ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2019 р. Справа№ 911/1521/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Калатай Н.Ф.

Мартюк А.І.

секретар судового засідання: Цибульський Р.М.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 11.03.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Фізичної особи-підприємця Петрик Лариси Олександрівни

на ухвалу Господарського суду Київської області

від 05.12.2018 (повний текст складено 10.12.2018)

у справі №911/1521/18 (суддя - Грабець С.Ю.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Петрик Лариси Олександрівни

до Приватного акціонерного товариства "КИЇВОБЛЕНЕРГО"

в особі Білоцерківського районного підрозділу

про скасування оперативно-господарської санкції

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа №911/1521/18 за позовом Фізичної особи-підприємця Петрик Лариси Олександрівни (надалі - позивач) до Приватного акціонерного товариства "КИЇВОБЛЕНЕРГО" в особі Білоцерківського районного підрозділу (надалі - відповідач) про скасування оперативно-господарської санкції.

04.12.2018 через канцелярію Господарського суду Київської області від представника позивача надійшла заява про забезпечення доказів, в якій останній просив суд забезпечити докази шляхом призначення електротехнічної експертизи встановленого у позивача лічильника типу Нік 2102-02.М1В, серійний №6542162.

Обґрунтовуючи вказану заяву, позивач вказує на те, що законодавством передбачений механізм об'єктивного визначення наявності пошкоджень пломби, у випадку незгоди споживача зі встановленими енергопостачальною компанією порушеннями. Так як позивач не був згоден із зафіксованим в акті фактом порушення пошкодження пломби, вказаний факт пошкодження повинен був бути встановлений експертизою (відповідно до п. 2.1 Методики визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, затвердженої Постановою НКРЕ від 04.05.2006 №562). Замовити самостійно проведення експертизи лічильника типу Нік 2102-02.М1В, серійний №6542162 позивач можливості не має, відповідно і звернувся до суду з вказаною заявою.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.12.2018 у справі №911/1521/18 повернуто заяву про забезпечення доказів позивачу.

Ухвала місцевого господарського суду обґрунтована тим, що заявником при зверненні із заявою про забезпечення доказів порушено вимоги ч. 2, 3 ст. 111 Господарського процесуального кодексу України.

Не погодившись з прийнятою ухвалою суду, позивач (Фізична особа-підприємець Петрик Лариса Олександрівна) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 05.12.2018 у справі №911/1521/18 та направити дану справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Окрім того, в тексті апеляційної скарги скаржником викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого для подання апеляційної скарги на ухвалу суду, обґрунтоване тим, що повний текст оскаржуваної ухвали останній отримав лише 19.12.2018, що унеможливило своєчасне подання апеляційної скарги в законодавчо встановлений для цього строк.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідності обставинам, які мають значення для розгляду заяви про забезпечення позову.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що при зверненні до суду першої інстанції з вказаною заявою, представником позивача не надавались докази на підтвердження повноважень, оскільки оригінал ордеру, що підтверджує повноваження представника, вже знаходився в даній справі.

Щодо необхідності сплати судового збору, позивач зазначає про те, що Законом України "Про судовий збір" не пердбачені ставки судового збору за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів, тому визначити розмір судового збору за подання вказаної заяви неможливо.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2019 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Петрик Лариси Олександрівни передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2019 поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали суду, відкрито апеляційне провадження у справі №911/1521/18 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Петрик Лариси Олександрівни на ухвалу Господарського суду Київської області від 05.12.2018 у справі №911/1521/18 та призначено до розгляду в судовому засіданні на 04.03.2019.

Роз'яснено відповідачу право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого п. 4 зазначеної ухвали.

14.02.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що апеляційна скарга подана лише з формальних підстав та з метою затягування часу розгляду справи по суті, адже судом першої інстанції правомірно, з підстав встановлених законом, було повернуто позивачу заяву про забезпечення доказів.

У відповідності до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 04.03.2019 оголошено протокольно про перерву до 11.03.2019.

В судове засідання 11.03.2019 з'явилися повноважні представники учасників справи.

Представник позивача в судовому засіданні 11.03.2019 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив оскаржувану ухвалу скасувати, матеріали справи направити для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Представник відповідача в судовому засіданні 11.03.2019 проти доводів апеляційної скарги заперечував, з підстав, викладених, у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд апеляційної інстанції оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В судовому засіданні 11.03.2019 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 04.12.2018 представник Фізичної особи-підприємця Петрик Лариси Олександрівни звернувся із заявою про про забезпечення доказів, в якій просив суд забезпечити докази шляхом призначення електротехнічної експертизи встановленого у Приватного акціонерного товариства "КИЇВОБЛЕНЕРГО" в особі Білоцерківського районного підрозділу лічильника типу Нік 2102-02.М1В, серійний №6542162.

Місцевий господарський суд розглянувши подану заяву про забезпечення доказів, дійшов висновку, що вказана заява подана з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає поверненню.

Колегія суддів апеляційної інстанції здійснивши перегляд оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, зазначає наступне.

Відповідно до ст. 110 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов'язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом. Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Статтею 111 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у заяві про забезпечення доказів зазначаються: найменування суду, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв'язку та адресу електронної пошти, за наявності; повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) іншої сторони (сторін), якщо вона відома заявнику, а також якщо відомо відомості, що її ідентифікують: її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, відомі номери засобів зв'язку та адреси електронної пошти; докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази; перелік документів, що додаються до заяви. Заява підписується заявником або його представником. До заяви, яка подана представником заявника, має бути додано документ, що підтверджує його повноваження. За подання заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом. Документ, що підтверджує сплату судового збору, додається до заяви. Суд, встановивши, що заяву про забезпечення доказів подано без додержання вимог цієї статті, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Отже, колегія суддів звертає увагу на те, що зазначеною вище нормою встановлено форму та порядок звернення до господарського суду із заявою про забезпечення доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, подана заява б/н від 04.12.2018 Фізичної особи-підприємця Петрик Лариси Олександрівни про забезпечення доказів підписана представником ОСОБА_1 (том 1, аркуші справи 128-132). Проте, документів на підтвердження його повноважень (представника позивача) до заяви додано не було, що дало підстави господарському суду першої інстанції повернути заяву позивачу, відтак, з висновками суду в цій частині також погоджується суд апеляційної інстанції.

Стосовно висновку місцевого господарського суду щодо необхідності сплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів, колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 111 Господарського процесуального кодексу України за подання заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України "Про судовий збір".

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною другою статті 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору встановлюються у розмірах, які залежать від найменування документа і дії, за яку справляється судовий збір, та платника судового збору.

З вказаної норми Закону вбачається, що судовий збір за подачу заяви про забезпечення доказів передбачений відповідно при зверненні до суду загальної юрисдикції юридичною особою або фізичною особою - підприємцем (0,5 % розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та фізичною особою (0,2 % розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), відповідно при зверненні до адміністративного суду - 0,3 % розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Втім даною нормою Закону не передбачена сплата судового збору за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів.

Отже колегія суддів в даному випадку вбачає юридичну колізію, з якої випливає протиріччя правовим актам.

Юридична колізія - це протиріччя один одному формально діючих правових актів, що регулюють ті самі суспільні відносини (що стосуються тих самих питань).

Це такі суперечності або розбіжності: між різними нормативно-правовими актами, між нормативно-правовим актом і нормативно-правовим договором (колізії в нормотворчості), між різними правозастосовними актами, між нормативно-правовими та правозастосовними актами (колізії в правозастосуванні); між різними актами тлумачення норм права, між нормативно-правовими актами і актами тлумачення норм права, між правозастосовними актами й актами тлумачення (колізії в правотлумаченні).

Принцип правової визначеності (певності) - загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з'ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.

Принцип правової визначеності є невід'ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає зокрема Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.

Принцип правової визначеності є важливою складовою принципу верховенства права. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення стабільного правового положення людини шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.

Правова визначеність вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій правовідносин, що виникають.

Принцип правової визначеності безпосередньо не закріплений у національному законодавстві, але його значущість для результативного правового регулювання підтверджується практикою Конституційного Суду України. Власне бачення правової визначеності Конституційний Суд України сформулював у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками, в якому зазначається, що "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі" (абзац другий підпункту 5.4 п. 5 мотивувальної частини). Цим Конституційний Суд України наголосив, що невизначеність, нечіткість правової норми призводить до її неоднакового розуміння та тлумачення, що в практичній площині призводить до різного застосування.

Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості та однозначності правових норм, зокрема передбачуваності (прогнозованості) законодавчої політики в соціальній сфері та стабільності правових норм як відсутності частого внесення змін до нормативно-правових актів. Тож правова визначеність вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій та правовідносин, що виникають.

Цей принцип має широке застосування у практиці Європейського Суду з прав людини.

У справі "Новік проти України" (заява N 48068/06, рішення від 18.12.2008) суд зробив висновок, що "надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля".

Відповідно до вимог принципу правової визначеності правозастосовчий орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права має тлумачити норму на користь невладного суб'єкта (якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування), адже якщо держава нездатна забезпечити видання зрозумілих правил, то саме вона і повинна розплачуватися за свої прорахунки. Це так зване правило пріоритету норми за найбільш сприятливим для особи тлумаченням.

Таким чином, колегія суддів встановила, що в даному випадку виникає юридична колізія, оскільки Господарський процесуальний кодекс України встановлює порядок, за яким при поданні заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом, а відповідно Законом України "Про судовий збір" не передбачено сплачувати судовий збір за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в даному випадку слід врахувати положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції в частині застосування положень ст. 111 Господарського процесуального кодексу України щодо несплати судового збору помилковим, оскільки законодавцем не передбачено чіткості, зрозумілості та однозначності щодо вимог частини третьої зазначеної статті.

Проте, висновок суду першої інстанції щодо порушення ч. 2 ст. 111 Господарського процесуального кодексу України при зверненні представника позивача із заявою про забезпечення доказів підтверджується матеріалами справи.

Ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Ч. 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Ч. 1 статі 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції, керуючись ч. 4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України змінює мотивувальну частину оскаржуваної ухвали, виключивши висновок Господарського суду Київської області щодо необхідності сплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів. Крім того, резолютивна частина оскаржуваної ухвали підлягає залишенню без змін, оскільки, в цілому суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про повернення позивачу заяви про забезпечення доказів.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Петрик Лариси Олександрівни - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника (Фізична особа-підприємець Петрик Лариса Олександрівна).

Керуючись ст.ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Петрик Лариси Олександрівни на ухвалу Господарського суду Київської області від 05.12.2018 у справі №911/1521/18 задовольнити частково.

2. Мотивувальну частину ухвали Господарського суду Київської області від 05.12.2018 у справі №911/1521/18 змінити, виключивши висновок Господарського суду Київської області шодо необхідності сплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів.

3. В іншій частині ухвалу Господарського суду Київської області від 05.12.2018 у справі №911/1521/18 залишити без змін.

4. Матеріали справи №911/1521/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 10.04.2019.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Н.Ф. Калатай

А.І. Мартюк