ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

"16" квітня 2019 р.

м. Одеса

Справа № 916/1039/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Желєзної С.П., розглянувши заяву (вх. №1063/19 від 12.04.2019р.) державного підприємства „Адміністрація морських портів України” в особі Ізмаїльської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України” до боржника – товариства з обмеженою відповідальністю „Ізмаїльський елеватор” про видачу судового наказу,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство „Адміністрація морських портів України” в особі Ізмаїльської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України” (далі по тексту – Ізмаїльська філія) звернулось до господарського суду із заявою до товариства з обмеженою відповідальністю „Ізмаїльський елеватор” про видачу судового наказу про стягнення із боржника заборгованості з урахуванням штрафних санкцій та компенсаційних нарахувань у розмірі 13 859,23 грн.

Подану до господарського суду заяву про видачу судового наказу Ізмаїльська філія обґрунтовує неналежним виконанням боржником прийнятих на себе зобов’язань за договором №12-П-ІЗФ-16 про встановлення сервітуту від 07.09.2016р. в частині оплати виставлених заявником рахунків, а саме: рахунку 324/1 від 31.01.2019р., рахунку №681/1 від 28.02.2019р., рахунку №11256/1 від 29.03.2019р.

Ізмаїльською філією на підтвердження правомірності заявлених вимог було надано суду, зокрема, копію договору №12-П-ІЗФ-16 про встановлення сервітуту від 07.09.2016р.; додаткові угоди до договору; акт приймання виконаних робіт від 31.01.2019р., непідписаний з боку боржника, на суму 4485,55 грн.; рахунок 324/1 від 31.01.2019р. на суму 4485,55 грн.; рахунок №681/01 від 28.02.2019р.; вимогу про сплату заборгованості від 07.03.2019р. тощо.

При цьому, актів приймання виконаних робіт за лютий 2019р. та березень 2019р., як і рахунку №11256/1 від 29.03.2019р. Ізмаїльською філією суду надано не було.

Господарський суд першочергово вважає за необхідне зазначити, що зі змісту прохальної частини заяви Ізмаїльської філії не вбачається за можливе встановити окремо розмір штрафних санкцій та окремо розмір компенсаційних нарахувань. При цьому, зі змісту поданої до суду заяви про видачу судового наказу, а також доданих до неї документів вбачається, що заявлена до стягнення сума у загальному розмірі 13 859,23 грн. складається із плати за договором №12-П-ІЗФ-16 про встановлення сервітуту від 07.09.2016р. у розмірі 13 456,65 грн. (за три місяці), пені у розмірі 371,61 грн., та трьох відсотків річних у розмірі 30,97 грн.

Розглянувши заяву Ізмаїльської філії про видачу судового наказу про стягнення із товариства з обмеженою відповідальністю „Ізмаїльський елеватор” заборгованості у загальному розмірі 13 859,23 грн., господарський суд дійшов наступного висновку.

Приписами ч. 1 ст. 147 ГПК України врегульовано, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно п.4 ч.3 ст.150 ГПК України до заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.154 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає заяву про видачу судового наказу протягом п’яти днів з дня її надходження. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника.

Як зазначалось вище по тексту ухвали, Ізмаїльська філія подану до суду заяву про видачу судового наказу обґрунтовує неналежним виконанням боржником прийнятих на себе зобов’язань за договором №12-П-ІЗФ-16 про встановлення сервітуту від 07.09.2016р. в частині оплати трьох виставлених рахунків, лише два із яких були надані заявником суду.

З огляду на ненадання заявником рахунку №11256/1 від 29.03.2019р., господарський суд доходить висновку, що з поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 152 ГПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу в частині вимог Ізмаїльської філії до товариства з обмеженою відповідальністю „Ізмаїльський елеватор” про стягнення компенсаційних нарахувань на суму 4485,55 грн.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Нормами ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Підсумовуючи вищенаведене, господарський суд зауважує, що пеня за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а виступає видом штрафних санкцій, яку сторона зобов’язання сплачує у разі невиконання/неналежного виконання зобов’язань та у випадку, якщо відповідальність у вигляді пені була передбачена договором. Крім того, нарахування трьох відсотків річних на суму основного боргу не змінює правової природи таких нарахувань, які також виступають заходом відповідальності за порушення грошового зобов’язання.

Проте, в порушення вищенаведених вимог чинного законодавства Ізмаїльською філією у поданій до суду заяві про видачу судового наказу було заявлено вимоги про стягнення пені у розмірі 371,61 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 30,97 грн.

Згідно з ч. 3 статті 152 ГПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою пов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Відповідно до п. п. 3, 8 ч.1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Приймаючи до уваги вищевикладене, господарський суд доходить висновку щодо необхідності відмови у задоволенні заявлених державним підприємством „Адміністрація морських портів України” в особі Ізмаїльської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України” у поданій до суду заяві про видачу судового наказу вимог про стягнення компенсаційних нарахувань на суму 4485,55 грн., пені у розмірі 371,61 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 30,97 грн.

Відповідно до ст.153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків. Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Судові витрати зі сплати судового збору покладаються судом на заявника відповідно до приписів ч. 2 ст. 151 ГПК України, у зв’язку з відмовою у видачі судового наказу у даній частині вимог.

Керуючись ст. ст. 147, 148, 151, 152, 153, 154, 234 Господарського процесуального кодексу

України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити державному підприємству „Адміністрація морських портів України” в особі Ізмаїльської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України” у задоволенні заяви (вх. №1063/19 від 12.04.2019р.) до боржника – товариства з обмеженою відповідальністю „Ізмаїльський елеватор” про видачу судового наказу про стягнення компенсаційних нарахувань у розмірі 4485,55 грн., пені у розмірі 371,61 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 30,97 грн.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення (підписання).

Суддя С.П. Желєзна