ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26.03.2019 Справа № 905/2409/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової (Стукаленко) К.І., при секретарі судового засідання Турко А.В., розглянувши матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма «Дніпро - Контракт», м.Дніпро, Дніпропетровська область

до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», м.Покровськ, м.Родинське, Донецька область

про стягнення заборгованості за договором №25/01-6 від 25.01.2016 у сумі 605074,43грн, 3% річних у сумі 9051,25грн та інфляційних втрат у сумі 21978,12грн, всього 636103,80грн,

Представники сторін:

від позивача: Дубина Н.В. адвокат за ордером КВ№401692 від 14.02.2019, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю КВ№000110 від 26.02.2018

від відповідача: представник не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю - фірма «Дніпро - Контракт», м.Дніпро, Дніпропетровська область, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», м. Покровськ, м. Родинське, Донецька область, про стягнення заборгованості за договором №25/01-6 від 25.01.2016 у сумі 591046,56грн, 3% річних у сумі 13664,16грн та інфляційних втрат у сумі 28956,95грн, всього 633667,67грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №25/01-6 від 25.01.2016 в частині повної та своєчасної оплати виконаних позивачем робіт з ремонту гірничошахтного устаткування.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 26.12.2018 відкрито провадження у справі №905/2409/18; справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження.

До закінчення підготовчого провадження 11.03.2019 через канцелярію суду від позивача надійшла заява від 05.03.2019, якою позивач в порядку ст.46 Господарського процесуального кодексу України змінив розмір позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором №25/01-6 від 25.01.2016 у сумі 605074,43грн, 3% річних за період з 21.06.2018 по 20.12.2018 у сумі 9051,25грн та інфляційні втрати у сумі 21978,12грн, всього 636103,80грн.

Також позивач просить покласти на відповідача судові витрати зі сплати судового збору у сумі 9541,56грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 80845,61грн.

Позов розглядається судом з урахуванням зміни розміру позовних вимог.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на невизначеність умовами договору №25/01-6 від 25.01.2016 остаточного строку розрахунку за виконані позивачем роботи; вважає ціну позову завищеною внаслідок неправильного розрахунку інфляційної складової; заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у сумі 80845,61грн вважає завищеними та недоведеними матеріалами справи.

У судовому засіданні 26.03.2019 позивач підтримав позовні вимоги у сумі 636103,80грн; відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Клопотання відповідача про розгляд справи без участі його представника, яке надійшло 12.03.2019 на електронну адресу суду, з огляду на відсутність електронного цифрового підпису за вимогами Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» не може бути розцінене в якості електронного документу та до уваги судом не приймається.

Разом з тим, зважаючи на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст. 42,46 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про розгляд справи по суті у даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

25.01.2016 між Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю - фірма «Дніпро - Контракт» (виконавець) укладений договір №25/01-6 з додатковими угодами від 30.12.2016 та від 29.12.2017, які є невід'ємними частинами цього договору.

За змістом п.1.1 договору позивачем прийняті на себе зобов'язання з виконання ремонту гірничошахтного устаткування (складових частин) згідно з вимогами стандарту СОУ-10.1.00174071.003:2008, замовник в свою чергу зобов'язався прийняти та оплатити виконані роботи у передбачений договором строк.

Найменування, кількісні характеристики, ціна та вартість послуг визначені у додатку «Специфікація», ціна розраховується у додатку «Калькуляція», які є складовою і невід'ємною частиною договору (п.1.2 договору).

За умовами договору обладнання, яке підлягає ремонту, повинно бути передано замовником та прийнято виконавцем шляхом підписання сторонами акту здавання у ремонт гірничошахтного устаткування. Акт здавання у ремонт гірничошахтного устаткування надається замовником для підписання виконавцю в день завезення обладнання на підприємство виконавця (п.2.2, п.п. 2.2.1 договору). Датою здавання обладнання у ремонт є дата підписання обома сторонами акту здавання обладнання в ремонт (п.2.4 договору).

Після проведення ремонту обладнання вважається переданим замовнику з моменту підписання сторонами акту приймання з ремонту, отримання замовником акту приймання з ремонту та фактичної передачі обладнання замовнику (п.3.6 договору).

Сторонами погоджено, що виконавець приступає до виконання послуг з ремонту обладнання після передплати у розмірі 30%, ще 20% - за фактом готовності обладнання, залишкові 50% - протягом 15 календарних днів з моменту підписання актів виконаних робіт (п.3.2 договору).

Замовник зобов'язується зробити оплату у розмірі 30% після отримання від виконавця рахунку на оплату ремонтних робіт та 20% за фактом готовності обладнання, якщо інше не визначено у специфікації (п.5.1.1 договору). Остаточні розрахунки за договором здійснюються в національній валюті України за фактично надані послуги на підставі акту виконаних робіт шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця після підписання такого акту (п.5.2 договору). Переказ грошових коштів можливий лише на підставі виставленого рахунку (п.5.2.1 договору).

Загальна вартість послуг за цим договором складається із сум, вказаних у додатках, які є складовою та невід'ємною частиною договору (п.5.1 договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання зобов'язань по даному договору (п. 9.1 договору).

Додатковими угодами від 30.12.2016 та від 29.12.2017 строк дії договору №25/01-6 від 25.01.2016 за домовленістю сторін продовжувався до 31.12.2017 та 31.12.2018 відповідно.

Як встановлюється матеріалами справи 27.03.2018 в межах договору №25/01-6 від 25.01.2016 сторонами було підписано специфікацію №28, відповідно до якої позивач зобов'язався виконати ремонт електродвигунів ВАО2560LA4 (800 кВТ/1500 об.хв) в кількості 2 шт, загальна вартість ремонту - 936046,56грн з ПДВ.

У виконання прийнятих на себе зобов'язань за договором №25/01-6 від 25.01.2016 позивач виконав роботи з ремонту електродвигунів ВА02560LA4 (800 кВТ/1500 об.хв) в кількості 2 шт. Замовником роботи були прийняті без зауважень, що підтверджується актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №179 від 27.03.2018 та видатковою накладною №179 від 27.03.2018 на загальну суму 936046,56грн. Факт належного виконання позивачем ремонтних робіт за договором на суму 936046,56грн відповідачем не оспорюється.

За першою з подій - виконання робіт, підрядником була складена податкова накладна №59 від 27.03.2018 на суму 936046,56грн, у тому числі ПДВ - 156007,76грн.

Після ремонту електродвигуни ВАО 2560LA4 (800 кВТ/1500 об.хв) в кількості 2 шт., були передані відповідачу, що підтверджується актом здачі-приймання обладнання №92 від 27.03.2018.

За наслідком виконання робіт підрядником виставлено замовнику рахунок на оплату №179 від 27.03.2018 на суму 936046,56грн.

В свою чергу, відповідачем в межах виконання договору №25/01-6 від 25.01.2016 шляхом безготівкового переказу позивачу були перераховані грошові кошти у сумі 345000,00грн, що вбачається з платіжного доручення №428 від 20.06.2018; призначення платежу: кредиторська заборгованість згідно акту звірки станом на 14.06.2018 за договором №25/01-6 від 25.01.2016.

Як пояснено представником позивача у судовому засіданні 26.03.2019, акт звірки станом на 14.06.2018 за договором №25/01-6 від 25.01.2016 до матеріалів справи не наданий у зв'язку з його відсутністю у позивача. Водночас, позивачем надані пояснення щодо сплати відповідачем 345000,00грн платіжним дорученням №428 від 20.06.2018 саме в якості оплати вартості виконаних позивачем ремонтних робіт на підставі укладеної сторонами специфікації №28 від 27.03.2018; іншої заборгованості за договором №25/01-6 від 25.01.2016 у відповідача перед позивачем на час здійснення переказу платіжним дорученням №428 від 20.06.2018 не існувало. Вказані обставини відповідачем не спростовуються.

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про здійснення відповідачем часткової оплати вартості виконаних позивачем робіт згідно із специфікацією №28 від 27.03.2018 за договором №25/01-6 від 25.01.2016 на загальну суму 345000,00грн.

Решта вартості робіт за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №179 від 27.03.2018 на суму 591046,56грн, залишилась несплаченою. Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором №25/01-6 від 25.01.2016. При цьому, як зазначає позивач, сума заборгованості за договором №25/01-6 від 25.01.2016 складає 605074,43грн, оскільки частина коштів у сумі 14027,87грн, сплачена позивачем за платіжним дорученням №428 від 20.06.2018 на суму 345000,00грн, була зарахована, як стверджує позивач, в рахунок погашення штрафних санкцій (3% річних у сумі 6539,50грн та інфляційних втрат у сумі 7488,37грн, нарахованих за період 27.03.2018 - 20.06.2018).

Розглядаючи позов в частині стягнення основної заборгованості за договором №25/01-6 від 25.01.2016 у сумі 605074,43грн, суд дійшов висновку про порушення відповідачем умов договору в частині повної та своєчасної оплати виконаних позивачем ремонтних робіт. Такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір.

Відповідно до приписів ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначено ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Проаналізувавши укладений між сторонами договір №25/01-6 від 25.01.2016, суд дійшов висновку, що останній за своєю правовою природою є договором підряду, отже, правовідносини сторін підпадають під регулювання Глави 61 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч.1 ст. 854 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів.

Як зазначалось, відповідно до п.3.2, п.5.1.1 договору сторони погодили сплату замовником попередньої оплати у розмірі 30%, ще 20% - за фактом готовності обладнання, 50% - протягом 15 календарних днів з моменту підписання актів виконаних робіт.

При цьому, за висновком суду наявність певних неузгодженостей в договорі в частині невідповідності змісту п.3.2, яким врегульовано строки оплати робіт, назві розділу 3 «Порядок та строки виконання послуг», не може бути розцінене як відсутність погодженого сторонами при укладанні договору строку виконання замовником обов'язку зі сплати підрядникові обумовленої ціни робіт. Отже, посилання відповідача на невизначеність умовами договору №25/01-6 від 25.01.2016 остаточного строку розрахунку за виконані роботи судом до уваги не приймається. Водночас, твердження позивача щодо наявності у замовника обов'язку сплатити вартість виконаних робіт саме у день підписання акту виконаних робіт 27.03.2018 також не відповідає ані загальним приписам цивільного законодавства, якими унормовані строки виконання зобов'язань, ані умовам договору №25/01-6 від 25.01.2016.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, суд звертає увагу на те, що в силу приписів ч.4 ст. 538 Цивільного кодексу України невиконання замовником прийнятого на себе зобов'язання з попередньої оплати у розмірі 30% від вартості робіт за умови виконання підрядником та прийняття замовником ремонтних робіт за договором, не впливає на обов'язок замовника сплатити повну вартість робіт у погоджений сторонами для остаточної оплати строк - протягом 15 календарних днів з моменту підписання актів виконаних робі, тобто до 11.04.2018 включно.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Між тим, обставини справи свідчать, що відповідач не здійснив остаточного розрахунку за виконані позивачем ремонтні роботи за актом №179 від 27.03.2018 у визначений договором строк. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором №25/01-6 від 25.01.2016 в розмірі 591046,56грн, решта позовних вимог щодо стягнення основної заборгованості за договором №25/01-6 від 25.01.2016 у сумі 14027,87грн є такими, що задоволенню не підлягають з причини їх безпідставності та недоведеності матеріалами справи.

Враховуючи позицію Європейського суду з прав людини, наведену в п. 58 рішення від 10.02.2010р. (заява №4909/04) у справі «Серявін та інші проти України» щодо наведення підстав прийняття судом відповідних рішень, їх належного мотивування та обґрунтування, у тому числі з метою демонстрування сторонам, що вони були почуті судом, господарський суд вважає за доцільне зазначити таке. За своєю правовою природою інфляційні витрати та 3% річних, нараховані в порядку ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями в розумінні ст.230 Господарського кодексу України, отже, суд не приймає до уваги посилання позивача на зарахування в порядку ст.232 Господарського кодексу України частини сплачених відповідачем грошових коштів у сумі 14027,87грн в рахунок погашення 3% річних у сумі 6539,50грн та інфляційних втрат у сумі 7488,37грн, нарахованих позивачем за період 27.03.2018 - 20.06.2018.

Крім основної заборгованості за договором позивач просить стягнути з відповідача на підставі ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати у сумі 21978,12грн за період прострочення 21.06.2018 - 20.12.2018 та 3% річних у сумі 9051,25грн за період прострочення 21.06.2018 - 20.12.2018. Розглядаючи позов в цій частині суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок 3% річних, суд встановив, що розрахунок позивача відповідає фактичним обставинам справи, однак є неправильним, з огляду на те, що позивачем невірно визначено базу нарахування, тому позовні вимоги щодо стягнення 3% річних, підлягають задоволенню частково у розмірі 8889,99грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань за період 21.06.2018 - 20.12.2018, суд дійшов висновку, що вказаний розрахунок методологічно та арифметично є неправильним. Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за заявлений позивачем період, суд встановив, що інфляційні втрати складають більшу суму, ніж заявлена позивачем. З урахуванням ч.2 ст.237 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 21978,12грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що згідно з п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо заявлених позивачем до стягнення 80845,61грн витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частинами 1 та 2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При цьому, ч. 4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Вказані норми узгоджуються з приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якими гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ч. 8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

В підтвердження надання адвокатських послуг позивачу суду було надано договір №86 від 12.12.2018 про надання правової допомоги, ордер на надання правової допомоги серії КВ №401692 від 12.12.2018 на адвоката Дубину Н.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 000110 від 26.02.2018), заявку на отримання правової допомоги, проміжний звіт про виконання заявки на отримання правової допомоги № 21 від 28.01.2019, попередній розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, рахунок на оплату №3 від 28.01.2019 на суму 24000,00грн, платіжним дорученням №267 від 29.01.2019 на суму 24000,00грн, яким встановлюється фактичне понесення цих витрат позивачем.

Як вбачається із матеріалів справи, адвокатом здійснювалось ознайомлення з матеріалами справи, підготовлена заява про уточнення (збільшення) позовних вимог; підготовлена відповідь на відзив; адвокат Дубина Н.В. брала участь в судових засіданнях 19.02.2019, 12.03.2019, 26.03.2019.

Відповідач у відповіді на заяву позивача про уточнення (збільшення) позовних вимог заперечив проти заявлених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 80845,61грн зокрема, посилаючись на їх необґрунтоване завищення.

Розглядаючи вимоги позивача щодо покладення витрат на правничу допомогу на відповідача, слід зазначити, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Керуючись принципом змагальності, з огляду на те, що витрати у сумі 80845,61грн є неспівмірними, на чому наполягає відповідач, із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг та затраченим ним часу на надання таких послуг, підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, позовна заява готувалась та подавалась до суду без участі адвоката, суд дійшов висновку про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу в порядку ч.5 ст.126 Господарського процесуального кодексу України до 8000,00грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 46, 86, 126, 129, 210, 233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма «Дніпро - Контракт», м.Дніпро, Дніпропетровська область, до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», м. Покровськ, м. Родинське, Донецька область, про стягнення заборгованості за договором №25/01-6 від 25.01.2016 у сумі 605074,43грн, 3% річних у сумі 9051,25грн та інфляційних втрат у сумі 21978,12грн, всього 636103,80грн, задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (85310, Донецька область, м. Покровськ, м. Родинське, вул.Перемоги, б.9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма «Дніпро - Контракт» (49100, Дніпропетровська область, м. Дніпро, пр.Героїв, б.4, кв.583, ) заборгованість за договором №25/01-6 від 25.01.2016 у сумі 591046,56грн, 3% річних у сумі 8889,99грн, інфляційні втрати у сумі 21978,12грн, витрати зі сплати судового збору у сумі 9328,72грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В судовому засіданні 26.03.2019 оголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 05.04.2019.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя К.І. Аксьонова