ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2019 р. Справа№ 910/19776/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 02.04.2019,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління»

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 (повний текст складено 24.01.2019)

у справі №910/19776/17 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний майданчик»

про визнання недійсним договору оренди від 12.01.2017 №120117,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство «Запорізьке кар'єроуправління» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний майданчик» про визнання недійсним договору оренди №120117 від 12.01.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що основні засоби (навантажувач фронтальний САSЕ 821Е та екскаватор КОВЕLСО SК330LC), які були передані в оренду відповідачем за договором оренди №120117 від 12.01.2017, не ідентифіковані належним чином і не знаходяться у власності ТОВ «Будівельний майданчик», що свідчить про відсутність договірних відносин та порушення відповідачем при здійсненні господарської діяльності постанови Кабінету Міністрів України № 8 від 06.01.2010. Крім того, у вказаному договорі відсутні документи обліку роботи спецтехніки, які передбачені наказом Міністерства статистики України № 149 від 13.06.1997, а саме: картки обліку роботи механізмів, журнали обліку роботи, довідки про виконані роботи. Також, позивач вказує, що голова правління ПрАТ «Запорізьке кар'єроуправління» не мав права підписувати договір, оскільки відповідно до п. 9.59 статуту товариства діяло фінансове обмеження у 500 000 грн.

Короткий зміст рішень господарських судів та мотиви їх прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.03.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2018, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22.08.2018 касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління» задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2018 у справі за № 910/19776/17 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Скасовуючи та направляючи дану справу на новий розгляд до Господарського суду міста Києва, Верховний Суд зазначив, що під час нового розгляду господарському суду першої інстанції необхідно з'ясувати питання наявності у голови правління позивача повноважень на укладення оспорюваного договору, а при їх відсутності - обставини, що свідчать про наступне схвалення правочину позивачем відповідно до вимог статті 241 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/19776/17 у позові відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що при укладені договору сторони узгодили всі істотні умови, а саме, предмет договору, його мету, характеристики, умови передачі, орендну плату та строк дії договору. Крім того, суд зазначив, що основні засоби, які є предметом договору, зареєстровані у Головному управлінні Держпраці Запорізької області та технічні засоби, яким користувався позивач, мали всі необхідні індивідуальні ознаки, оскільки вони мали державні номери. Суд зазначив, що матеріалами справи підтверджується виконання сторонами умов договору оренди.

Суд також вказав, що, оскільки позивач не довів, що його контрагент (відповідач) знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника позивача при укладенні договору та, відповідно, відсутності підстав для визнання договору недійсним, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління» є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Запорізьке кар'єроуправління» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/19776/17 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В апеляційній скарзі апелянтом також викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/19776/17.

Крім того, апелянтом до апеляційної скарги додано клопотання про залучення доказів до матеріалів справи, у якому позивач просить суд залучити до матеріалів справи наступні документи: 1) копію протоколу допиту свідка ОСОБА_2 по кримінальному провадженню №0005384 за ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України від 20.02.2018; 2) копію клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження від 04.02.2019; 3) копію клопотання про надання письмового дозволу на розголошення відомостей, отриманих в ході досудового розслідування від 06.02.2019; 4) копію письмового дозволу на розголошення матеріалів кримінального провадження, виданого прокурором Запорізької місцевої прокуратури №3 від 08.02.2019.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт вказує, що статут та зміни до нього є єдиним, неподільним документом та позивачем виконані вимоги закону щодо реєстрації змін до установчих документів, які діяли на час внесення таких змін. Крім того, апелянт зазначає, що відсутність в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про обмеження виконавчого органу не може свідчити про необізнаність відповідача із наявністю таких обмежень, враховуючи, що оспорюваний договір містить умови (пункту) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту, підприємства. На думку апелянта, відповідач знав або повинен був знати, проявивши розумну обачність, про обмеження повноважень голови правління позивача при підписанні оспорюваного договору оренди.

Скаржник стверджує, що показання свідків, як докази, прийняті судом з порушення норм процесуального права.

Апелянт звертає увагу, що всупереч пункту 2 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України судом не надано оцінки та не вмотивовано відхилення всіх доказів, наданих позивачем.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві, поданому до суду 18.03.2019, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. Крім того, відповідач вказує, що позивач, приймаючи зміни до статуту на загальних зборах 25.04.2013, не прийняв рішення про викладення статуту у новій редакції, а затвердив дані зміни у вигляді окремого документу «Зміни до Статуту». Преамбула договору оренди, на відміну від переліку у додатку до позовної заяви, не містить посилання на такий документ, як зміни до статуту від 28.10.2013.

Також, відповідач наголошує, що позивач, в порушення вимог закону, не забезпечив оприлюднення у Єдиному державному реєстрі факту наявності обмежень свого керівника на укладання окремих видів угод, тому позивач за законом не має права на них посилатись у суді, як на підставу своїх вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний майданчик» звертає увагу, що позивач схвалив укладення правочину наступними діями: прийняв основні засоби за договором оренди та на протязі декількох місяців використовував техніку у власній господарській діяльності; при виконанні договору ПрАТ «Запорізьке кар'ероуправління» відобразив у своєму бухгалтерському та податковому обліку з ПДВ операції по договору оренди на суму 784 560 грн. Відповідач також зазначає, що факт незатвердження договору Наглядовою радою не може розглядатись як підстава для визнання даного договору оренди недійсним.

Більш того, відповідач вказує, що докази, які наявні в матеріалах справи свідчать про те, що навантажувач фронтальний CASE 821Е та екскаватор KOBELCO SK330LS перебували на території ПрАТ «Запорізьке кар'єроуправління» та були задіяні в господарській виробничій діяльності останнього.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний майданчик» також зазначає, що суд першої інстанції правильно не надав оцінку матеріалам кримінальної справи, оскільки дані документи повинні оцінюватись за правилами Кримінально-процесуального кодексу України та в межах кримінального провадження, а не господарського процесу. Лише вирок, який набрав чинності, має силу доказу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2019 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління» передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Скрипки І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2019 поновлено Приватному акціонерному товариству «Запорізьке кар'єроуправління» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/19776/17, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/19776/17 та справу призначено до розгляду на 02.04.2019.

Явка представників сторін у судове засідання

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 02.04.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 02.04.2019 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.12.2016 між громадянином України ОСОБА_3 (далі - установник управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельний майданчик» (далі - управитель) укладено договір управління майном №1/12 (т. 1; а.с. 274-276).

Відповідно до п. 1.1 договору управління майном №1/12 в порядку та на умовах, визначених цим договором, установник управління передає, а управитель приймає в управління виключно в інтересах установника управління на строк, визначений цим договором, наступне майно: технологічний транспортний засіб навантажувач фронтальний CASE 821E, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_4, ідент. № 13-09382, який належить установнику управління на підставі свідоцтва про державну реєстрацію технологічного ТЗ серії АР №007365, виданого ГУ Держпраці Запорізької області від 10.08.2016.

Згідно з п. 1.2 договору управління майном №1/12 передання майна в управління не тягне за собою переходу права власності на таке майно до управителя. Власником майна залишається установник управління.

Пунктом 1.3 договору управління майном №1/12 передбачено, що управитель має право від свого імені здійснювати щодо майна будь-які юридичні та фактичні дії, з урахуванням обмежень, встановлених у п. 1.4 цього договору, в інтересах установника управління. Управитель має право доручити іншій особі вчинити від його імені дії, необхідні для управління майном, але за дії обраного ним замісника відповідає, як за свої власні.

Сторони у п. 1.4 договору управління майном №1/12 встановили, що управитель може здійснювати такі юридичні дії щодо майна лише виключно за згодою установника управління: відчужувати майно будь-яким способом; укладати щодо майна договори застави (іпотеки).

Договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 01.02.2019, а в частині обов'язків по розрахунках або відшкодуванні нанесених збитків - до повного проведення розрахунків та відшкодування збитків між сторонами. (п. 6.2 договору управління майном №1/12).

Договір управління майном №1/12 підписаний сторонами та засвідчений печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний майданчик».

На виконання умов договору управління майном №1/12 громадянин України ОСОБА_3 передав, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний майданчик» прийняло технологічний транспортний засіб навантажувач фронтальний CASE 821E, що підтверджується актом приймання-передачі від 01.12.2016 (т. 1; а.с. 278).

Також, 02.12.2016 між громадянином України ОСОБА_4 (далі - установник управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельний майданчик» (далі - управитель) укладено договір управління майном №2/12 (т. 1; а.с. 278-280).

Відповідно до п. 1.1 договору управління майном №2/12 в порядку та на умовах, визначених цим договором, установник управління передає, а управитель приймає в управління виключно в інтересах установника управління на строк, визначений цим договором, наступне майно: технологічний засіб - екскаватор гусеничний KOBELCO SC 330 LC, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, ідент. № VIN-НОМЕР_2 який належить установнику управління на підставі свідоцтва про державну реєстрацію технологічного ТЗ серії НОМЕР_3, виданого ГУ Держпраці Запорізької області від 28.10.2015.

Пунктом 1.2 договору управління майном №2/12 передбачено, що передання майна в управління не тягне за собою переходу права власності на таке майно до управителя. Власником майна залишається установник управління.

Приписами пункту 1.3 договору управління майном №2/12 встановлено, що управитель має право від свого імені здійснювати щодо майна будь-які юридичні та фактичні дії, з урахуванням обмежень, встановлених у п. 1.4 цього договору, в інтересах установника управління. Управитель має право доручити іншій особі вчинити від його імені дії, необхідні для управління майном, але за дії обраного ним замісника відповідає, як за свої власні.

Згідно з п. 1.4 договору управління майном №2/12 управитель може здійснювати такі юридичні дії щодо майна лише виключно за згодою установника управління: відчужувати майно будь-яким способом; укладати щодо майна договори застави (іпотеки).

Договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 01.02.2019, а в частині обов'язків по розрахунках або відшкодуванні нанесених збитків - до повного проведення розрахунків та відшкодування збитків між сторонами. (п. 6.2 договору управління майном №2/12).

Договір управління майном №2/12 підписаний сторонами та засвідчений печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний майданчик».

На виконання умов договору управління майном №2/12 громадянин України ОСОБА_4 передав, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний майданчик» прийняло технологічний засіб - екскаватор гусеничний KOBELCO SC 330 LC, що підтверджується актом приймання-передачі від 02.12.2016 (т. 1; а.с. 281).

Докази визнання вказаних договорів управління майном недійсними в матеріалах справи відсутні.

В подальшому, 12.01.2017 між Приватним акціонерним товариством «Запорізьке кар'єроуправління» (далі - орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельний майданчик» (далі - орендодавець) укладено договір оренди основних засобів №120117 (далі - договір оренди) (т. 1; а.с. 39-41).

Відповідно до п. 1.1 договору оренди орендодавець передає, а орендар приймає в оренду основні засоби (техніку): навантажувач фронтальний САSЕ 821Е, вартість якого визначено за даними балансу орендодавця станом на дату укладення договору становить 2,5 млн.грн. (без ПДВ); екскаватор КОВЕLСО SК330LC, вартість якого визначено за даними балансу орендодавця станом на дату укладення договору становить 1 166 666,67 грн. (без ПДВ).

Згідно з п. 1.2 договору оренди вартість майна, що передається в оренду, збільшена на суму ПДВ, є вартістю, яка використовується сторонами для вирішення питань, пов'язаних із відновленням стану майна, що підлягає поверненню з оренди, відшкодуванням збитків, пов'язаних із втратою орендованого майна та ін.

Пунктом 1.3 договору оренди встановлено, що передача в оренду здійснюється: навантажувача фронтального САSЕ 821Е з 16.01.2017. Строк оренди становить з 16.01.2017 по 29.03.2017; екскаватора КОВЕLСО SК330LC з 01.02.2017. Строк оренди становить з 01.02.2017 по 29.03.2017. Передача здійснюється на території орендаря за актом приймання-передачі в оренду, що є невід'ємною частиною цього договору.

Основні засоби (техніка) передаються в оренду для їх використання за технологічним призначенням в межах господарської діяльності орендаря. Час оренди визначається, як фактичний погодинний час роботи основних засобів (техніки) (п. 1.4 договору оренди).

Вступ орендаря у користування орендованими основними засобами настає одночасно з підписанням сторонами акту приймання-передачі (п. 2.1 договору оренди).

У пунктах 2.3, 2.4 договору оренди сторони визначили, що передача техніки в оренду та її повернення здійснюється за актом приймання-передачі. Основні засоби (техніка) вважаються поверненими орендодавцю з оренди з часу підписання сторонами акта приймання-передачі з оренди.

Відповідно до п. 3.1 договору оренди орендна плата за оренду становить:

- навантажувача фронтального САSЕ 821Е встановлена сторонами за домовленістю та складає 1 година роботи екскаватора - 550,00грн. з ПДВ. Сторони домовились, що мінімальний час роботи навантажувача протягом робочого тижня не повинен становити менше 40 годин. Максимальний час роботи навантажувача протягом одного дня, не повинен перевищувати 20 годин з метою надання часу для його технічного огляду та обслуговування.

- екскаватора КОВЕLСО SК330LC встановлена сторонами за домовленістю та складає з 01.02.2017 по 28.02.2017. 1 година роботи екскаватора - 1.125грн. з ПДВ, а з 01.03.2017 по 29.03.2017 складає 1 година роботи екскаватора - 1208,25грн. з ПДВ. Сторони домовились, що мінімальний час роботи екскаватора протягом робочого тижня не повинен становити менше 40 годин. Максимальний час роботи екскаватора протягом одного дня, не повинен перевищувати 20 годин з метою надання часу для його технічного огляду та обслуговування.

Сторони домовились визначити обсяг кількості часів оренди кожні два тижні або календарний місяць, виходячи із фактичного часу роботи техніки, який визначається в акті здачі-приймання робіт (надання послуг), що складається та підписується сторонами по в середині та по останній даті календарного місяця (п. 3.2 договору оренди).

Згідно з п. 6.1 договору оренди договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2017, а в частині обов'язків по розрахунках або відшкодуванні нанесених збитків - до повного проведення розрахунків та відшкодування збитків між сторонами.

Договір підписаний сторонами та скріплений печатками підприємств.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору оренди уповноваженими представниками сторін - їх керівниками підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі основних засобів (техніки) в оренду від 16.01.2017 (навантажувач фронтальний CASE 821Е) та акт приймання-передачі основних засобів (техніки) в оренду від 01.02.2017 (екскаватор KOBELCO SK330LC) (т. 1; а.с. 42-43).

Також, уповноваженими представниками сторін - їх керівниками підписано та скріплено печатками наступні акти здачі-прийняття робіт (надання послуг): №ОУ-16 від 01.02.2017 на суму 115500,00 грн. (з ПДВ); №ОУ-17 від 15.02.2017 на суму 161400, 00 грн. (з ПДВ); №ОУ-22 від 28.02.2017 на суму 217660,00грн. (з ПДВ); №ОУ-35 від 29.03.2017 на суму 432998,96 грн. (з ПДВ) (т. 1; а.с. 44-47).

29.03.2017 уповноваженими представниками сторін - їх керівниками підписано та скріплено печатками акт приймання - передачі основних засобів (техніки) з оренди - навантажувача фронтальний CASE 821Е та екскаватора KOBELCO SK330LC (т. 1; а.с. 48).

Звертаючись до суду з позовними вимогами позивач вказує, що основні засоби (навантажувач фронтальний CASE 821Е та екскаватор KOBELCO SK330LC), які були передані в оренду Приватному акціонерному товариству «Запорізьке кар'єроуправління» за спірним договором, не ідентифіковані належним чином та не знаходяться у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний майданчик». Позивач стверджує, що, оскільки за відповідачем не зареєстровано право власності на основні засоби за договором оренди і відповідно на даний час не існує інформації про власника основних засобів, це свідчить про те, що договірних відносин не існувало та про те, що відповідачем при здійсненні господарської діяльності порушені вимоги постанови КМУ № 8 від 06.01.2010, що є підставою для визнання договору недійсним.

Як на підставу визнання оспорюваного договору недійсним, представник позивача також посилається на відсутність в договорі оренди документів обліку роботи спецтехніки, які передбачені наказом Міністерства статистики України № 149 від 13.06.1997, а саме: картки обліку роботи механізмів, журнали обліку роботи, довідки про виконанні роботи та інше.

Крім того, представник позивача вважає, що підставою визнання недійсним договору оренди основних засобів №120117 є те, що голова правління не мав права підписувати договори, оскільки діяло фінансове обмеження у 500 000 грн. відповідно до п. 9.59 статуту Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління».

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до частин 2, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України та статті 180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами статті 638 Цивільного кодексу України та статті 180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом пункту 3 статті 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Судом першої інстанції встановлено, що при укладенні договору оренди основних засобів №120117 від 12.01.2017 сторони узгодили всі істотні умови, а саме, предмет договору, його мету, характеристики, умови передачі, орендну плату та строк дії договору.

Так, пунктом 1.1. договору оренди передбачено, що орендодавець передає, а орендар приймає в оренду основні засоби (техніку): навантажувач фронтальний САSЕ 821Е, вартість якого визначено за даними балансу орендодавця, що станом на дату укладення договору становить 2,5 млн. грн. (без ПДВ); екскаватор КОВЕLСО SК330LC, вартість якого визначено за даними балансу орендодавця, що станом на дату укладення договору становить 1 166 666,67 грн. (без ПДВ).

Відповідно до пункту 6 Порядку відомчої реєстрації та ведення обліку великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.01.2010 № 8, юридичні і фізичні особи, іноземні фізичні і юридичні особи, особи без громадянства (що перебувають в Україні на законних підставах), які є власниками технологічних транспортних засобів чи використовують їх на законних підставах, або уповноважені ними особи (далі - власники) зобов'язані зареєструвати зазначені транспортні засоби протягом 10 днів після придбання або виникнення інших законних прав на їх використання, у тому числі у разі тимчасового ввезення на територію України.

Згідно з пунктом 7 Порядку технологічний транспортний засіб, що належить юридичній особі, реєструється за місцезнаходженням органу управління юридичної особи, а той, що належить фізичній особі, - за місцем проживання або перебування фізичної особи. Допускається реєстрація технологічного транспортного засобу за місцем його експлуатації, у тому числі того, що перебуває у постійному користуванні або оренді юридичної чи фізичної особи.

Реєстрація технологічного транспортного засобу здійснюється на підставі письмової заяви власника за зразком, згідно з додатками 1 і 2, до якої додаються копії документів, що підтверджують правомірність придбання технологічного транспортного засобу; наказу про призначення посадової особи, відповідальної за безпечну експлуатацію та технічний стан технологічного транспортного засобу (для юридичної особи); експлуатаційної документації, сертифіката відповідності, свідоцтва про визнання відповідності тощо (пункт 10 Порядку).

Приписами пункту 24 Порядку встановлено, що перереєстрація технологічного транспортного засобу здійснюється у разі зміни найменування чи імені власника, форми власності, місця знаходження органу управління юридичної особи чи місця проживання або перебування фізичної особи - власника технологічного транспортного засобу; втрати або непридатності до подальшого використання свідоцтва про реєстрацію чи номерного знака; зміни вузлів та агрегатів, що мають ідентифікаційні номери; у разі переобладнання технологічного транспортного засобу за умови проведення фахівцями експертно-технічного центру експертизи на відповідність нормативно-правовим актам з охорони праці та в інших випадках, передбачених цим Порядком.

Отже, реєстрація технологічного транспортного засобу повинна проводитись в органах Держпраці лише його власником або уповноваженою власником особою; реєстрація технологічного транспортного засобу в органах Держпраці повинна проводитись за місцем реєстрації (проживання, знаходження) його власника або, в окремих випадках, за місцем його експлуатації; передача власником технологічного засобу в оренду (в тимчасове користування, у відповідальне зберігання та інше) не є підставою для перереєстрації такого технологічного засобу.

Як вже було вказано вище, відповідно до договорів управління майном № 1/12 від 01.12.2016 та № 2/12 від 02.12.2016, фізичні особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний майданчик» прийняло в управління на строк, визначений вказаними договорами, майно, а саме: технологічний транспортний засіб навантажувач фронтальний CASE 821Е, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_4 та екскаватор гусеничний KOBELCO SC330 LC, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до п. 1.3 вказаних договорів управління майном ТОВ «Будівельний майданчик» має право від свого імені здійснювати щодо майна будь-які юридичні та фактичні дії, з урахуванням обмежень, встановлених у п. 1.4 договорів, а саме окрім відчужування майна будь-яким способом та укладання щодо майна договорів застави (іпотеки).

Тобто, відповідач від свого імені та в інтересах фізичних осіб мав право укласти оспорюваний договір оренди.

Отже, з договорів управління майном 1/12 від 01.12.2016 та № 2/12 від 02.12.2016 вбачається, що технологічний засіб - екскаватор гусеничний KOBELCO SC330 LC, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який є предметом оспорюваного договору оренди, знаходиться в управлінні у ТОВ «Будівельний майданчик» з правом використання його у своїй господарській діяльності на підставі укладеного договору управління майном №2/12 з його власником - ОСОБА_4 Зазначений технологічний засіб зареєстрований належним чином в Головному управлінні Держпраці Запорізької області на його власника, що посвідчується свідоцтвом про реєстрацію технологічного ТЗ серії НОМЕР_5 від 28.10.2015. Технологічний засіб - навантажувач фронтальний CASE 821Е, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_4, який є предметом оспорюваного Договору, знаходиться в управлінні у ТОВ "Будівельний майданчик" з правом використання його у своїй господарській діяльності на підставі укладеного договору управління майном №1/12 з його власником - ОСОБА_3 Зазначений технологічний засіб зареєстрований належним чином в Головному управлінні Держпраці Запорізької області на його власника, що посвідчується свідоцтвом про реєстрацію технологічного ТЗ серії НОМЕР_6 від 10.08.2016.

З огляду на вказане вище, суд першої інстанції правильно зазначив, що основні засоби (екскаватор гусеничний KOBELCO SC330 LC та навантажувач фронтальний CASE 821Е), які є предметом договору оренди основних засобів №120117 від 12.01.2017, зареєстровані у Головному управлінні Держпраці Запорізької області. Крім того, технічні засоби, яким користувався позивач, мали всі необхідні індивідуальні ознаки, оскільки мали державні номери.

Стосовно доводів позивача про відсутність в договорі оренди основних засобів №120117 від 12.01.2017 документів обліку роботи спецтехніки, які передбачені наказом Міністерства статистики України № 149 від 13.06.1997, а саме: картки обліку роботи механізмів, журнали обліку роботи, довідки про виконанні роботи та інше, то зазначені види документів не були передбачені умовами договору, як документи, які підтверджують факт виконання/надання послуг за договором. Обсяг та вартість оренди згідно з умовами договору оренди узгоджувались сторонами договору лише на підставі відповідних актів.

Більш того, зазначені позивачем форми документів не мають статусу первинних бухгалтерських документів, оскільки в їх змісті не зазначені дані про ціну, суму та розмір наданих послуг, як це передбачено Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні "

Згідно із статтею 17 Конституції України нормативно - правові акти міністерств підлягають державній реєстрації в порядку, установленому законом.

Спеціальний порядок державної реєстрації нормативно-правових актів установлено Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992.

Критерієм чинності таких актів та їх застосування є державна реєстрація нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та занесення до Єдиного державного реєстру нормативно - правових актів, який запроваджений згідно з Указом Президента України від 27.06.1996 № 468.

Наказ Міністерства статистики України № 149 від 13.06.1997 «Про затвердження типових форм первинних облікових документів з обліку роботи будівельних машин та механізмів» не зареєстрований в Мінюсті України, тому не є обов'язковим для виконання.

Наведені висновки визнані обґрунтованими Верховним Судом у Постанові від 22.08.2018 у даній справі.

Відносно тверджень позивача про те, що голова правління Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління» не мав права підписувати договір оренди основних засобів №120117 від 12.01.2017, оскільки діяло фінансове обмеження у 500 000 грн. відповідно до п. 9.59 статуту Приватного акціонерного товариства "Запорізьке кар'єроуправління", суд першої інстанції зазначив наступне.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 Цивільного кодексу України).

Стосовно правочину, то його юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

Відповідно до пункту 9.58 статуту Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління» в редакції, затвердженій загальними зборами акціонерів позивача (протокол №1 від 29.04.2011), правління є колегіальним виконавчим органом товариства, який здійснює управління поточною діяльністю товариства. Правління є підзвітним загальним зборам і наглядовій раді, організовує виконання їх рішень.

Згідно з п. 9.59 статуту ПрАТ «Запорізьке кар'єроуправління» з урахуванням змін до статуту, затверджених загальними зборами акціонерів позивача (протокол №1 від 25.04.2013), до компетенції правління належить вирішення усіх питань, пов'язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань що належить до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради. До компетенції правління належить, зокрема, укладання господарських угод, пов'язаних з обіговими коштами на суму до 500 000,00 грн.

Пунктом 9.42 статуту Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління» з урахуванням змін до статуту, затверджених загальними зборами акціонерів позивача (протокол №1 від 25.04.2013), передбачено, що до компетенції наглядової ради належить, зокрема, затвердження умов договорів, розмір яких перевищує максимальний розмір, визначений пунктом 9.59 статуту товариства, за поданням правління.

З матеріалів справи вбачається, що загальна вартість оренди техніки за договором оренди №120117 від 12.01.2017 відповідно до актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-22, ОУ-35, ОУ-16, ОУ-17 становила 927 558,96 грн.

Статтею 92 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Тобто, припис абзацу 1 частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац 2 частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

Тобто, у зв'язку з наведеним, контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом 2 частини 2 статті 98 Цивільного кодексу України); відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як видно з матеріалів справи, у преамбулі договору оренди №120117 від 12.01.2017 зазначено, що голова правління позивача ОСОБА_5 діє на підставі статуту товариства та директор відповідача Авраменко О.М. діє на підставі статуту.

Судом першої інстанції встановлено, що статут позивача в редакції, затвердженій загальними зборами акціонерів позивача (протокол №1 від 29.04.2011) було доповнено в пунктами 9.42 та 9.59 саме шляхом прийняття змін до статуту позивача, затверджених загальними зборами акціонерів позивача (протокол №1 від 25.04.2013), які оформлені окремим документом, копія якого долучена позивачем до матеріалів справи.

При цьому, статут позивача, затверджений загальними зборами акціонерів позивача (протокол №1 від 29.04.2011), копія якого долучена до позову, не містить положень пунктів 9.42 та 9.59 (щодо відповідних обмежень правління та затвердження умов договорів наглядовою радою), оскільки, як встановлено судом, такі доповнення положень статуту позивача в редакції від 29.04.2011 оформлені окремим документом - Зміни до статуту ПрАТ «Запорізьке кар'єроуправління», затверджені загальними зборами акціонерів позивача (протокол №1 від 25.04.2013).

У разі якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Проте, як зазначав відповідач, йому не було відомо про викладені у змінах до статуту положення, тим більше, що такі положення викладені у окремому документі.

З цього приводу Господарський суд міста Києва правильно вказав, що в преамбулі договору оренди №120117 від 12.01.2017 зазначено, що голова правління позивача діє на підставі статуту товариства, водночас, будь-яких вказівок на зміни до статуту позивача умови договору оренди №120117 від 12.01.2017 не містять, таких як: «…що діє на підставі статуту зі змінами» тощо, однак, як встановлено судом, сама редакція статуту позивача від 29.04.2011 не містить положень пунктів 9.42 та 9.59 (щодо відповідних обмежень правління та затвердження умов договорів наглядовою радою).

Також, позивачем не надано доказів, що ним було доведено до відома відповідача положення пунктів 9.42 та 9.59, що викладені у Змінах до статуту позивача, затверджених загальними зборами акціонерів позивача (протокол №1 від 25.04.2013), на які (зміни) відсутні посилання у договорі оренди №120117 від 12.01.2017, водночас відповідач щодо обізнаності у вказаних положеннях статуту зі змінами заперечує.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться зокрема такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім'я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Проте, місцевий господарський суд встановив, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату укладання договору оренди №120117 від 12.01.2017 відсутня будь-яка інформація щодо обмежень керівника Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління», в тому числі, на вчинення правочинів на суму більше 500000,00 грн.

Отже, Товариству з обмеженою відповідальністю «Будівельний майданчик» не було та не могло бути відомо про наявність обмежень щодо вчинення керівником позивача правочинів на суму більше 500000,00 грн., доказів протилежного ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції, позивачем не надано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за умови недоведеності позивачем, що його контрагент (відповідач) знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника позивача при укладенні договору оренди №120117 від 12.01.2017, такий договір не може бути визнаний з цих підстав недійсним.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми відносинами між юридичною особою та її органом, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Аналогічні правові позиції викладені у Постанові Верховного Суду від 25.10.2018 у справі №910/19164/17 та Постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №910/15410/16.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

За статтею 241 Цивільного кодексу України схвалення правочину не залежить від прийняття юридичного рішення про таке схвалення, підтвердженням схвалення правочину можуть бути дії з його виконання, вчинені особою, в інтересах якої його укладено; схвалення може також відбутися у формі мовчазної згоди чи у вигляді певних поведінкових актів (конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогічні правові висновки викладені у Постанові Верховного Суду від від 10.05.2018 у справі №910/7820/17.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору оренди №120117 від 12.01.2017 уповноваженими представниками сторін - їх керівниками підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі основних засобів (техніки) в оренду від 16.01.2017 (навантажувач фронтальний CASE 821Е) та акт приймання-передачі основних засобів (техніки) в оренду від 01.02.2017 (екскаватор KOBELCO SK330LC).

Уповноваженими представниками сторін - їх керівниками підписано та скріплено печатками наступні акти здачі-прийняття робіт (надання послуг): №ОУ-16 від 01.02.2017 на суму 115500,00 грн. (з ПДВ); №ОУ-17 від 15.02.2017 на суму 161400, 00 грн. (з ПДВ); №ОУ-22 від 28.02.2017 на суму 217660,00грн. (з ПДВ); №ОУ-35 від 29.03.2017 на суму 432998,96 грн. (з ПДВ).

Крім того, уповноваженими представниками сторін - їх керівниками підписано та скріплено печатками акт приймання - передачі основних засобів (техніки) з оренди - навантажувача фронтального CASE 821Е та екскаватора KOBELCO SK330LC від 29.03.2017.

Також, позивач включив до складу свого податкового кредиту з ПДВ податкові накладні на суму 784 560 грн., в тому числі ПДВ 130 760 грн., чим підтвердив прийняття правочину - договору оренди № 120117 від 12.01.2017, що укладений з відповідачем.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Приватне акціонерне товариство «Запорізьке кар'єроуправління» своїми діями підтвердило прийняття до виконання договору оренди №120117 від 12.01.2017 та відповідно його схвалило.

Суд першої інстанції також вказав, що в матеріалах справи наявні нотаріально посвідчені заяви свідків ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_2, в яких свідки підтверджують використання основних засобів (техніки) Приватним акціонерним товариством «Запорізьке кар'єроуправління».

Проте, суд апеляційної інстанції стосовно заяв свідків зазначає наступне.

Приватне акціонерне товариство «Запорізьке кар'єроуправління» до апеляційної скарги додало клопотання про залучення доказів до матеріалів справи, а саме: 1) копію протоколу допиту свідка ОСОБА_2 по кримінальному провадженню №0005384 за ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України від 20.02.2018; 2) копію клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження від 04.02.2019; 3) копію клопотання про надання письмового дозволу на розголошення відомостей, отриманих в ході досудового розслідування від 06.02.2019; 4) копію письмового дозволу на розголошення матеріалів кримінального провадження, виданого прокурором Запорізької місцевої прокуратури №3 від 08.02.2019.

Колегія суддів у судовому засіданні 02.04.2019 долучила вказані докази до матеріалів справи.

Дослідивши копію протоколу допиту свідка ОСОБА_2 по кримінальному провадженню №0005384 за ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України від 20.02.2018, колегія суддів встановила, що свідок ОСОБА_2 при допиті 20.02.2018 навпаки заперечував використання основних засобів (техніки) Приватним акціонерним товариством «Запорізьке кар'єроуправління».

Також, стосовно показань свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що інформація про використання техніки стала відома їм з позовної заяви у даній справі.

Так, згідно із частиною 1 статті 87 Господарського процесуального кодексу України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

Щодо заяви свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 колегія суддів встановила, що ОСОБА_8 займав посаду учня слюсара - чергового по ремонту обладнання, яка не передбачає використання вказаної праці на навантажувачі.

Таким чином, заяви свідків не приймаються судом апеляційної інстанції в якості належних та допустимих доказів, оскільки за приписами частини 2 статті 87 Господарського процесуального кодексу України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. В даному випадку факт прийняття позивачем до виконання договору оренди №120117 від 12.01.2017 та відповідно його схвалення підтверджується наступними доказами: актом приймання-передачі основних засобів (техніки) в оренду від 16.01.2017 (навантажувач фронтальний CASE 821Е); актом приймання-передачі основних засобів (техніки) в оренду від 01.02.2017 (екскаватор KOBELCO SK330LC); актами здачі-прийняття робіт (надання послуг): №ОУ-16 від 01.02.2017 на суму 115500,00 грн. (з ПДВ); №ОУ-17 від 15.02.2017 на суму 161400, 00 грн. (з ПДВ); №ОУ-22 від 28.02.2017 на суму 217660,00грн. (з ПДВ); №ОУ-35 від 29.03.2017 на суму 432998,96 грн. (з ПДВ); актом приймання - передачі основних засобів (техніки) з оренди - навантажувача фронтального CASE 821Е та екскаватора KOBELCO SK330LC від 29.03.2017; податковими накладними на суму 784 560 тис. грн., в тому числі ПДВ 130 760 грн.

Однак, колегія суддів вказує, що зазначення судом першої інстанції, що в матеріалах справи наявні нотаріально посвідчені заяви свідків, не може бути підставою для скасування рішення, оскільки це не призвело до прийняття необгрунтовного та незаконного рішення суду першої інстанції.

Стосовно посилань апелянта, що всупереч пункту 2 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України судом не надано оцінки та не вмотивовано відхилення доказів, наданих позивачем щодо кримінального провадженя №0005384, суд апеляційної інстанції зазначає, що звернення Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління» із заявою до Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за кримінальним провадженням №0005382 не є доказами для визнання договору оренди недійсним. Відповідно до частини 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України лише вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов'язковим для господарського суду що розглядає справу прро правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок.

Також, колегія суддів вказує, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011, пункт 58).

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено, що його контрагент (відповідач) знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника позивача при укладенні договору оренди, крім того в матеріалах справи наявні докази того, що позивач своїми діями підтвердив прийняття до виконання договору оренди №120117 від 12.01.2017 та схвалив його, тому позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління» є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, місцевий господарський суд правильно зазначив, що, оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду, не порушено відповідачем, то позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди від 12.01.2017 №120117 не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

За таких обставин решту аргументів апелянта, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи апеляційної скарги скаржника не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/19776/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/19776/17 залишити без змін.

Матеріали справи №910/19776/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено та підписано 15.04.2019.

Головуючий суддя Ю.Б.Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка