ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/115/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Кучко А.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" (61001, м. Харків, вул. Актюбінська, 24) 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Харківська міська рада (61200, м. Харків, майдан Конституції, 7)
до Акціонерного товариства "Харківобленерго" (61037, м. Харків, вул. Плеханівська, 149)
про зобов'язання припинити зловживання правом на відключення від енергопостачання
за участю представників:

від позивача - ОСОБА_1, згідно договору про надання правової допомоги № 04/02/2019 від 04.02.2019

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність №01-26/5585 від 08.10.2018

від третьої особи - не прибув

ВСТАНОВИВ:

Судові процедури.

На розгляд Господарського суду Харківської області подано позов Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" до Акціонерного товариства "Харківобленерго", в якому позивач просить зобовязати Акціонерне товариство "Харківобленерго" припинити зловживання правом на відключення від енергопостачання тягових підстанцій Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" як такого, що суперечить вимогам Закону України "Про міський електричний транспорт" та може порушити права інших осіб.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що КП "Міськелектротранссервіс" є підприємством, яке забезпечує надійне енергопостачання наземного електричного транспорту та безпеки дорожнього руху, тому відключення його обєктів від електропостачання суперечить приписам статті 18 Закону України "Про міський електричний транспорт" та призведе до порушення права та інтересів усіх споживачів з послуг по перевезенню міським електричним транспортом міста Харкова, при цьому, найбідніші та забезпечені пільгами (які гарантовані державою) верстви населення будуть позбавлені можливості пересування містом.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.01.2019 відкрито провадження у справі № 922/115/19, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 18.02.2019 об 11:00. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Харківську міську раду.

07.02.2019 через загальний відділ діловодства господарського суду Харківської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 3459), в якому відповідач проти позову заперечив посилаючись на відсутність у матеріалах справи доказів зловживання АТ "Харківобленерго" правом на відключення. Відповідач зауважив, що при надісланні повідомлення про припинення подачі електроенергії він діяв в межах та із дотриманням порядку, передбаченого укладеним між сторонами договором про постачання електричної енергії №37 від 19.03.2012, із врахуванням положень чинного законодавства про електроенергетику.

11.02.2019 через загальний відділ діловодства господарського суду Харківської області від позивача надійшло клопотання про долучення доказів (вх. № 3558), які досліджено та приєднано до матеріалів справи.

14.02.2019 через загальний відділ діловодства господарського суду Харківської області від 3-ої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача надійшли пояснення (вх. № 4098), які досліджено та приєднано до матеріалів справи.

15.02.2019 через загальний відділ діловодства господарського суду Харківської області від позивача надійшли пояснення (вх. № 4182) з додатковими документами, які досліджено та приєднано до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 18.02.2019 на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України відкладено підготовче засідання на 04.03.2019 о 10:40.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.03.2019 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 26.03.2019 о 12:00.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 26.03.2019 на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України в судовому зсіданні оголошено перерву до 14:00 02.04.2019.

В судовому засіданні 02.04.2019 позивач заявлений позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, який просив суд задовольнити та зобовязати Акціонерному товариству "Харківобленерго" припинити зловживання правом на відключення від енергопостачання тягових підстанцій Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" як такого, що суперечить вимогам Закону України "Про міський електричний транспорт" та може порушити права інших осіб.

В судовому засіданні 02.04.2019 відповідач проти позову заперечив повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача в судове засідання 02.04.2019 не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена своєчасно та належним чином (т.с. ІІ а.с. 74, 77-78).

З огляду на те, що у матеріалах справи достатньо документів для правильного вирішення спору по даній справі, у судовому засіданні 02.04.2019 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду по даній справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення учасників справи, господарським судом встановлено наступне:

19.03.2012 між Акціонерним товариством "Харківобленерго" (постачальник) та Комунальним підприємством "Міськелектротранссервіс" (споживач) укладено договір про постачання електричної енергії № 37 (далі - Договір) (т.с. І а.с. 23-36), відповідно до умов якого, постачальник зобовязався продати електричну енергію споживачеві для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю, зазначеною у додатку №3.1 "Перелік місць встановлення розрахункових приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію" до цього договору, а споживач зобовязався оплачувати постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснювати інші платежі згідно з умовами договору та Додатками до нього, що є його невід'ємними частинами.

Відповідач, в силу п. 2.3.3. Договору, зобовязався своєчасно оплачувати позивачу вартість електричної енергії та інші нарахування згідно з умовами Додатку № 2 "Порядок розрахунків".

Згідно з п. 3.1.2. Договору позивач має право обмежувати або припиняти постачання електричної енергії відповідачу згідно з умовами розділу 6 цього Договору у відповідності до порядку, передбаченому ПКЕЕ.

Розділом 6 Договору передбачено порядок обмеження та припинення електропостачання. Так, відповідно до п.6.1. Договору постачання електричної енергії може бути обмежено або припинено постачальником у певних випадках.

В п.6.1.3 Договору закріплено, що електропостачання може бути припиненим з повідомленням споживача не пізніше ніж за три робочих дні у разі, зокрема, несплати спожитої електричної енергії у терміни, встановлені додатком №2 "Порядок розрахунків".

У зв'язку з порушенням позивачем умов Договору в частині оплати вартості використаної (купленої) електричної енергії, внаслідок чого заборгованість останнього, станом на 02.01.2019, склала 43017 тис. грн., відповідачем направлено на адресу позивача повідомлення про припинення подачі електроенергії КП "Міськелектротранссервіс" з 02-00 год. 12.01.2019 року (т.с. І а.с. 37).

У даному разі, позивач - КП "Міськелектротранссервіс" вважає дії відповідача - АТ "Харківобленерго" щодо направлення повідомлення про припинення електропостачання підприємству таким, що суперечить нормам чинного законодавства.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення позивача з даним позовом до господарського суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, Суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

В силу ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, але при укладенні договору сторони повинні керуватися вимогами Цивільного кодексу України, іншими актами цивільного законодавства.

Згідно зі ч. 1, ч. 2 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зобов'язання, в свою чергу, згідно з вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Положеннями статті 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що договір про постачання електричної енергії, який укладений між позивачем та відповідачем є обов'язковим до виконання обома сторонами цього договору.

Пунктом 1 частини 3 статті 58 Закону України "Про електроенергетику" передбачено, що споживач зобов'язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

На виконання умов укладеного Договору, відповідачем було поставлено електричну енергію позивачу для забезпечення його потреб.

З матеріалів справи вбачається наявна заборгованість позивача перед відповідачем за спожиту електричну енергію за Договором у розмірі 42974413,82 грн.

Отже, позивач всупереч умов договору не здійснив повної оплати поставленої електричної енергії, що не заперечується ні позивачем, ні відповідачем у справі.

Частиною 2 ст. 24 Закону України "Про електроенергетику" встановлено право енергопостачальники за умови неповної оплати споживачем спожитої електричної енергії обмежити його електроспоживання до рівня екологічної броні електропостачання або за відсутності такої повністю припинити електропостачання споживачу.

Також судом враховуються приписи Правил роздрібного ринку електричної енергії, які затверджені Постановою НКРЕКП №312 від 14.03.2018 (далі - Правила), оскільки відповідно до п.1.1.1. Правил їх дія поширюється на всіх учасників роздрібного ринку.

Пунктом 7.5. Правил передбачено порядок та перелік випадків припинення постачання електричної енергії споживачу, зокрема, у разі заборгованості з оплати за спожиту електричну енергію відповідно до умов договору.

Таким чином, зазначені умови Договору щодо можливості обмеження чи припинення електропостачання у зв'язку з несплатою за надану електричну енергію відповідають нормам чинного законодавства.

Отже, відповідач при надісланні повідомлення про припинення подачі електроенергії діяв в межах та із дотриманням порядку, передбаченого укладеним між сторонами Договором, із врахуванням положень чинного законодавства про електроенергетику, що спростовує твердження позивача про незаконність вказаних дій відповідача.

Статтею 18 Закону України "Про міський електричний транспорт", дійсно передбачено заборону відключення об'єктів міського електричного транспорту від електропостачання під час пасажирських перевезень, за винятком усунення наслідків аварій у системах електропостачання.

Пунктом 1 ст.1 Закону України "Про міський електричний транспорт" під об'єктами міського електричного транспорту встановлює рухомий склад, контактні мережі, тягові підстанції, колії трамвайні та метрополітену, а також споруди, призначені для забезпечення надання транспортних послуг.

Водночас, позивачем при пред'явленні позову не надано доказів володіння об'єктами міського електричного транспорту та доказів роботи об'єктів міського електричного транспорту та здійснення пасажирських перевезень 12.01.2019 о 02 год. 00 хв.

Суд, також враховує приписи статті 55 Конституції України, якою встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з статтею 20 Господарського кодексу України, визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що не передбачено положеннями статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, суд зобов'язаний з'ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Саме по собі формулювання позовної вимоги, без з'ясування судом зазначених обставин, не є підставою для припинення провадження у справі або для беззаперечної відмови у задоволенні позову.

З урахуванням наведених законодавчих норм, завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Тобто у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині таку міру правового захисту на національному рівні, що дозволило б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з урахуванням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції.

За змістом частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Як вбачається з позовної заяви, Комунальне підприємство "Міськелектротранссервіс" звернулося до господарського суду з позовом про зобовязання Акціонерного товариства "Харківобленерго" припинити зловживання правом на відключення від енергопостачання тягових підстанцій Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" як такого, що суперечить вимогам Закону України "Про міський електричний транспорт" та може порушити права інших осіб.

Вищезазначене обґрунтоване необхідністю недопущення та запобігання у майбутньому виникненню надзвичайних ситуацій, порушення прав та інтересів усіх споживачів з послуг по перевезенню міським електричним транспортом міста Харкова.

З цього приводу суд зазначає, що за змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Статтею 12 зазначеного Кодексу передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Загальні правила щодо виконання цивільних обов'язків, межі виконання та підстави звільнення від таких обов'язків унормовані статтею 14 Цивільного кодексу України.

Під цивільним обов'язком розуміється вимога від суб'єкта цивільного права певних дій (або невиконання дій), забезпечена можливістю правового спонукання до належної поведінки. Зміст цивільного обов'язку становлять такі вимоги: поведінка зобов'язаної особи визначена вимогами норми права; поведінка зобов'язаної особи визначена вимогами уповноважених осіб; поведінка зобов'язаної особи у випадку невиконання цивільного обов'язку забезпечується вимогою (рішенням) суду виконати цей обов'язок.

За змістом частин 1, 2 статті 14 статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

В свою чергу, обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом зобов'язання відповідача припинити зловживання правом на відключення від енергопостачання тягових підстанцій Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" обмежує права відповідача, передбачені Договором у частині припинення чи обмеження енергопостачання у разі порушення позивачем умов Договору.

Вимога позову по суті є вимогою про спонукання відповідача у майбутньому не вчиняти вказаних дій щодо припинення електропостачання, умови якого погоджені сторонами Договором, а не вимогою про припинення правопорушення.

Водночас, рішенням суду має вирішуватися питання про захист прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських правовідносин, тобто ним мають усуватись перешкоди, які виникли здійсненню особою, яка звернулася з позовом, свого права.

З огляду на викладене, Суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права, не відповідає приписам ст.ст. 3, 11, 16 Цивільного кодексу України, а також суперечить таким загальним засадам цивільного законодавства, як свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 Цивільного кодексу України).

Суд наголошує, що обраний позивачем спосіб захисту не направлений та не в змозі захистити порушені права та інтереси позивача.

Враховуючи наведене, а також беручи до уваги зазначені положення законодавства, правових підстав для задоволення позову немає.

Розподіл судових витрат у справі №922/115/19.

З урахуванням вимог статті 129 ГПК України та враховуючи висновки господарського суду про повну відмову в задоволенні позову, витрати зі сплати судового збору покладаються у даному разі на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "11" квітня 2019 р.

Суддя ОСОБА_3