ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"02" квітня 2019 р. Cправа № 902/750/18

Суддя Господарського суду Вінницької області Нешик О.С., при секретарі судового засідання Шаравській Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Селянського фермерського господарства "Явір", с.Сьомаки Хмільницького району Вінницької області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр", м.Гнівань Тиврівського району Вінницької області

про стягнення здійсненої попередньої оплати в сумі 46235,32 грн

за участю представників сторін:

позивача: Корнійчука С.А., діє на підставі ордера;

відповідача: Страшка А.А., дає на підставі ордеру;

присутніх: ОСОБА_1 паспорт, ОСОБА_2, паспорт

В С Т А Н О В И В :

До Господарського суду Вінницької області 23.11.2018 надійшла позовна заява Селянського фермерського господарства "Явір" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" здійсненої позивачем попередньої оплати товару в сумі 54540,00 грн.

За вказаним позовом ухвалою суду від 17.12.2018 відкрито провадження у справі №902/750/18, вирішено її розгляд здійснити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

11.01.2019 від відповідача надійшов відзив №25 від 10.01.2019 на позовну заяву, в якому останній зазначає, що позовні вимоги не визнає, оскільки кошти, які є предметом спору та надійшли від позивача були зараховані в рахунок погашення заборгованості, яка рахувалася за Селянським фермерським господарством "Явір" за поставлений відповідачем товар в 2013-2014 роках.

30.01.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній заперечує проти позиції відповідача, при цьому, зазначаючи, що перераховані на рахунок відповідача кошти мали цільове призначення. Разом з тим, відповідач самостійно зарахував кошти в рахунок нібито існуючого боргу за поставлений товар позивачу.

Також, 30.01.2019 від позивача надійшла заява (вх. №02.1-34/824/19 від 30.01.2019) про уточнення позовних вимог, якою останній зменшує розмір позовних вимог у зв'язку із сплатою відповідачем коштів у розмірі 8304,68 грн. Таким чином, позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" 46235,32 грн боргу за непоставлений товар та ненадані автопослуги.

Ухвалою суду від 31.01.2019 вказану заяву прийнято до розгляду, у зв'язку із чим, подальший розгляд справи здійснюється із врахуванням суми, визначеної у заяві.

11.02.2019 від відповідача надійшло заперечення №202 від 08.02.2019 на відповідь на відзив, в якій останній зазначив про відсутність заборгованості перед Селянським фермерським господарством "Явір". Так, відповідач вказує, що ним, визнано заборгованість перед позивачем в сумі 8304,68 грн, яка була зворотно перерахована, згідно платіжного доручення №3404 від 05.12.2018. Окрім того, зазначає, що за рахунок решти отриманої від позивача суми коштів (46235,32 грн) була погашена безнадійна дебіторська заборгованість, яка рахувалася за позивачем

В подальшому судом постановлено ухвалу від 07.03.2019 про закриття підготовчого провадження та призначення справи для судового розгляду по суті на 02.04.2019.

На визначену судом дату (02.04.2019) з'явилися представники обох сторін. Так, в судовому засіданні представник позивач підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача проти позовних вимог заперечив.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Між селянським фермерським господарством "Явір" (далі по тексту також - позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" (далі по тексту також - відповідач) була досягнута усна домовленість, за умовами якої позивач зобов'язувався здійснити оплату узгодженого товару в розмірі 43500,00грн, а відповідач зобов'язувався доставити його власним автотранспортом з оплатою позивачем автопослуг на загальну суму 11040,00 грн.

В подальшому СФГ "Явір" на підставі рахунків-фактур №51 від 08.10.2018 та №52 від 08.10.2018 виписаних на загальну суму 54540,00 грн здійснило оплату товару та автопослуг на користь ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" у визначеному розмірі, що підтверджується випискою з банку по рахунку від 09.10.2018 (а.с.11).

Проте, відповідач в порушення досягнутої домовленості зобов'язання по поставці товару не виконав.

11.10.2018 позивач, в порядку ст.530 ЦК України, звернувся до відповідача з вимогою про поставку оплаченого товару в семиденний термін з моменту виставлення даної вимоги, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком поштового зв'язку від 11.10.2018.

Відповідач на вказану вимогу не відреагував, у зв'язку із чим, на адресу останнього позивачем була направлена вимога повернути грошові кошти в сумі 54540,00 грн, які перераховані СФГ "Явір". Факт направлення вказаної вимоги на адресу відповідача підтверджується описом вкладення у цінний лист від 22.10.2018 та поштовою накладною від 22.10.2018 (а.с.14).

Однак, дана вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення, зобов'язання з поставки товару не виконано, повернення грошових коштів на рахунок позивача не здійснено, у зв'язку із чим позивач звернувся до суду з відповідною позовною заявою.

З урахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.2 ст.205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною 1 статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За приписами ч.1 ст.181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір, відповідно до ст.638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ст.642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Враховуючи викладене та зважаючи на зміст спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли господарські правовідносини з поставки товару, шляхом укладення договору поставки у спрощений спосіб.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до норм ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як зазначалось раніше, 11.10.2018 позивачем направлялася вимога про поставку оплаченого товару в семиденний термін з моменту виставлення даної вимоги. Однак, відповідач у визначений строк товар не поставив.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання, внаслідок якої припиняється зобов'язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов'язання.

Тобто, виходячи з аналізу положень статті 693 Цивільного кодексу України умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця .

У даному випадку судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з вимогою від 22.10.2018 повернути грошові кошти за непоставлений товар в сумі 54540,00 грн, які перераховані СФГ "Явір".

В ході судового розгляду, відповідач визнав факт сплати позивачем грошових коштів у сумі 54540,00 грн, а також обставину щодо не поставки товару. Разом з тим, керуючись переконанням щодо наявності у позивача заборгованості, здійснив часткове зарахування коштів у розмірі 46235,42 грн в рахунок їх погашення, решту суми в розмірі 8304,68 грн повернув позивачу. Таким чином, відповідач вважає, що в даній справі відсутній предмет спору.

Суд критично оцінює позицію відповідача з огляду на наступне.

Так, з метою припинення наявних, на думку відповідача, зобов'язань позивача, відповідач зарахував в рахунок їх погашення, кошти, які були перераховані СФГ "Явір" в межах правовідносин, які виникли між сторонами на підставі рахунків-фактур №51 від 08.10.2018 та №52 від 08.10.2018. Тобто, в односторонньому порядку змінив призначення платежу позивача та зарахування своїх вимог.

Разом з тим, як слідує з матеріалів справи, зокрема з виписки по рахунку (а.с.11) позивачем чітко визначено призначення перерахованих відповідачу коштів: "згідно рахунку №52 від 08.10.2018 та згідно рахунку №51 від 08.10.2018" .

Частиною першою статті 1089 Цивільного кодексу України визначено, що за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувач) у цьому чи іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором.

Загальний порядок здійснення переказу коштів в Україні, а також відповідальність суб'єктів переказу регулюються Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

У пункті 32.3 статті 32 вказаного Закону встановлено, що банки зобов'язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 Закону.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України №22 від 21.01.2004 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 року за №377/8976 (далі-Інструкція), платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Пунктом 2.9 зазначеної Інструкції передбачено, що банк не має права робити виправлення в розрахунковому документі клієнта, за винятком випадків, обумовлених пунктом 2.26 цієї глави та іншими нормативно-правовими актами Національного банку.

У розумінні наведених норм визначення призначення платежу належить виключно платнику. Платник може змінити реквізит "призначення платежу" до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення. Відповідно отримувач коштів в свою чергу не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу. Спрямування коштів на погашення інших заборгованостей, ніж ті що визначені в призначенні платежу, може мати місце у випадку відсутності чіткого зазначення призначення платежу.

У даному випадку, як слідує із змісту виписки, відповідач чітко визначив призначення платежу, надав повну інформацію про платіж (спрямування коштів), зазначивши в рахунок чого мають бути спрямовані сплачені ним кошти.

Також суд вважає, що відсутні правові підстави застосування до відносин між сторонами положень ст.601 ЦК України, оскільки, як зазначено учасниками справи: відповідач не звертався до позивача з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

З огляду на вищевикладене, оцінивши подані докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 8, 13, 14, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" (вул.Леніна, б.85, м.Гнівань Тиврівського району Вінницької області, 23310, ) на користь Селянського фермерського господарства "Явір" (вул.Шабовта, б.17, с.Сьомаки Хмільницького району Вінницької області, 22070, ) 46235,32 грн - заборгованості за непоставлений товар; 1762,00 грн - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 12 квітня 2019 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - Селянське Фермерське Господарство "Явір", вул.Шабовта, б.17, с.Сьомаки Хмільницького району Вінницької області, 22070;

3 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр", вул.Леніна, б.85, м.Гнівань Тиврівського району Вінницької області, 23310