ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"09" квітня 2019 р. Справа № 909/476/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

Орищин Г.В.

отримавши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис», м.Дніпро вих.№29/03-10 від 29.03.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/1275/19 від 04.04.2019)

на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 19.03.2019 (суддя Грица Ю.І.)

у справі № 909/476/18

за позовом Національного банку України, м. Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофіс", м. Дніпро,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Приватбанк", м. Київ,

про звернення стягнення на предмет іпотеки в сумі 1 610 000,00 грн.

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 19.03.2019 у справі №909/476/18, зокрема, у задоволенні клопотання представника відповідача ТОВ "Приватофіс" (вх.№3933/19 від 28.02.2019) про призначення оціночно - будівельної експертизи - відмовлено. У задоволенні клопотання представника відповідача ТОВ "Приватофіс" (вх.№3936/19 від 28.02.2019) про зупинення провадження у справі - відмовлено.

ТОВ «Приватофис» подано апеляційну скаргу вих.№29/03-10 від 29.03.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/1275/19 від 04.04.2019), в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 19.03.2019 у цій справі в частині відмови у задоволенні клопотання відповідача ТОВ «Приватофіс» про призначення оціночно-будівельної експертизи; задоволити клопотання ТОВ «Приватофіс» про призначення оціночно-будівельної експертизи. Зокрема, скаржник посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги та додані до неї документи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід повернути без розгляду з наступних підстав.

Частиною 1 статті 3 ГПК України передбачено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

За приписами пункту 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення названим законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Таким чином, Господарський процесуальний кодекс України повинен містити імперативні норми про те, в яких випадках учасник судового процесу має право оскаржити ухвалу суду в апеляційному чи касаційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 254 ГПК України ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення не допускається.

Отже, перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, наведений у статті 255 ГПК України, є вичерпним.

Системне тлумачення статті 255 ГПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.

Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого господарського суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких ухвал місцевого господарського суду взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення зі справи.

В переліку ухвал, визначених ч. 1 ст. 255 ГПК України, як таких, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, відсутні ухвали про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що зазначена ухвала місцевого господарського суду не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції, в зв»язку із чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис», підлягає поверненню без розгляду відповідно до пункту 4 частини 5 статті 260 ГПК України.

Щодо посилання скаржника на такі засади судочинства як забезпечення права на апеляційний перегляд справи та рівність всіх учасників судового процесу, з посиланням на рішення Конституційного Суду України та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів зазначає наступне.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У згаданому рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (див., наприклад, Monnel and Morris v. the United Kingdom, рішення від 02.03.1987, серія A, N 115, с. 22, п. 56, а також Helmers v. Sweden, рішення від 29.10.1996, серія A, N 212-A, с. 15, п. 31).

Крім того колегія суддів зазначає, що підхід щодо можливості обмеження права на доступ до правосуддя заради легітимної мети визнається виправданим й Європейським Судом з прав людини (п. 37 Рішення у справі «Мушта проти України» від 18.02.2011), яким встановлено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Посилання скаржника на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 18/1544-10, якою, на думку заявника, передбачено "можливість апеляційного оскарження як позитивної ухвали так і негативної ухвали з одного й того питання", колегія суддів вважає помилковим. Так, проаналізувавши вказану постанову, судова колегія зазначає, що справу № 18/1544-10 на розгляд Великої Палати Верховного Суду було передано у зв'язку з конфліктом приписів статей 255 і 331 ГПК України. За результатами розгляду в названій постанові від 19.06.2018 викладено висновок про те, що відсутність у переліку частини першої статті 255 ГПК України ухвали про відмову в зміні способу виконання рішення не позбавляє особу права, визначеного частиною сьомою статті 331 ГПК України, оскаржити в апеляційному порядку відповідну ухвалу суду першої інстанції. Водночас у справі, що розглядається, не вбачається відповідного конфлікту норм процесуального права.

Припис ст. 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, до якого віднесено забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 12 Закону України "Про судоустрій України", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадку і порядку, передбачених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч.5 ст. 260 ГПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Окрім того, судова колегія доводить до відома скаржника, що відповідно до ч.3 ст.255 ГПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для повернення без розгляду апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 260 ГПК України.

Керуючись ст. 234, 235, п.4 ч.5 ст.260 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

Повернути без розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис», м.Дніпро вих.№29/03-10 від 29.03.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/1275/19 від 04.04.2019) на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 19.03.2019 у справі №909/476/18.

Додаток (на адресу скаржника): апеляційна скарга з доданими до неї документами на 13 аркушах, у тому числі платіжне доручення про сплату судового збору №4475 від 01.04.2019.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Орищин Г.В.