ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2019м. ДніпроСправа № 904/4906/18

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Соловйової А.Є., за участю секретаря судового засідання Гаркуші К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Обласного комунального підприємства "Фармація", м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональна аптечна мережа "РУАН", м. Дніпро

ОСОБА_1 особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Дніпропетровська обласна рада, м. Дніпро

про зобов'язання звільнити нежитлове приміщення

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третьої особи:не з'явився

вільний слухач: ОСОБА_2, представник за довіреністю №02-01-Д від 02.01.2019 ОБЛАСНОГО КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА "ФАРМАЦІЯ", паспорт серія АЕ400686 виданий 15.11.1996;

вільний слухач: ОСОБА_1, представник за довіреністю №2718 від 30.12.2018 ТОВ "РЕГІОНАЛЬНА АПТЕЧНА МЕРЕЖА РУАН", паспорт серія АН813897 виданий 27.08.2009.

СУТЬ СПОРУ:

Обласне комунальне підприємство "Фармація" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональна аптечна мережа "РУАН" (далі - відповідач) про зобов'язання звільнити та передати позивачу нежитлове приміщення площею 20,1 кв.м., яке розташоване на першому поверсі триповерхової нежитлової будівлі консультативно-діагностичної поліклініки КЗ "Дніпропетровська центральна районна лікарня" Дніпропетровської обласної ради" за адресою: м. Дніпро, вул. Холодильна, буд. 60.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем свого обов'язку щодо звільнення і повернення приміщення, наданого в строкове платне користування Товариству з обмеженою відповідальністю "Регіональна аптечна мережа "РУАН" за договором оренди №516 нерухомого майна спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області, після припинення дії цього договору.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.11.2018 (суддя Петренко І.В.) відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2018 залучено до участі у справі Дніпропетровську обласну раду в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача; підготовче засідання відкладено на 03.01.2019.

17.12.2018 відповідач подав через канцелярію суду відзив.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.01.2019 строк підготовчого провадження продовжено на 30 календарних днів, по 07.02.2019; підготовче засідання відкладено на 23.01.2019.

В судовому засіданні, яке відбулося 23.01.2019, представник позивача повідомив, що надав суду всі пояснення та докази на підтвердження обраної правової позиції; відповідь на відзив не надав та не має на меті його подання.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що учасники процесу надали суду всі наявні докази в обґрунтування обраних правових позицій.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в засіданні на 22.02.2019.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Дніпропетровської області №182 від 22.02.2019, у зв'язку із перебуванням судді Петренка І.В. на лікарняному, відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, проведено повторний автоматичний розподіл справи по вх. № 4-4835/18 справи №904/4906/18.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2019 справу передано для розгляду судді Соловйовій А.Є.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.02.2019, відповідно до ч.14 ст.32 Господарського процесуального кодексу України призначено розгляд справи по суті на 19.03.2019.

19.03.2019 судове засідання було відкрито та розпочато розгляд справи по суті.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 19.03.2019 розгляд справи відкладено на 26.03.2019.

В судове засідання, що відбулось 26.03.2019, позивач та відповідач повноважних представників не направили, про дату та час проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Повноваження представників позивача та відповідача (ОСОБА_2, представник за довіреністю №02-01-Д від 02.01.2019 ОБЛАСНОГО КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА "ФАРМАЦІЯ"; ОСОБА_1, представник за довіреністю №2718 від 30.12.2018 ТОВ "РЕГІОНАЛЬНА АПТЕЧНА МЕРЕЖА РУАН", паспорт серія АН813897 виданий 27.08.2009) не підтверджені належним чином, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.58 ГПК УКраїни, представником у суді може бути адвокат або законний представник. При розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність.

При цьому суд звертає увагу, що розгляд справи №904/4906/18 ухвалою суду від 16.11.2018 призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Справа не є малозначною.

Відповідно до приписів статті 131-2 Конституції України та пункту 20 частини 1 розділ ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким положення цього кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділ ХV "Перехідні положення" Конституції України, за змістом яких, зокрема, з 01.01.2019 представництво в судах першої інстанції здійснюється виключно прокурорами або адвокатами.

За приписами ч. 4 ст. 60 Господарського процесуального кодексу повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Зі змісту ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

На підставі договору адвокатом (адвокатським об'єднанням) видається ордер, правила оформлення якого визначені в Положенні про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України №36 від 17.12.2012.

Враховуючи вищевикладене, надані ОСОБА_2 та ОСОБА_1А довіреності №02-01-Д від 02.01.2019, №2718 від 30.12.2018 відповідно (за відсутності свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю) не є документами, що підтверджують повноваження представників позивача та відповідача в розумінні ст. 60 ГПК України

ОСОБА_1 особа була належним чином повідомлений про дату і час проведення судового засідання 26.03.2019, про причини неявки не сповістила.

Згідно з приписами частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує спір за наявними матеріалами справи.

В судовому засіданні 26.03.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.10.2016 Обласне комунальне підприємство "ФАРМАЦІЯ" (Позивач, Орендодавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Регіональна аптечна мережа "РУАН" (Відповідач, Орендар) уклали договір оренди №516 нерухомого майна спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області (надалі - Договір), відповідно до умов якого з метою ефективного використання комунального майна Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно, далі - об'єкт оренди, площею 20,1 кв.м. для розміщення аптечного пункту, розташоване на першому поверсі триповерхової нежитлової будівлі консультативно-діагностичної поліклініки КЗ "Дніпропетровська центральна районна лікарня" ДОР" за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Холодильна, будинок 60 (п.п.1.1., 2.1. Договору).

На виконання умов Договору, за актом приймання-передачі від 01.10.2016, підписаним Орендарем та Орендодавцем, та скріпленим їх печатками, Орендар прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, нежитлове приміщення площею 20,1 м2, розташоване на першому поверсі триповерхової нежитлової будівлі консультативно-діагностичної поліклініки КЗ "Дніпропетровська центральна районна лікарня" ДОР".

Відповідно до п.11.1. Договору, він набирає чинності з моменту підписання його Сторонами і діє з 01.10.2016 до 01.10.2017.

В той же час, в позовній заяві позивач стверджує, що після закінчення цього терміну Договір продовжив свою дію до 01.10.2018 на тих самих умовах (а.с.4).

Згідно з п.4.4. Договору, у разі закінчення строк дії Договору Орендар зобов'яний за актом приймання-передачі повернути об'єкт оренди Орендодавцю у стані, в якому перебував об'єкт оренди на момент передачі його в оренду, з урахуванням всіх здійснених Орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об'єкта оренди без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди.

Пунктом 12.5 Договору Сторони встановили, що Договір припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Позивач зазначає, що:

- Дніпропетровською обласною радою на адресу відповідача направлено повідомлення №вих-368/0/2 від 09.02.2018 про намір використовувати майно (об'єкт оренди) для власних потреб;

- листом від 20.09.2018 №05/993 він повідомив відповідача про припинення дії Договору оренди та обов'язок останнього повернути орендодавцю займане приміщення.

Також, позивач посилається на направлення 12.10.2018 заяви про припинення дії договору оренди від 11.10.2018 №05/1061, тобто у встановлений чиннимзаконодавством місячний строк після закінчення дії договору.

В той же час, не зважаючи на те, що строк дії Договору закінчився, відповідач ОСОБА_3 оренди позивачу не повернув та продовжує ним користуватися, що і стало причиною звернення Позивача з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з такого.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Водночас орендоване майно є комунальним, тому на спірні правовідносини поширюється також і дія Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року № 2269-XII (далі - Закон №2269-XII), у частині першій статті 2 якою наведено аналогічне визначення оренди.

Таким чином, відповідно до положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону № 2269-XII сторонами договору найму (оренди) з відповідними правами та обов'язками є наймодавець (орендодавець) та наймач (орендар).

Відповідно до положень пунктів 2, 3 частини першої статті 287 Господарського кодексу України та абзаців 3, 5 статті 5 Закону №2269-XII орендодавцями щодо нерухомого майна комунальної власності, загальна площа якого не перевищує 200кв.м, є підприємство, установа, організація, а щодо нерухомого майна комунальної власності, загальна площа якого перевищує 200 кв. м, - органи, уповноважені органами місцевого самоврядування управляти майном, яке перебуває у комунальній власності.

Стаття 785 Цивільного кодексу України встановлює, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК для розірвання договору найму, з настанням правових наслідків, передбачених ЦК.

При цьому слід враховувати приписи частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України, які є загальними для розірвання договору та передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.

Частиною 2 ст. 291 Господарського кодексу України встановлено, зокрема, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Частиною 1 ст. 27 названого Закону встановлено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Наведені законодавчі приписи передбачають можливість для добросовісного орендаря реалізації переважного права на укладення договору оренди на новий термін перед іншими претендентами на оренду цього ж майна і за інших рівних з ними умов, а не автоматичного продовження договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

При цьому, слід мати на увазі, що відсутність наміру орендодавця продовжувати орендні відносини, право на що передбачено положеннями закону, не можуть вважатись чи свідчити про обмеження, заперечення чи оспорення права орендаря сподіватися на продовження дії договору.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Право позивача на ефективний засіб правового захисту, передбачений статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому, вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Відповідно до частини 2 статті 26 та частини 1 статті 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено, а орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Отже, виходячи з наведених норм чинного законодавства орендар має обов'язок після припинення дії договору оренди повернути об'єкт оренди орендодавцю, якому кореспондується право саме орендодавця вимагати повернення об'єкта оренди.

Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено свободу договору, однак положення договору №516, який укладено між орендодавцем і орендарем, не можуть суперечити закону, зокрема тому, що лише у орендодавця є право розірвати договір оренди від 01.10.2016 №516 нерухомого майна спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені, невизнані або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення, невизнання або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 05.06.2018 у справі №904/3799/16).

В даному випадку, суд, зясовуючи питання наявності у позивача суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу на подання позову про зобовязання відповідача звільнити нежитлове приміщення, встановив, що виходячи з п.6.1. договору оренди №516 від 01.10.2016, позивач наділений правом вимагати, в тому числі шляхом звернення до суду стягнення заборгованості та примусового виселення орендаря (відповідача), виключно при несплаті орендарем орендної плати протягом 2 (двох) місяців з дня настання сроку платежу, що є підставою для відмови в задоволенні відповідних позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.202 Цивільного кодексу України:

"1. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

2. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

3. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила.

Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами."

Тобто, визначальним критерієм для визнання певної дії саме правочином є можливість такої дії призводити до набуття, створювати, змінювати або припиняти цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.2 ст.291 Господарського кодексу України, ч.2 ст.26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Умовами п.12.5. Договору передбачено, що чинність цього договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. При цьому, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять останньої сторінки договору.

Таким чином, саме наведеними нормами Закону та Кодексу, а також положеннями Договору передбачене автоматичне, не обумовленими нічиїми діями та рішеннями, припинення дії договору оренди по закінченню строку його дії, в даному випадку визначеному конкретною календарною датою.

Тобто, сам лист про припинення дії договору носить характер повідомлення про такий факт припинення та про небажання орендаря продовжувати чи переукладати договір оренди.

Разом з тим, в разі саме відсутності факту направлення такого листа-заперечення протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору і саме в силу положень ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" такий договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, з наступного після останнього дня строку дії договору дня.

Таким чином, в даному випадку цивільні права та обов'язки за договором оренди виникають, змінюються та припиняються в силу дій наведених норм ч.2 ст.291 Господарського кодексу України, ч.2 ст.17, ч.2 ст.26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та п.10.6 Договору, а також, факту настання останнього дня дії договору, а не в силу дій оспорюваних листів-заперечень, тобто, останні не містять вищевказаного визначального критерію для визнання їх саме правочинами (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 01.02.2018 у справі №910/7003/16).

З матеріалів справи судом встановлено, що 12.10.2018 позивач направив відповідачу заяву вих. №05/1061 від 11.10.2018 (а.с.18, 19) про припинення дії договору, тобто, за тверженням позивача, у встановлений чинним законодавством місячний строк після закінчення строку дії договору.

В той же час, з опису вкладення до цінного листа 263 (а.с.19) вбачається, що Заява була направлена за адресою: м. Дніпро, проспект Слобожанський, 3б, в той час, як відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підпириємців та громадських формувань місцезнаходженням юридичної особи відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіональна аптечна мережа «РУАН» - є: 49126, м. Дніпро, ж/м Сокіл, будинок 8, приміщення 69.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів направлення листа-заперечення протягом одного місяця після закінчення терміну дії догвоору, внаслідок чого, в силу положень ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди №516 від 01.10.2016 вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, з наступного після останнього дня строку дії договору дня (01.10.2018).

Обставини, викладені у відзиві та подані разом з відзивом докази (а.с.51-66) судом до уваги не приймаються, виходячи з таких обставин.

Відзив на позов (вх. №55124/18 від 17.12.2018 підписаний представником відповідача ОСОБА_1 на підставі довіреності №2718 від 30.12.2018 (а.с.66).

Відповідно до ст.58 ГПК УКраїни, представником у суді може бути адвокат або законний представник. При розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність.

При цьому суд звертає увагу, що розгляд справи №904/4906/18 ухвалою суду від 16.11.2018 призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Справа не є малозначною.

Відповідно до приписів статті 131-2 Конституції України та пункту 20 частини 1 розділ ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким положення цього кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділ ХV "Перехідні положення" Конституції України, за змістом яких, зокрема, з 01.01.2019 представництво в судах першої інстанції здійснюється виключно прокурорами або адвокатами.

За приписами ч. 4 ст. 60 Господарського процесуального кодексу повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Зі змісту ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

На підставі договору адвокатом (адвокатським об'єднанням) видається ордер, правила оформлення якого визначені в Положенні про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України №36 від 17.12.2012.

Враховуючи вищевикладене, надана ОСОБА_1А довіреність №2718 від 30.12.2018 (за відсутності свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю) не є документами, що підтверджують повноваження представника відповідача в розумінні ст. 60 ГПК України.

Крім того, в силу положень частин 2 та 4 статті 91 Господарського кодексу України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

В той же час, надані разом з відзивом копії документів (а.с.57-66) жодним чином не засвідчені. За таких обставин, у суду відсутні підстави для прийняття їх до розгляду.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Обласного комунального підприємства "Фармація" (49057, м. Дніпро, проспект Богдана Хмельницького, будинок 171, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональна аптечна мережа "РУАН" (49126, м. Дніпро, ж/м Сокіл, будинок 8, приміщення 69, ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Дніпропетровської обласної ради (49004, Дніпропетровська область, м. Дніпро, проспект Олександра Поля, будинок 2, ) про зобов'язання звільнити нежитлове приміщення відмовити.

Рішення набирає законної сили у відповідності до статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 05.04.2019

Суддя ОСОБА_4