ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2019 р. Справа№ 910/14018/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Чорної Л.В.

Секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.

За участю представників учасників процесу згідно протоколу судового засідання від 08.04.2019.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі № 910/14018/18 (суддя Гулевець О.В., м. Київ, повний текст рішення складено 28.12.2018)

за позовом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ

до BIEP Глобал Партнерс, Л.П. (VR Clobal Partners, L.P.), Джоржтаун, Великий Кайман, Кайманові Острови

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: державне підприємство "Південна залізниця", м. Київ

про визнання недійсним пункту договору

За результатом розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі № 910/14018/18 відмовлено в позові повністю.

Рішення мотивоване тим, що суд дійшов до висновку про обґрунтованість доводів позивача, що пункт 3.5 кредитного договору про відкриття кредитної лінії № К-03/140 від 07.03.2012 в редакції договору про внесення змін та доповнень № ДУ-33/14 від 19.02.2013 суперечить п. 6.9 кредитного договору та п. 7 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011 року № 809, ч. 1 ст. 203 ЦК України та наявність у зв'язку із цим, згідно із ст. 215 ЦК України, підстави для визнання вказаного пункту договору недійсним, однак, оскільки позивачем заявлено вимоги з пропуском позовної давності, а відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності, то у задоволенні заявлених позивачем вимог про визнання недійсним пункту 3.5 договору кредиту в редакції договору про внесення змін та доповнень № ДУ-33/14 від 19.02.2013 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № К-03/140 від 07.03.2012 слід відмовити.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Підстава апеляційної скарги обґрунтовується тим, що позивач, як нова юридична особа, зареєстрована лише 21.10.2015, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, таким чином, позивач не мав правових підстав для звернення до суду за захистом порушеного права до 21.10.2015, оскільки раніше вказаної дати позивач, як суб'єкт господарювання та учасник господарських правовідносин не існував, тобто, позивач не є стороною за договором кредиту від 07.03.2012 і договору про внесення звімо та доповнень № ДУ-33/14 від 19.02.2013, відповідно, тому встановлення судом початку строку позовної давності для позивача - 19.02.2013, є помилковим.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 у справі № 910/14018/18 відкрито апеляційне провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі № 910/14018/18 призначено на 11.03.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 у справі № 910/14018/18 заяву Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" в порядку ст. 52 ГПК України № 09-1-8/190 від 04.03.2019 задоволено; замінено відповідача у справі № 910/14018/18 публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (01001, м. Київ, пров. Шевченка, 12, ідентифікаційний код 00039002) на його правонаступника - BIEP Глобал Партнерс, Л.П.:190 Елжін Авеню, Джоржтаун, Великий Кайман, KY1-9005, Кайманові Острови (VR Clobal Partners, L.P.:190 Elgin Avenue, George Town, Grand Cayman KY-9005, Cayman Islands).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 у справі № 910/14018/18 відкладено розгляд апеляційної скарги акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі № 910/14018/18 на 01.04.2019.

01.04.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від BIEP Глобал Партнерс, Л.П. (VR Clobal Partners, L.P.) надійшла заява б/н від 01.04.2019 щодо вручення судових документів у справі представникам BIEP Глобал Партнерс, Л.П., в якій зазначено, що встановлений Конвенцією порядок вручення судових документів застосовується у випадках, якщо учасник судового провадження знаходиться за кордоном та не має на території України філій, представництв та інших відособлених підрозділів, а також уповноважених представників. Також у заяві міститься прохання направляти судові документи у справі № 910/14018/18, які адресовані відповідачу, на адресу його представників: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 47, офіс 3, Адвокатське об'єднання "Ел Сі Еф".

На підставі ст.ст. 216, 270 ГПК України ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2019 розгляд справи № 910/14018/18 відкладено на 08.04.2019.

Представник позивача у судовому засіданні 08.04.2019 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі № 910/14018/18 скасувати, вимоги апеляційної скарги задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 08.04.2019 заперечив проти доводів апеляційної скарги, зокрема, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі № 910/14018/18 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Третя особа - Державне підприємство "Південна залізниця" у відзиві на апеляційну скаргу вважає апеляційну скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, з підстав та мотивів викладених у ній, крім того, у зв'язку із територіальною віддаленістю місцезнаходження підприємства від міста Києва просить розгляд справи № 910/14018/18 здійснювати без участі представника третьої особи - Державного підприємства "Південна залізниця".

Згідно із ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, доводи відзивів на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 07.03.2012 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Південною залізницею, як позичальником, в подальшому - Державне підприємство "Південна залізниця", правонаступником якого є ПАТ "Українська залізниця" укладений кредитний договір про відкриття кредитної лінії № К-03/140, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлюваної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 105 000 000,00 доларів США, на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором.

Відповідно до п. 2.2 договору дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 03 березня 2015 року.

Згідно із п. 3.2 договору, проценти за користування кредитом нараховуються банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами та сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі 11% річних.

Нарахування банком процентів здійснюється з дати перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок Позичальника по дату повного і остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії коштів. При розрахунку процентів використовується метод "факт/360", виходячи із фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році.

Проценти нараховуються банком щомісячно в останній робочий день місяця за період з дати першої видачі по день, що передує останньому робочому дню місяця, в якому наданий кредит, та надалі за період з дати попереднього нарахування по день, що передує останньому робочому дню поточного місяця, а також в день остаточного повернення кредиту, визначеного п.2.2 цього договору.

Пунктом 3.5 договору передбачено, що за наявності заборгованості по кредиту та/або плати за кредит, сторони встановлюють наступну черговість погашення Позичальником заборгованості:

- в першу чергу сплаті підлягає нарахована, але не сплачена в строк плата за кредит;

- в другу чергу сплаті підлягає нарахована плата за кредит, строк сплати якої ще не сплинув;

- в третю чергу сплаті підлягає неустойка, передбачена цим договором.

Заборгованість за кредитом, строк сплати якої ще не настав, погашається Позичальником в строк, передбачений п. 2.2 цього договору.

Погашення позичальником заборгованості кожної наступної черги повинна відбуватися виключно після повного погашення заборгованості кожної попередньої черги. Сторони встановлюють, що банк має право самостійно зараховувати кошти, які направлені позичальником на погашення заборгованості, згідно встановленої черговості.

З підписанням цього договору, у відповідності з чинним законодавством України, позичальник надає банку право самостійно приймати рішення щодо зміни черговості погашення заборгованості позичальника за цим договором. Банк інформує позичальника у письмовій формі на його запит про застосовану черговість погашення кредитної заборгованості.

Цей договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженим представниками сторін, отримання погодження Міністерства інфраструктури України і Міністерства фінансів України/ скріплення печатками сторін, та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором. (п. 6.1 договору).

В пункті 6.9 договору сторонами передбачено, що всі зміни та доповнення до цього договору щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту, виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом, обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань вносяться за погодженням Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі, набувають чинності з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та є невід'ємними частинами цього договору.

Договором про внесення змін та доповнень № ДУ-33/14 від 19.02.2013 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № К-03/140 від 07.02.2012 пункт 3.5. викладено у новій редакції:

"Сторони встановлюють наступну черговість погашення Позичальником заборгованості (згідно встановленого пріоритету - зверну вниз):

- на погашення прострочених до сплати понад 31 день проценти за користування кредитом;

- на погашення простроченої до сплати понад 31 день суми комісійної винагороди;

- на погашення прострочених до сплати не більше ніж на 31 день процентів за користування кредитом;

- на погашення простроченої до сплати не більше ніж 31 день суми комісійної винагороди;

- на погашення простроченої до сплати суми кредиту;

- сплата нарахованих процентів за користування кредитом;

- сплата нарахованої комісійної винагороди;

- сплата суми кредиту;

- сплата неустойки (пені, штрафів)

Погашення позичальником заборгованості кожної наступної черги повинна відбуватися виключно після повного погашення заборгованості кожної попередньої черги.

Сторони встановлюють, що банк має право самостійно зараховувати кошти, які направлені позичальником на погашення заборгованості, згідно встановленої черговості.

З підписанням цього договору, у відповідності з чинним законодавством України, позичальник надає банку право самостійно приймати рішення щодо зміни черговості погашення заборгованості позичальника за цим договором. Банк інформує позичальника у письмовій формі на його запит про застосовану черговість погашення кредитної заборгованості".

На думку позивача, всупереч п. 6.9 кредитного договору та Порядку погодження залучення державними підприємствами, в тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 809 від 15.06.2011, Державне підприємство "Південна залізниця" не отримало погодження від Міністерства фінансів України та Міністерства інфраструктури України на внесення у пункт 3.5 кредитного договору змін.

Оскільки, пункт 3.5. кредитного договору про відкриття кредитної лінії № К-03/140 від 07.03.2012 в редакції договору про внесення змін та доповнень № ДУ-33/14 від 19.02.2013 суперечить п. 6.9 кредитного договору та п. 7 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011 року № 809, а також інтересам держави та суспільства, що є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання пункту 3.5 кредитного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ "Укрзалізниця" (з 31.10.2018 АТ «Укрзалізниця») та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Із урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення ЦК України, ГК України та ГПК України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод (їх частин недійсними) недійсними.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір (із урахуванням змін та доповнень до нього) є кредитним договором.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 ст. 345 ГК України передбачено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Постановою Кабінету Міністрів України № 809 від 15.06.2011 затверджено Порядок погодження залучення державними підприємствами, в тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, який визначає процедуру погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі (далі - підприємства), кредитів (позик) шляхом укладення кредитного договору, договору позики або випуску облігацій підприємства (далі - залучення кредиту (позики), у результаті якого виникають зобов'язання щодо повернення коштів, та надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантій або поруки за таким зобов'язанням погоджується: Мінфіном - щодо внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик); органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю (далі - уповноважений орган), - щодо внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик). За змістом пункту 3 Порядку, для погодження залучення підприємством кредиту (позики), підприємство подає Мінфіну або уповноваженому органу заяву, до якої додаються: у разі погодження залучення кредиту (позики), зокрема, проект кредитного договору (договору позики, проспекту емісії або рішення про закрите (приватне) розміщення облігацій підприємства, а в разі надання повноважень щодо залучення кредиту (позики) - також проект відповідного договору), який зокрема: повинен передбачати напрями використання залучених коштів, що відповідають визначеній установчими документами меті діяльності підприємства, плату за користування кредитом (позикою), яка відповідає тій, що склалася на ринку фінансових послуг на момент подання заяви, а також право підприємства на дострокове виконання зобов'язань за кредитом (позикою); не може передбачати дострокове виконання зобов'язань за кредитом (позикою) з ініціативи кредитора із необґрунтованими фінансовими втратами (за винятком здійснення запозичення у формі випуску облігацій підприємства), неконкурентний спосіб переходу права власності на майно підприємства, а також не повинен містити положень щодо обов'язкового дострокового виконання зобов'язань на вимогу кредитора (інвестора) у разі зниження кредитного рейтингу України та/або підприємства;

Згідно із статті 67 ГК України та положень Порядку, на державне підприємство, у тому числі господарське товариство (крім банків), у статутному капіталі якого 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі (надалі - Підприємство) лежить обов'язок погодження залучення кредитів (позик) шляхом укладення кредитного договору, у результаті якого виникають зобов'язання щодо повернення коштів, щодо внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик) з Міністерством фінансів України.

Зі змісту наданих позивачем до матеріалів позовної заяви листів Міністерства інфраструктури України за № 2282/11/10-12 від 07.03.2012 та Міністерства фінансів України № 31-12110-09/68-10/8210 від 02.04.2012 вбачається, що відповідними центральними органами виконавчої влади Південній залізниці було надано погодження на укладення кредитного договору на умовах трирічного строку користування кредитом та без комісійних платежів.

Договором про внесення змін та доповнень № ДУ-33/14 від 19.02.2013 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № К-03/140 від 07.02.2012 сторони внесли зміни та виклали у новій редакції пункт 3.5, згідно із яким встановили іншу черговість погашення позичальником заборгованості.

Однак, у п. 6.9 договору сторонами передбачено, що всі зміни та доповнення до цього договору щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту, виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом, обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань вносяться за погодженням Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі, набувають чинності з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та є невід'ємними частинами цього договору.

Відповідно до п. 7 Порядку, зміни до кредитного договору (договору позики), договору поруки або договору про надання гарантії, а також до умов розміщення облігацій підприємства щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту (позики), виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом (позикою), обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань за кредитами (позиками) підлягають погодженню з Мінфіном або уповноваженим органом відповідно до цього Порядку шляхом подання техніко-економічного обґрунтування необхідності внесення таких змін.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, станом на час розгляду спору матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних в розумінні статей 76, 77, 78, 91 ГПК України доказів на підтвердження отримання у відповідності до пункту 7 Порядку та пункту 6.9 кредитного договору погодження Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі на внесення змін до умов кредитного договору №К-03/140 від 07.02.2012 шляхом укладення договору про внесення змін та доповнень №ДУ-33/14 від 19.02.2013.

Принагідно слід зазначити, що листи Міністерства фінансів України та Міністерства інфраструктури України № 2282/11/10-12 від 07.03.2012, № 31-12110-09/68-10/8210 від 02.04.2012 не є доказами отримання таких погоджень, враховуючи той факт, що вказаними листами погоджено позичальнику укладення договору, а не внесення до нього змін, що, відповідно до умов договору, потребує окремого погодження відповідним уповноваженим органом.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що зміст спірного пункту 3.5 кредитного договору про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012 в редакції договору про внесення змін та доповнень № ДУ-33/14 від 19.02.2013 суперечить п. 6.9 кредитного договору та п. 7 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 № 809, оскільки не відповідає основним умовам, що були погоджені уповноваженими органами - профільними міністерствами, у зв'язку із чим, згідно із ст. 215 ЦК України, наявні підстави для визнання вказаного пункту договору недійсним.

Отже, позивач довів в розумінні статті 74 ГПК України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а тому колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що вимога позивача про визнання недійсним пункту 3.5 договору про відкриття кредитної лінії № К-03/140 від 07.03.2012 в редакції договору про внесення змін та доповнень № ДУ-33/14 від 19.02.2013, є обґрунтованою.

Як вбачається із матеріалів справи, 14.11.2018 від відповідача до господарського суду першої інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому крім заперечень проти позову, містилась заява про застосування строку позовної давності.

Із приводу заявленого клопотання колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" () утворено згідно із Законом України "Про особливості утворення публічно акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" (далі - Закон) та постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Постанова КМУ від 25.06.2014).

Статут ПАТ "Українська залізниця" затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735.

В подальшому, 21.10.2015 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців було внесено запис про проведення державної реєстрації юридичної особи ПАТ "Українська залізниця".

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 ПАТ "Українська залізниця" утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (аналогічні положення також містяться у ст.ст. 2, 3 Закону). Серед таких підприємств зазначено, зокрема, ДП "Південна залізниця", яке є стороною кредитного договору, права та обов'язки за яким перейшли до позивача, як правонаступника.

Аналогічна інформація про те, що ПАТ "Українська залізниця" є правонаступником щодо ДП "Південна залізниця" також наявна у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із фактом, встановленим господарським судом першої інстанції, що ПАТ "Українська залізниця" є правонаступником прав та обов'язків ДП "Південна залізниця", яке, відповідно, було обізнане щодо наявності вказаного договору й договорів про внесення змін і доповнень до нього з моменту їх укладання.

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 5013/492/12, від 02.09.2014 у справі № 915/1437/13.

Так, кредитний договір про відкриття кредитної лінії № К-03/140 та договір про внесення змін та доповнень № ДУ-33/14 були укладені 07.03.2012 та 19.02.2013, відповідно.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, а статтею 254 цього кодексу визначено, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч.1), а відповідно до статті 261 наведеного кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1).

Отже, днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати наступний день вчинення правочину, тобто 08.03.2012 - дата укладення кредитного договору та 20.02.2013 - дата укладення договору про внесення змін та доповнень, і сплив позовної давності є у відповідні число та місяць останнього року, тобто такі, що відповідають числу та місяцю настання події - укладання правочину, тобто - 07.03.2015 та 19.02.2016, відповідно.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 19.10.2018.

Щодо твердження скаржника про те, що строки позовної давності не пропущені, оскільки ПАТ "Укрзалізниця" є новою юридичною особою, утвореною на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття і зокрема з ДП "Південна залізниця", тому позивач не мав правових підстав для звернення з метою захисту порушеного права до 21.10.2015, тобто дати свого утворення, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом встановлено, що доказів неможливості вчасного звернення з відповідним позовом позичальником за кредитним договором - матеріали справи не містять.

Принагідно, слід зазначити, що звернення позивача до суду з вказаним позовом відбулось лише після звернення Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" до суду з позовом про стягнення з ПАТ "Українська залізниця" заборгованості, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням позичальником його зобов'язань за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № К-03/140 від 07.03.2012.

Отже, оскільки судом не встановлено, а позивачем, в свою чергу, не доведено наявності обставин, які зробили своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим, суд приходить до висновку про відсутність поважних причин пропуску позовної давності для звернення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" до господарського суду з даним позовом.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позовна вимога про визнання недійсним пункту 3.5 кредитного договору № К-03/140 в редакції договору про внесення змін та доповнень № ДУ-33/14, доведені позивачем, обґрунтовані матеріалами справи та відповідачем не спростовані, однак, позов поданий позивачем після спливу строку позовної давності, про що заявлено відповідачем, що є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом позовної давності.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду під час перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі № 910/14018/18 дійшла висновку, що господарським судом першої інстанції, незважаючи на наявність підстав для визнання недійсним п. 3.5 кредитного договору, правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі 910/14018/18 та для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", відсутні.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Скаржником у апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального права, передбачених ч. 3 ст. 277 ГПК України, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі № 910/14018/18.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги - акціонерне товариство "Українська залізниця", згідно із ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 у справі № 910/14018/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" без задоволення.

2. Справу № 910/14018/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 289-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11.04.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

Л.В. Чорна