Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2019 р. м. Рівне Справа № 918/163/19

Господарський суд Рівненської області у складі судді Качура А.М.,

розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом: Приватного підприємства "Соловій-Транс"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтергума"

про стягнення в сумі 38 691,74 грн.

Секретар судового засідання: Коваль С.М.

Представники:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Соловій-Транс" звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтергума" про стягнення 38 691,74 грн., з яких: 30 000,00 грн. основного боргу, 2 574,25 грн. пені, 5 148,49 грн. відсотків за користування коштами та 969,00 грн. інфляційних втрат.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовні вимоги аргументовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору на транспортно-експедиційні послуги №130618-1 від 13 червня 2018 року, в частині своєчасної оплати наданих послуг.

Відзиву на позовні вимоги відповідач суду не надав.

Інші процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 14 березня 2019 року відкрито провадження у справі №918/163/19, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до слухання на 09 квітня 2019 року.

Ухвалою суду від 26 березня 2019 року клопотання Приватного підприємства "Соловій Транс" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

В судове засідання 09 квітня 2019 року представники позивача та відповідача не з'явились, про місце дату та час розгляду сторони повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

13 червня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Альтергума" (відповідач, замовник) та Приватним підприємством "Соловій - Транс" (позивач, перевізник) було укладено договір на транспортно-експедиційні послуги №130618-1 (надалі договір), відповідно до предмету якого замовник доручає, а перевізник надає послуги з міжнародних і внутрішніх перевезень вантажів автомобільним транспортом, а також по організації таких перевезень.

Вказаний договір підписаний та скріплений відтисками печаток постачальника та покупця, та згідно пункту 8.6. набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2018 року.

Конкретні умови кожного замовлення зазначаються у заявці і узгоджуються з перевізником (п. 1.3. договору).

Як визначено у п. 3.1.-3.2. договору, вартість послуг узгоджується сторонами у заявках шляхом прийняття заявки до виконання. Загальна сума договору складається з сум згідно з рахунками, заявок за період дії цього договору. У випадку необхідності сторони підписуються акт звірки.

Договором - заявкою №318-005068 від 26 листопада 2018 року про надання транспортно-експедиційних послуг (надалі заявка) сторони погодили місце та час завантаження та розвантаження товару, вартість перевезення встановлена сторонами та складає 63 000,00 грн.

Згідно з пунктом 4.1.2. договору доказом виконання перевезення є оригінал товарно-транспортної накладної (CMR/TTN) з відміткою вантажоодержувача про отримання товару, копію якого позивачем надано суду (а.с. 12).

Розрахунки за цим договором здійснюються замовником у безготівковій формі протягом 5 календарних днів з моменту вивантаження (отримання вантажу вантажоодержувачем). Підставою для здійснення платежу є рахунок перевізника, направлений на електронну адресу замовника (п. 4.1.1. договору).

Разом з тим заявкою передбачено, що оплата по даній заявці здійснюється протягом 5 календарних днів після вивантаження. Документи які перевізник надсилає на адресу замовника після закінчення перевезення : ТТН (CMR) з відміткою вантажоодержувача, два примірники акту виконаних робіт, рахунок (п. 2 заявки).

Згідно з актом наданих послуг №318-005068 від 04 грудня 2018 року позивач надав відповідачу послуги згідно заявки на суму 63 000,00 грн., в свою чергу відповідачем частково оплачено надані послуги в сумі 33 000,00 грн., про що зазначає сам позивач, доказів погашення заборгованості в сумі 30 000,00 грн. що є предметом спору сторони суду не надали.

Відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 30 000,00 грн., є законними обґрунтованими відповідачем не спростованими а відтак такими що підлягають до задоволення.

Пунктом 5.7. договору сторони встановили, що за несвоєчасну оплату наданих послуг замовник сплачує перевізнику пеню, яка обчислюється від вартості неоплачених послуг у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який нараховується пеня, за кожен день затримки оплати. Замовник за користування грошовими коштами перевізника додатково сплачує 0,2% від простроченої суми за кожен день прострочення (положення вказаного пункту відповідають пункту 9 заявки).

Керуючись пунктом 9 заявки, позивач нарахував відповідачу з 11 грудня 2018 року по 07 березня 2018 року 2 574,25 грн. пені та 5 148,49 грн. суми за користування коштами.

Здійснивши перерахунок нарахованої суми пені, суд вважає що вказаний розрахунок відповідає положенням договору та умовам чинного законодавства, а відтак підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення 5 148,49 грн. відсотків за користування грошовими коштами суд вважає за необхідне зазначити, що правова природа нарахування вказаної заборгованості є незрозумілою та належним чином не обґгрунтованою позивачем, зокрема з тексту позовної заяви та умов договору та заявки не вбачається, що відсотки за користування коштами є відсотками встановленими ст. 625 ЦК України. Вказане простежується з формулювання пунктів 5.7. договору та п. 9 заявки, оскільки не містять визначення "проценти річних від простроченої суми", а містять формулювання "відсотки від простроченої суми за кожен день прострочення", що відповідає правовій природі пені, або процентам визначеними нормами ст. 536 ЦК України.

Разом з тим, для належної оцінки спірних правовідносин судом взято до уваги те, що за приписами ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань. Тому у разі прострочення виконання зобов'язання, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.

Таким чином, суд приходить до висновку, що нараховані позивачем 5 148,49 грн. відсотків від простроченої суми, в розумінні пунктів 5.7. договору та пункту 9 заявки за своєю правовою природою є пенею, оскільки пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, позивачем нараховано пеню згідно пункту 5.7. договору та пункту 9 заявки в сумі 2 574,25 грн.

У відповідності до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Крім того суд звертає увагу позивача на те, що у поданому суду розрахунку відсотків за користування грошовими коштами у сумі 5 148,49 грн. позивач зазначив як основу для розрахунків 72 % річних. Водночас такий розмір застосовнаої відсоткової ставки не відповідає умовам договору. В умовах договору відсутнє визначення величини відсоткової ставки з прив'язкою до процентів річних, в тому числі у розмірі 72 % річних, а натомість вказано визначення (0,2% від простроченої суми за кожен день прострочення), що відповідає правилам нарахування пені. Отже поданий позивачем розрахунок в частині нарахування відсотків за користування грошовими коштами у сумі 5 148,49 грн. не відповідає вимогам закону та умовам договору.

Таким чином в задоволенні вимог про стягнення 5 148,49 грн. слід відмовити.

Також керуючись ст. 625 ЦК України позивач нарахував відповідачу за період з листопада 2018 року по березень 2019 року: 969,00 грн. інфляційних втрат.

Здійснивши власний нарахованих сум, суд приходить до висновку, що позивачем помилково включено до розрахунку листопад місяць 2018 року, за розрахунком суду за період з 11 грудня 2019 року по 07 березня 2019 року інфляційне збільшення заборгованості склало 695,11 грн., відтак в задоволенні позову в частині вимог про стягнення 273,89 грн. інфляційних втрат слід відмовити за їх необґрунтованістю.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Щодо позовних вимог в частини стягнення основної заборгованості судом враховано законодавство ,що встановлює та регулює договірні зобов'язання, які виникають на підставі договору поставки.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 204 ЦК України презумується правомірність правочину.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з положеннями статті 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі. Клієнт повинен видати експедиторові довіреність, якщо вона є необхідною для виконання його обов'язків (ст. 930 ЦК України).

Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату (ст. 931 ЦК України).

Як унормовано положеннями частини 2 статті 193 ГК України, порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (така ж позиція викладена у статті 611 ЦК України).

Статтями 546, 549 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися в тому числі неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України).

У відповідності до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно з нормами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновки суду

На думку суду, встановлені обставини щодо невиконання відповідачем умов договору в частині оплати отриманих послуг свідчать про порушення відповідачем прав позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 30 000,00 грн. основного боргу, 2 574,25 грн. пені, 695,11 грн. інфляційних втрат підлягають до задоволення.

В задоволенні вимог про стягнення 273,89 грн. інфляційних втрат та 5 148,49 грн. відсотків від простроченої суми за кожен день прострочення слід відмовити у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати в сумі 1 651,78 грн. підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, решта 269,22 грн. покладаються на позивача.

В поданому позивачем попередньому розрахунку суми судових витрат, позивач зазначив, що очікує понести поштові витрати на відправку відповідачу позовної заяви та додатків в сумі 100,00 грн., разом з тим, позивачем не надано суду доказів що підтверджують вартість понесених витрат у зв'язку з направленням на адресу відповідача позовної заяви та додатків, таким чином в задоволенні вказаних витрат суд відмовляє.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 86, 129, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтергума" (35602, Рівненська область, місто Дубно, вул. Кременецька 38, код 40300436) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Соловій-Транс" (79024, АДРЕСА_1, код 39052784) 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 2 574 (дві тисячі п'ятсот сімдесят чотири) грн. 25 коп. пені, 695 (шістсот дев'яносто п'ять) грн. 11 коп. інфляційних втрат та 1 651 (одна тисяча шістсот п'ятдесят один) грн. 78 коп. судового збору.

3 .В задоволенні вимог про стягнення 273,89 грн. інфляційних втрат та 5 148,49 грн. відсотків від простроченої суми за кожен день прострочення відмовити.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Соловій-Транс" (79024, АДРЕСА_1, код 39052784).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Альтергума" (35602, Рівненська область, місто Дубно, вул. Кременецька 38, код 40300436).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне рішення складено .

Суддя Качур А.М.