 4942,00 грн, крім того, податок на додану вартість (ПДВ) -20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 5930,40 грн (пункт 5.2 договору).

Відповідно до пункту 6.1. договору оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Згідно з підпунктом 4 пункту 11.3 договору сторони погодили такий порядок внесення змін до цього договору, зокрема, будь-які спільні протокольні рішення, в тому числі про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, підписані сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20, протоколи нарад, дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами: не можуть бути використані для внесення змін до цього договору; можуть бути застосовані до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору.

На виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 48766900,88 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016, 30.11.2016, 31.12.2016, 31.01.2017, 28.02.2017, 31.03.2017, 30.04.2017 (а.с.32-38). Вказані акти підписані представниками сторін без зауважень, підписи яких скріплені відбтисками печаток підприємств. Дані обставини сторонами не оспорюються.

Позивач стверджує, що у порушення вимог пункту 6.1. договору оплату за переданий газ відповідач у період за жовтень 2016 - квітень 2017 років здійснював несвоєчасно, не виконав зобов'язання у строк, визначений договором, чим порушив умови господарського зобов'язання, у зв`язку з чим у відповідності до умов договору (пункт 6.1 договору) та вимог чинного законодавства (ст.625 Цивільного кодексу України) відповідачу за несвоєчасно проведені розрахунки нараховані: пеня у сумі 97509,44 грн, 3% річних у сумі 334104,51 грн та інфляційні нарахування у сумі 1110369,48 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 610 та частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, між Головним управлінняv Державної казначейської служби України в Харківській області, Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації, Фінансовим управлінням Ізюмської міської ради, управлінняv праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради, Ізюмським комунальним підприємством теплових мереж, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз Україна» з метою погашення заборгованості за природний газ 2016 року за договором №2371/1617-ТЕ-32 від 09.09.2016, а саме, організації проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» від 11.01.2005 №20, укладені (підписані) вісім спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального Фонду Державного бюджету України (а.с.41-65).

Пунктом 5.2. спільних протокольних рішень передбачено, що вони набирають чинності з моменту їх підписання всіма сторонами і діють до повного виконання сторонами зобов'язань за цими спільними протокольними рішеннями.

Згідно з пунктом 5.3. спільних протокольних рішень сторони визначили, що спільні протокольні рішення є чинними лише у разі проведення відповідного фінансування.

Спільні протокольні рішення підписані уповноваженими представниками сторін, підписи яких скріплені відтисками печаток усіх сторін.

Укладені спільні протокольні рішення були профінансовані на загальну суму 48766900,88 грн.

З матеріалів справи, а саме: з розрахунку, виконаного позивачем (а.с.14-18), убачається, що він виконаний з урахуванням положень пункту 6.1. договору на заборгованість, яка була профінансована за рахунок виділених бюджетних субвенцій на виконання укладених спільних протокольних рішень, оформленими відповідно до Порядку №20, чинного до 01.01.2018.

Згідно з абзацами 1-3 пункту 7 Порядку №20 (у редакції, чинній до 01.01.2018) для проведення розрахунків відповідно до цього Порядку всі учасники відкривають рахунки в органах Казначейства, крім енергопостачальних компаній, державного підприємства "Енергоринок", які проводять розрахунки за спожиту електроенергію через поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в уповноваженому банку. Розрахункове обслуговування цих рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та суб'єктами підприємницької діяльності. Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), у спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що нарахування (пеня, інфляційні та 3% річних) здійснені на суми боргу, що були перераховані позивачу за рахунок коштів з державного бюджету за умовами підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків, тому строки виконання боржником грошових зобовязань перед кредитором, які виникли на підставі спірного договору, були змінені.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами заявника, оскільки пунктами 6.1 та 11.3 договору, які є взаємопов`язані, сторони погодили, що підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Таким чином, сторони самостійно і вільно встановили умови внесення змін до договору, порядок і умови оплати за газ, узгодивши при цьому, що підписання спільних протокольних рішень не є підставою для внесення змін до договору, зокрема, не змінює строків та умов розрахунків за договором.

З огляду на викладене, беручи до уваги, що відповідачем не дотримано порядку та строків оплати за природний газ, передбачених пунктом 6.1. договору (а саме: виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу), господарський суд дійшов правильного висновку про порушення відповідачем договірного зобов'язання у частині оплати за природний газ.

Щодо доводів відповідача про неможливість впливати на розподіл коштів через застосування рахунків зі спеціальним режимом використання, колегія суддів зазначає, що Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217, визначає виключно механізм розподілу коштів, які вже надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки. Зазначений Порядок не стосується договірних зобов'язань сторін у частині порядку та строків розрахунків між сторонами та не впливає на них, а відтак не впливає на зобов'язання сторін щодо належної оплати послуг за договором №2371/1617-ТЕ-32 від 09.09.2016.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/16072/16.

Частиною 1 ст.624 Цивільного кодексу України встановлено, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

У пункті 8.2. договору сторони визначили, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов'язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20.

У зв'язку з порушенням відповідачем строку оплати, встановленого пунктом 6.1. договору, позивачем нарахjвано пеню за зобов'язаннями за період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року у розмірі 97509,44 грн, 3% річних у розмірі 334104,51 грн та інфляційні у розмірі 1110369,48 грн.

Згідно з частиною 1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 зазначеної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 8.3 договору сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплатитина користь постачальника платежі відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, нараховані на усю суму заборгованості за уим договором.

Отже, господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність у позивача правових підстав для нарахування відповідачу 3% річних, інфляційних втрат та пені, здійснених позивачем відповідно до умов договору без нарахування на суми оплат, проведених згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, колегія суддів зазначає, що розрахунки здійснені арифметично правильно, тому з огляду на зазначені обставини справи та норми чинного законодавства, господарський суд правомірно визнав вимоги про стягнення з відповідача 97509,44 грн пені, 334104,51 грн - 3% річних та 1110369,48 грн інфляційних.

Апелянта вважає, що просторочення виконання зобов`язань за договором не відбулося, оскільки оплата була проведена у відповідності до встановленого порядку постановами Кабінету Міністрів України №20, №256, які, на думку відповідача, мають вищу юридичну силу перед зобов`язаннями за договором та грошові зобов`язання між сторонами по договору у частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються нормами адміністративного, зокрема, бюджетного законодавства, відповідно посилання на норми господарського та цивільного законодавства, є безпідставними.

Такі твердження відповідача колегія суддів вважає помилковими.

Відповідно до частин 1, 2, 7 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

Норматиивно-правовимй акт - офіційний письмовий документ, прийнятий уповноваженими на це суб'єктами нормотворчості у визначеній формі та за встановленою процедурою, спрямований на встановлення, зміну або скасування норм права. У правовій системі України нормативно-правовий акт є основним джерелом права.

Нормативно-правові акти України, які не мають юридичної сили закону, є підзаконними.

Акти уряду, прийняті у межах власних повноважень, мають виключно підзаконний характер, а у системі підзаконних нормативно-правових актів займають перше місце.

Договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 ст.626 Цивільного кодексу України).

Статтею 6 Цивільного кодексу України, яка визначає співвідношення актів цивільного законодавства й договору, передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Сторонами не заперечується, що спірний договір укладений відповідно до вимог закону, не оскаржений сторнами та є чинним.

Система нормативно-правових актів України будується за принципом ієрархії, відповідно до якого визначальну роль відіграють нормативно-правові акти більш високого рівня, яким повинні відповідати акти нижчого рівня і меншої юридичної сили.

Отже, договір як юридичний факт не підпорядковується нормативно-правовим актам, а співвідноситься з ними.

Крім того, колегія суддів зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» втратила чинність 01.01.2018; постанова Кабінету Міністрів України №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» з 01.01.2018 діє у новій редакції, яка не передбачає зміну порядку та строків таких розрахунків між сторонами.

У даній справі судом застосовувалась редакція вищезазначених постанов, чинна на момент підписання спірних протокольних рішень від 16.11.2016, 17.01.2017, 16.02.2017, 15.03.2017, 19.04.2017, 20.11.2017, 18.12.2017.

Отже, доводи апелянта не грунтуються на матеріалах справи та не узгоджуються з нормами чинного законодавтства.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження у ході судового розгляду, тоді як господарським судом першої інстанції у повній мірі з'ясовані та правильно оцінені обставини у справі та прийняте ним рішення є законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не убачає. Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не допущено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275-276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд; -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ізюмського комунального підприємства теплових мереж залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2019 у справі №922/3223/18 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 08.04.2019.

Головуючий суддя О.А. Пуль

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя І.В. Тарасова