РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2019Справа №910/15962/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Блажівської О.Є, при секретарі судового засідання Хмельовському В.О., розглянувши за правилами загального позовного провадження справу №910/15962/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна»

(01024, м.Київ, вул.Звіринецька, будинок 63, ), організація, яка звертається за захистом порушених прав суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав - Приватна організація «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами» (02002, м.Київ, вул.Євгена Сверстюка, 23, офіс 916, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ»

(01133, м.Київ, вул.Євгена Коновольця, буд.44, )

про виплату компенсації за порушення майнових авторських прав,-

представники учасників справи:

від позивача: не з'явився;

від організації, яка звертається за захистом порушених прав суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав: Сербуль О.Ю., довіреність №б/н від 15.12.18,;

від відповідача: Антонова Г.І. (адвокат посвідчення №КВ4140 від 12.03.2015), Ордер КВ №389790 від 16.11.18.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватна організація «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами» 28.11.2018 звернулася до Господарського суду міста Києва в інтересах позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна», з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ», про виплату компенсації за порушення майнових авторських прав за використання без дозволу об'єктів правового захисту - музичного твору «Don't Wanna Know» та музичного твору «Get Lucky».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/15962/18, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27.12.2018.

22.12.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ» надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 27.12.2018 оголошено перерву до 23.01.2019.

22.01.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Приватної організації «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами» надійшли заяви з процесуальних питань.

23.01.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Приватної організації «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами» надійшла заява з процесуальних питань, в якій представник організації колективного управління зазначив, що в матеріалах справи містяться відповіді на поставлені відповідачем запитання в порядку ст.90 ГПК України, зокрема до позовної заяви долучені необхідні документи на підтвердження викладених у ній обставин.

У підготовчому засіданні 23.01.2019 Суд протокольно ухвалив задовольнити клопотання відповідача про продовження строку підготовчого провадження, оголосив перерву в підготовчому засіданні до 13.02.2019.

12.02.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповільністю «СУШИЯ» надійшли письмові пояснення щодо відеозвукозапису.

У підготовче засідання 13.02.2019 з'явилися представники Товариства з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ» та Приватної організації «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами», представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

У підготовчому судовому засіданні 13.02.2019 присутніми представниками сторін надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, судове засідання призначено на 13.03.2019.

У зв'язку з перебуванням судді Блажівської О.Є у відпустці, судове засідання, призначене на 13.03.2019 не відбулося, наступне засідання у справі призначено на 03.04.2019.

У судове засідання 03.04.2019 з'явилися представники організації, яка звертається за захистом порушених прав суб'єктів авторського права і суміжних прав та відповідача, які надали свої пояснення по суті спору.

Представник Приватної організації «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами» підтримав позовні вимоги повністю.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

Відповідно до ст.233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

В судовому засіданні 03.04.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд також враховує положення частини 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 04.11.1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на які посилається позивач на підтвердження позовних вимог, а відповідач на підтвердження заперечень на позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Приватна організація «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» є організацією колективного управління на колективній основі майновими правами суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, що підтверджується виданим Державним департаментом інтелектуальної власності свідоцтвом про облік організації колективного управління від 24.01.2011 №18/2011.

24.01.2014 року між Приватною організацією «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» (Організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна» (Видавник) було укладено Договір №АВ-24012014/01 про управління майновими авторськими правами, умовами якого передбачено, що видавник надає організації повноваження здійснювати колективне управління майновими правами на твори та субвидані твори, що належать або протягом дії даного договору будуть належати видавнику, а саме дозволяти або забороняти використання об'єктів авторського права третіми особами, відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п.9.2 Договору у випадку виявлення порушень прав, управління якими здійснює організація, остання має право пред'являти заяви, претензії, здійснювати фіксацію фактів використання об`єктів авторського права без дозволу Організації, а також вчиняти будь-які інші дії (вживати заходи), направлені на захист авторських прав Видавника, за умов отримання попередньої згоди Видавника.

Даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє безстроково (п.12.1 договору).

На виконання умов Договору №АВ-24012014/01 від 24.01.2014 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна» надано:

- декларацію №286 від 01.05.2017 року щодо музичних творів, майнові права на які передані в управління організації, а саме: назва твору - «DON`T WANNA KNOW», виконавець - Maroon 5 feat Kendrick Lamar, публічне виконання 6,92%

- декларацію №562 від 07.04.2017 року щодо музичних творів, майнові права на які передані в управління організації, а саме: назва твору - «GET LUCKY», виконавець - Daft Punk feat Pharrell Williams, публічне виконання 25%.

Також 01.11.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ворнер/Чаппелл» (Видавник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна» (Субвидавник) було укладено Ліцензійний договір №ВЧ-01112014/02-д.

Видавник надає субвидавнику право на використання протягом строку на території способами, вказаними в договорі, всіх творів, що входять до каталогу видавника, за виключенням Продакшн Музики (п.2.1. Договору).

Згідно з пунктом 8.2. договору, субвидавник вправі в досудовому порядку забезпечити дотримання і захищати всі права на 11 творів на території або від свого імені або від імені видавника без отримання попереднього погодження видавника, субвидавник не вправі ініціювати від свого імені та/або від імені видавника судові процеси відносно любих творів без отримання попереднього письмового погодження видавника.

Як вбачається з додатків №1 та №1/2 до Ліцензійного договору №ВЧ-01112014/02-д від 01.11.2014 року, сторони підтверджують, що станом на 01.05.2017, згідно до договору №ВЧ-01112014/02-д від 01.11.2014 видавник передав субвидавнику право на використання творів, зокрема «DON`T WANNA KNOW», виконавець - Maroon 5 feat Kendrick Lamar, «GET LUCKY», виконавець - Daft Punk feat Pharrell Williams. Крім того, вказаним додатком №1 видавник наділив субвидавника правом звернення до суду відповідно до діючого в Україні законодавства з метою захисту порушеного права. Також видавник погодився з правом субвидавника доручати судове представництво ПО «ОКУАСП» (код 37396151) на основі договору про управління майновими авторськими правами.

Як зазначає Приватна організація «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами», Актом фіксації №17/11/17 від 10.11.2017 року, складеного представником організації колективного управління авторськими та суміжними правами та відеозаписом публічного виконання на відеокамеру було встановлено, що у приміщенні ресторану «СУШИЯ», розташованому за адресою: м. Київ, вул. А.Малишка, 3-В, в якому здійснює господарську діяльність Товариство з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ», вільно розповсюджувались (публічно виконувались) музичні твори за допомогою колонок для фонового озвучення приміщення закладу і наявної в закладі побутової аудіо техніки, серед яких твори під назвою:

- «DON`T WANNA KNOW», виконавець - Maroon 5 feat Kendrick Lamar;

- «GET LUCKY», виконавець - Daft Punk feat Pharrell Williams.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Приватна організація «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» зазначає, що використання відповідачем вищевказаного музичного твору у власній господарській діяльності відбулося без дозволу правовласника та без сплати авторської винагороди, чим порушено авторські права, передбачені вимогами п. «а», статті 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права».

В обґрунтування заперечень на позовну заяву Товариство з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ» у відзиві зазначає, що Приватною організацією «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами» не доведено належності позивачу виключного авторського права на спірні музичні твори, виключного права дозволяти використання вказаних музичних творів та відповідно права на їх захист, тощо, докази надані Приватною організацією «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами», зокрема акт фіксації та відеозвукозапис не є належними й допустимими доказами, також відповідачем зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ» має правову підставу на використання оспорюваних музичних творів, крім того, як зазначає відповідач, позивачем не надано свідоцтва на музичні твори, яке б підтвердило передачу майнових авторських прав на спірні музичні твори від автора до позивача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Приватної організації «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами» в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» встановлено, що публічне виконання - це подання творів, виконань, фонограм, передач організацій мовлення шляхом декламації, гри, співу, танцю та іншим способом як безпосередньо (у живому виконанні), так і за допомогою будь-яких пристроїв і процесів (за винятком передачі в ефір чи по кабелях) у місцях, де присутні чи можуть бути присутніми особи, які не належать до кола сім'ї або близьких знайомих цієї сім'ї, незалежно від того, чи присутні вони в одному місці і в один і той самий час або в різних місцях і в різний час.

Цією ж статтею встановлено що публічне сповіщення (доведення до загального відома) - передача в ефір за допомогою радіохвиль (а також лазерних променів, гамма-променів тощо), у тому числі з використанням супутників, чи передача на віддаль за допомогою проводів або будь-якого виду наземного чи підземного (підводного) кабелю (провідникового, оптоволоконного та інших видів) творів, виконань, будь-яких звуків і (або) зображень, їх записів у фонограмах і відеограмах, програм організацій мовлення тощо, коли зазначена передача може бути сприйнята необмеженою кількістю осіб у різних місцях, віддаленість яких від місця передачі є такою, що без зазначеної передачі зображення чи звуки не можуть бути сприйняті.

Відповідно до п.3 ст.426 Цивільного кодексу України використання об'єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом.

Пунктом 29 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності» зазначено, що враховуючи приписи Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку доказування і подання доказів господарському суду у вирішенні питання про те, якій стороні належить доводити обставини, що мають значення для справи про захист авторського права чи суміжних прав, слід враховувати таке:

1) позивач повинен довести належність йому авторського права та/або суміжних прав чи права на їх захист, а також факт використання об'єктів даних прав відповідачем, а в разі заявлення вимог про відшкодування шкоди - розмір шкоди і причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою та діями відповідача. У випадках, коли права автора засвідчено свідоцтвом, виданим в установленому порядку уповноваженим органом, власник майнових прав інтелектуальної власності на твір, які було передано на зазначений у свідоцтві твір, звільняється від доведення належності йому відповідних прав; у таких випадках обов'язок доведення належності цих прав іншій особі, ніж та, що зазначена у свідоцтві, покладається на відповідача.

2) відповідач має довести додержання ним вимог Цивільного кодексу України і Закону при використанні ним твору та/або об'єкту суміжних прав; в іншому разі фізична або юридична особа визнається порушником авторського права та/або суміжних прав, і для неї настають наслідки, передбачені цими законодавчими актами. Крім того, відповідач повинен спростувати визначену цивільним законодавством презумпцію винного заподіяння шкоди (статті 614, 1166 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.45 Закону України «Про авторське право і суміжні права», суб'єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами, зокрема, через організацію колективного управління.

Частиною 1 ст.47 Закону передбачено, що суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав можуть доручати управління своїми майновими правами організаціям колективного управління.

Разом з тим така організація, пред'явивши позов, не є позивачем, оскільки вона звертається до суду за захистом прав суб'єктів авторського і (або) суміжних прав, а не своїх прав. Позивачем у таких випадках буде суб'єкт авторського права і (або) суміжних прав, на захист інтересів якого звернулася організація.

У випадку, якщо організація колективного управління звертається на захист прав фізичних осіб, такий спір розглядається в порядку цивільного судочинства. Якщо ж вона звертається на захист юридичних осіб, то, залежно від суб'єктного складу, спір розглядається в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п.49 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності», організації колективного управління, які здійснюють управління майновими правами на твори, повинні довести наявність у них прав на управління авторськими майновими правами певного кола осіб. Отже, у разі звернення організації колективного управління до суду з позовом про захист прав суб'єктів авторського права суд повинен з'ясовувати обсяг повноважень цієї організації згідно з договорами, укладеними цією організацією та суб'єктом авторського права. Якщо в організації колективного управління відсутні повноваження на управління майновими правами суб'єкта авторського права, зокрема, щодо конкретного твору, судам слід відмовляти у задоволенні позову цієї організації.

Документами, що підтверджують право організації на звернення до суду із заявою про захист авторського права та/або суміжних прав, є: видане Міністерством освіти і науки України свідоцтво про облік організацій колективного управління, свідоцтво про визначення організації уповноваженою організацією колективного управління згідно із статтями 42, 43 названого Закону; статут організації, що управляє майновими правами на колективній основі; в інших випадках, ніж передбачені згаданими статтями Закону України «Про авторське право і суміжні права» - договір з особою, якій належать відповідні права, на управління майновими правами на колективній основі, та/або договір з іноземною організацією, що управляє аналогічними правами, і документи, що підтверджують наявність у неї відповідних повноважень.

Як встановлено судом, 24.01.2014 року між Приватною організацією «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» (Організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна» (Видавник) було укладено Договір №АВ-24012014/01 про управління майновими авторськими правами, умовами якого передбачено, що видавник надає організації повноваження здійснювати колективне управління майновими правами на твори та субвидані твори, що належать або протягом дії даного договору будуть належати видавнику, а саме дозволяти або забороняти використання об'єктів авторського права третіми особами, відповідно до умов цього договору.

01.11.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ворнер/Чаппелл» (Видавник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна» (Субвидавник) було укладено Ліцензійний договір №ВЧ-01112014/02-д.

Згідно зі ст.1109 Цивільного кодексу України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону. У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

Частинами 1 та 4 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Згідно зі ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

До майнових прав інтелектуальної власності на твір, відповідно до ст.440 Цивільного кодексу України, відносяться: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Як передбачено ст.1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», виключним правом є майнове право особи, яка має щодо твору, виконання, постановки, передачі організації мовлення, фонограми чи відеограми авторське право і (або) суміжні права, на використання цих об'єктів авторського права і (або) суміжних прав лише нею і на видачу лише цією особою дозволу чи заборону їх використання іншим особам у межах строку, встановленого цим Законом.

Відповідно до ч.3 ст.15 Закону України «Про авторське право і суміжні права», виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти, зокрема, публічне виконання і публічне сповіщення творів.

Як зазначено в пункті 41 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності», використанням твору в силу статті 441 Цивільного кодексу України вважається, серед іншого, його публічне використання різними способами, як-от публічний показ, публічне виконання, в тому числі з допомогою технічних засобів, публічне сповіщення (радіо, телебачення) у місці, відкритому для публічного відвідування. Відповідальність за публічне виконання твору несе, зокрема, юридична особа, яка бере на себе ініціативу і відповідальність за проведення відповідного заходу.

За наявності договорів з суб'єктами авторського права та/або суміжних прав на управління їх майновими правами організації колективного управління відповідно до статті 45 Закону України «Про авторське право і суміжні права», що надає право таким організаціям представляти інтереси власників майнових авторських прав, виконавців, виробників фонограм (відеограм), мають право звертатися до господарського суду з позовами про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду або стягнення доходу, отриманих порушником внаслідок порушення ним авторського права та/або суміжних прав, і у тому випадку, коли з порушником авторського права чи суміжних прав організацією колективного управління не укладено будь-якої угоди.

Організації колективного управління, які здійснюють управління майновими правами на твори, повинні довести наявність у них прав на управління авторськими майновими правами певного кола осіб. Отже, у разі звернення організації колективного управління до суду з позовом про захист прав суб'єктів авторського права суд повинен з'ясовувати обсяг повноважень цієї організації згідно з договорами, укладеними цією організацією та суб'єктом авторського права.

Відповідно до п.30.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності», ліцензійний договір про надання дозволу на використання творів та/або об'єктів суміжних прав вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (строку дії договору; способу використання твору; території, на яку поширюється право, що надається; інших умов, щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди). Способи використання твору наведені (не вичерпно) у статті 441 Цивільного кодексу України та статті 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права».

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст.76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження того, що на час здійснення фіксації Договір №АВ-24012014/01 про управління майновими авторськими правами від 24.01.2014 року та Ліцензійний договір №ВЧ-01112014/02-д від 01.11.2014 року, були нечинними або визнані судом недійсними у встановленому законом порядку. А тому відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Крім того, Суд зазначає, що договір, на підставі якого правовласник отримав заявлені права, які в наступному передані в колективне управління Організації колективного управління авторськими та суміжними правами, підтверджує наявність у правовласників відповідних прав.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що Організація на підставі договорів про управління майновими авторськими правами наділена повноваженнями на управління майновими правами суб'єкта авторського права - позивача у справі, зокрема, щодо спірних музичних творів та, відповідно, правом на звернення з позовом до суду в інтересах позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №910/6037/16.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву Товариством з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ» додано до матеріалів справи Договір доручення №10-01/07/2015 КДС від 01.07.2015 року, укладений з Товариством з обмеженою відповідлаьністю «Контент Делівері Сервіс», та договір №01/2014 від 27.12.2013, укладений між Державною організацією «Українське агентство з авторських та суміжних прав» та Товариством з обмеженою відповідлаьністю «Контент Делівері Сервіс».

Відповідно до п.2.1 Договору №01/2014 від 27.12.2013 Державна організація «Українське агентство з авторських та суміжних прав» від імені авторів та їх правонаступників, включаючи іноземних, надає користувачам, у порядку та на умовах, визначених цим договором, право (невиключну ліцензію) на публічне виконання творів у приміщеннях закладів користувачів, розташованих на території України, а користувачі зобов'язуються виплачувати УААСП авторську винагороду (роялті) відповідно до умов цього договору та закону. Згідно із п.5.1 та п.5.3 вказаного Договору цей договір набирає чинності з 01 січня 2014 і діє по 31 грудня 2020 року. Цей договір може бути розірваний достроково на вимогу однієї із сторін за умови письмового повідомлення про це іншої сторони.

Згідно із п.1.1 Договору доручення №10-01/07/2015/КДС від 01.07.2015 відповідач як довіритель даним приєднується до усіх правочинів, як вже укладених ТОВ «Контент Делівері Сервіс», так і тих, що можуть бути укладені від його імені ТОВ «Контент Делівері Сервіс» у майбутньому, у такий спосіб надаючи відповідне уповноваження ТОВ «Контент Делівері Сервіс» на укладення від імені довірителя таких правочинів, виконання їх умов, їх подальшу зміну та/або припинення, положеннями яких забезпечується врегулювання усіх питань правомірності використання першим об'єктів права інтелектуальної власності з музичного та/або аудіовізуального репертуару, та інших об'єктів авторського права у погоджених згідно із умовами цього договору закладах довірителя. Вказане схвалення обмежується довірителем погодженим сторонами у цьому договорі розміром сум винагороди (роялті), які довіритель сплачує через ТОВ «Контент Делівері Сервіс» на користь суб'єктів майнових прав за використання способом публчного виконання (показу) об'єктів права інтелектуальної власності з музичного та/або аудіовізуального репертуару у погоджених згідно із умовами цього договору закладах довірителя та за використання довірителем бази ліцензованого контенту.

При цьому, умовами вказаного договору передбачено можливість надання Державною організацією «Українське агентство з авторських та суміжних прав» невиключної ліцензії не тільки визначеному ліцензіату, яким являється Товариство з обмеженою відповідлаьністю «Контент Делівері Сервіс», а і невизначеній кількості осіб, з якими Товариство з обмеженою відповідлаьністю «Контент Делівері Сервіс» укладе відповідні договори приєднання, і які набудуть статусу ліцензіатів за Договором №01/2014.

Згідно з пунктом 7.1 договору доручення №10-01/07/2015/КДС сторони розуміють, що відносини, у яких вони беруть участь відповідно до положень цього договору, є комерційним представництвом (посередництвом), а Товариство з обмеженою відповідальністю «Контент Делівері Сервіс» - комерційним представником довірителя, на що сторони цього договору даним дають свою вільну згоду.

Відповідно до частин першої та третьої ст.1109 Цивільного кодексу України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

Згідно зі ст.634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У відповідності до статті1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Як визначено у статті 243 Цивільного кодексу України, комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності.

Комерційне представництво одночасно кількох сторін правочину допускається за згодою цих сторін та в інших випадках, встановлених законом.

Повноваження комерційного представника можуть бути підтверджені письмовим договором між ним та особою, яку він представляє, або довіреністю.

Особливості комерційного представництва в окремих сферах підприємницької діяльності встановлюються законом.

З урахуванням викладеного, виходячи з умов укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сушия» та Товариством з обмеженою відповідлаьністю «Контент Делівері Сервіс» Договору доручення №10-01/07/2015/КДС, останній передбачає права Товариства з обмеженою відповідлаьністю «Контент Делівері Сервіс» на укладення від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Сушия» договорів з особами, уповноваженими управляти об'єктами авторських і суміжних прав, з метою забезпечення правомірності використання музичних творів шляхом їх публічного виконання у господарській діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Сушия».

Таким чином, за своєю правовою природою Договір доручення №10-01/07/2015/КДС має ознаки як договору доручення, так і договору комерційного представництва.

У той же час, матеріали справи не містять доказів наявності відносин між Державною організацією «Українське агентство з авторських та суміжних прав», як ліцензіаром, та ТОВ "СУШИЯ", як ліцензіатом, щодо погодження і прийняття обома сторонами умов саме договору №01/2014.

Разом з тим, в матеріалах справи наявна заява Приватної організації «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами» в якій заявник зазначає, що Договір №01/2014 від 27.12.2013, укладений між Державною організацією «Українське агентство з авторських та суміжних прав» та Товариством з обмеженою відповідлаьністю «Контент Делівері Сервіс» є розірваним, що підтверджуться рішенням Господарського суду міста Києва від 29.05.2017 у справі №910/2358/17.

Відповідно до вищезазначеного рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2017 у справі №910/2358/17, 20.04.2016 Державна організація «Українське агентство з авторських та суміжних прав» звернулась до ТОВ «Контент Делівері Сервіс» з листом №01/1380 від 19.04.2016, яким повідомила про розірвання договору №01/2014 від 27.12.2013 у зв'язку з істотною зміною обставин, на підставі ч.1 ст.652 ЦК України.

У відповідь на вищевказане повідомлення ТОВ «Контент Делівері Сервіс» направило Державній організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» лист №01-16/05/2016 від 16.05.2016, у якому просило повідомити, які саме істотні обставини змінились та зазначило, що не вбачає наявності законних підстав для розірвання договору №01/2014 від 27.12.2013.

17.11.2016 Державна організація «Українське агентство з авторських та суміжних прав» повторно звернулась до ТОВ «Контент Делівері Сервіс» з листом №04.03/3437 від 15.11.2016, яким повідомила про розірвання договору №01/2014 від 27.12.2013 на підставі п.п.5.3, 5.4 вказаного договору.

У відповідь на вищевказане звернення ТОВ «Контент Делівері Сервіс» листом №01-05/12/2016 від 05.12.2016 повідомило Державну організацію «Українське агентство з авторських та суміжних прав» про те, що не вбачає наявності законних підстав для розірвання договору, оскільки додатковою угодою №1 від 30.01.2015 пункти 5.3, 5.4 договору викладено у новій редакції. Таким чином, договір №01/2014 від 27.12.2013 не містить положень, на підставі яких він може бути достроково розірваний в односторонньому порядку.

У подальшому Державна організація «Українське агентство з авторських та суміжних прав» повідомила ТОВ «Контент Делівері Сервіс» листом №04.02/4144 від 26.12.2016 про те, що зазначена Товариством додаткова угода №1 від 30.01.2015 була укладена до іншого договору, а саме - до договору № 01/2014 від 23.12.2013, та не змінює положень договору №01/2014 від 27.12.2013, який Організація бажає розірвати.

Вважаючи договір №01/2014 від 27.12.2013 розірваним з 13.12.2016, Державна організація «Українське агентство з авторських та суміжних прав» повернула ТОВ «Контент Делівері Сервіс» грошові кошти в розмірі 30 000,00 грн., сплачені останнім на виконання умов вказаного договору, як безпідставно перераховані платником, що підтверджується платіжним дорученням №26336 від 02.03.2017.

Відповідно до ч.2 ст.653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Оскільки договір №01/2014 від 27.12.2013, укладений між Державною організацією «Українське агентство з авторських та суміжних прав» та Товариством з обмеженою відповідлаьністю «Контент Делівері Сервіс» є розірваним з 13.12.2016, то зобов'язання за спірним договором є припиненими.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року №18 не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Враховуючи вищенаведене, з огляду на те, що договір №01/2014 від 27.12.2013 є розірваним, а договір доручення №10-01/07/2015/КДС від 01.07.2015 містить елементи як договору доручення, так і договору комерційного представництва та, в свою чергу, не містить умов договору, спрямованого на розпорядження майновими правами, відповідно до приписів ст.1107 Цивільного кодексу України, у той же час, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності відносин між Державною організацією «Українське агентство з авторських та суміжних прав», як ліцензіаром, та Товариством з обмеженою відповідальністю "СУШИЯ", як ліцензіатом, щодо погодження і прийняття обома сторонами умов саме договору №01/2014, відповідачем не обгрунтовано що Товариство з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ» має законні підстави правомірно використовувати музичні твори - «DON`T WANNA KNOW», виконавець - Maroon 5 feat Kendrick Lamar; «GET LUCKY», виконавець - Daft Punk feat Pharrell Williams, у власній господарській діяльності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 910/6037/16.

Згідно із позицією Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №908/364/17 саме особа, яка здійснює господарську діяльність у закладі несе відповідальність за додержання в ньому вимог закону щодо охорони права на об'єкти інтелектуальної власності.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач має довести додержання ним вимог Цивільного кодексу України і Закону при використанні ним творів та/або об'єктів суміжних прав; в іншому разі фізична або юридична особа визнається порушником авторського права та/або суміжних прав, і для неї настають наслідки, передбачені цими законодавчими актами. Крім того, відповідач повинен спростувати визначену цивільним законодавством презумпцію винного заподіяння шкоди (статті 614, 1166 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладене в Постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №910/4461/17.

Таким чином, обовязок доказування лежить на відповідачу.

З приводу тверджень відповідача щодо того, що позивачем не надано свідоцтва на музичні твори, яке б підтвердило передачу майнових авторських прав на спірні музичні твори від автора до позивача, Суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 24.01.2014 року між Приватною організацією «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» (Організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна» (Видавник) було укладено Договір №АВ-24012014/01 про управління майновими авторськими правами, умовами якого передбачено, що видавник надає організації повноваження здійснювати колективне управління майновими правами на твори та субвидані твори, що належать або протягом дії даного договору будуть належати видавнику, а саме дозволяти або забороняти використання об'єктів авторського права третіми особами, відповідно до умов цього договору.

На виконання умов Договору №АВ-24012014/01 від 24.01.2014 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна» надано:

- декларацію №286 від 01.05.2017 року щодо музичних творів, майнові права на які передані в управління організації, а саме: назва твору - «DON`T WANNA KNOW», виконавець - Maroon 5 feat Kendrick Lamar, публічне виконання 6,92%

- декларацію №562 від 07.04.2017 року щодо музичних творів, майнові права на які передані в управління організації, а саме: назва твору - «GET LUCKY», виконавець - Daft Punk feat Pharrell Williams, публічне виконання 25%.

За наведених обставин Приватна організація «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» на підставі вказаного вище Договору та відповідно до декларації №286 від 01.05.2017 року та №562 від 07.04.2017 наділена повноваженнями на управління майновими правами суб'єкта авторського права - позивача у справі, зокрема щодо музичного твору - «DON`T WANNA KNOW», виконавець - Maroon 5 feat Kendrick Lamar та музичного твору - «GET LUCKY», виконавець - Daft Punk feat Pharrell Williams.

А отже, твердження Товариства з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ» є не доведеними та не обґрунтованими.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву Товариством з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ» також зазначено, що:

1. Доданий до позовної заяви акт фіксації №17/11/17 від 10.11.2017 та відеозапис від є неналежними доказами;

2. Заявлений позивачем розмір компенсації є необґрунтованим.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

З проведеного відеозапису вбачається, що такий запис проводився у приміщенні ресторану «СУШИЯ» розташованому за адресою: м. Київ, вул. А.Малишка, 3-В, в якому зафіксовано звучання музичних творів під назвою «DON`T WANNA KNOW», виконавець - Maroon 5 feat Kendrick Lamar; «GET LUCKY», виконавець - Daft Punk feat Pharrell Williams.

З вищенаведеного Суд дійшов висновку, що наданий Організацією відеозапис до акту фіксації здійснювався у приміщенні ресторану «СУШИЯ», розташованому за адресою: м. Київ, вул. А.Малишка, 3-В, в якому господарську діяльність здійснює Товариство з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ», та вказує на факт використання Відповідачем вказаних вище музичних творів.

Також Суд зазначає, що Приватна організація «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» мала право провести відеофіксацію, з огляду на положення пункту 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2003 №71 «Про затвердження розміру, порядку та умов виплати винагороди (роялті) за комерційне використання опублікованих з комерційною метою фонограм, відеограм, їх примірників та зафіксованих у них виконань», за яким суб'єкти комерційного використання повинні, зокрема, не перешкоджати представникам уповноважених організацій колективного управління фіксувати факти прямого чи опосередкованого комерційного використання опублікованих з комерційною метою фонограм, відеограм, їх примірників та зафіксованих у них виконань, зокрема, за допомогою технічних засобів і (або) шляхом складення відповідного акта фіксації.

В матеріалах справи наявна довіреність №30/12/16/4 від 30.12.2016 року, видана генеральним директором Приватної організації «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами» на ім'я ОСОБА_1. зі строком дії до 12.01.2018 року з правом виявляти незаконне використання творів, управління якими здійснює Організація, та здійснювати фіксацію, підписувати відповідний акт. Також Акт фіксації, який не підписаний представниками Відповідача, не містить доказів того, що фіксація здійснювалась неуповноваженим представником Організації, а повноваження щодо здійснення перевірки права на здійснення фіксації фактів порушень належить саме Приватній організації «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами», а не Відповідачу.

Враховуючи викладене, акт фіксації №17/11/17 від 10.11.2017 та відеозапис є належними доказами.

Статтею 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» встановлено, що порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40 і 41 цього Закону, з урахуванням передбачених статтями 21 - 25, 42 і 43 вказаного вище Закону обмежень майнових прав.

При порушеннях будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтею 50 цього Закону, недотриманні передбачених договором умов використання творів і (або) об'єктів суміжних прав, використанні творів і об'єктів суміжних прав з обходом технічних засобів захисту чи з підробленням інформації і (або) документів про управління правами чи створенні загрози неправомірного використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав та інших порушеннях особистих немайнових прав і майнових прав суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право вимагати визнання та поновлення своїх прав, у тому числі забороняти дії, що порушують авторське право і (або) суміжні права чи створюють загрозу їх порушення.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», при порушеннях будь-якою особою, зокрема, авторського права, передбаченого статтею 50 закону, суб'єкти авторського права мають право подавати позови про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права, або виплату компенсацій.

Так, у пункті 42 постанови пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 №5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» зазначено, що розмір компенсації визначається судом виходячи з позовних вимог, однак не може бути меншим від 10 і не може перевищувати 50 000 мінімальних заробітних плат (пункт "г" частини другої статті 52 Закону), які встановлені законом на час ухвалення рішення у справі.

Пунктом «г» ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що суд має право постановити рішення чи ухвалу про: виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу. При визначенні компенсації, яка має бути виплачена замість відшкодування збитків чи стягнення доходу, суд зобов'язаний у встановлених пунктом «г» ч. 2 ст. 52 Закону межах визначити розмір компенсації, враховуючи обсяг порушення та (або) наміри відповідача.

Відповідно до п.п. 51.2, 52.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року №12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності» компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб'єкта авторського права та/або суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права та/або суміжних прав, а розмір збитків суб'єкт такого права доводити не зобов'язаний. Водночас розмір доведених збитків має враховуватися господарським судом у визначенні розміру компенсації.

Кожен окремий факт протиправного використання об'єктів авторського та/або суміжних прав, в тому числі неодноразове використання одного й того самого об'єкта, становить самостійне порушення і може бути підставою для застосування відповідальності у вигляді стягнення компенсації. У визначенні розміру такої компенсації господарським судам необхідно виходити з конкретних обставин справи і загальних засад цивільного законодавства, встановлених статтею 3 Цивільного кодексу України, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності.

Розмір компенсації визначається судом у межах заявлених вимог у залежності від характеру порушення, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується: тривалість порушення та його обсяг (одно- або багаторазове використання об'єкта авторського права); передбачуваний розмір збитків потерпілої особи; розмір доходу, отриманого внаслідок правопорушення; кількість потерпілих осіб; наміри відповідача; наявність раніше вчинених відповідачем порушень виключного права даного позивача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. Відповідні мотиви визначення розміру компенсації мають бути наведені в судовому рішенні. У визначенні суми компенсації господарський суд має виходити з того розміру мінімальної заробітної плати, який установлено на час прийняття судом відповідного рішення.

У абз. 9 ч. 2 ст. 52 України «Про авторське право і суміжні права» зазначено, що при визначенні компенсації, яка має бути виплачена замість відшкодування збитків чи стягнення доходу, суд зобов'язаний у встановлених пп. «г» п. 2 ст. 52 Закону № 3792-XII межах визначити розмір компенсації, враховуючи обсяг порушення та (або) наміри відповідача.

Таким чином, з огляду на розмір заявлених позовних вимог і встановленого законом мінімального розміру компенсаційних заходів, спрямованих на захист майнових прав суб'єктів авторського права, за наявності встановленого порушення стягненню підлягає сума у розмірі не менше 10 мінімальних заробітних плат на користь кожного із власників майнових прав на використані твори.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 3-994гс15.

Приватною організацією «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» заявлено вимогу про стягнення з відповідача 223 380,00 грн компенсації (60 мінімальних заробітних плат за факт порушення стосовно одного об'єкту (музичного твору).

Як вбачається з матеріалів справи, Приватна організацією «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ» суму компенсації у розмірі 223 380,00 грн, яка вираховується за формулою:

2 (два музичні твори) Х 30 (мінімальних заробітних плат) Х 3 723,00 (розмір мінімальної заробітної плати) = 223 380,00 грн.

Відповідно до абзацу 3 підпункту 51.3. пункту 51 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності», у визначенні суми компенсації господарський суд має виходити з того розміру мінімальної заробітної плати, який установлено на час прийняття судом відповідного рішення.

Однак, Вищий господарський суд України у листі від 06.07.2017 №07-01-11/1085/17 зазначив наступне.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Наразі такі зміни до Закону не внесені. Водночас виплата згаданої компенсації підпадає під ознаки «інших виплат», про які йдеться у наведеному приписі Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ, тобто розмір мінімальної заробітної плати, визначений цим Законом, на даний час не підлягає застосуванню як розрахункова величина при визначені компенсації, пов'язаної з порушенням авторського права і (або) суміжних прав.

Отже, при визначені розміру відповідної компенсації слід виходити з приписів пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та застосовувати розрахункову величину у розмірі 1 600, 00 грн.

Разом з тим, Суд вважає визначений Приватною організацією «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» розмір компенсації необґрунтовано завищеним.

Так, Організацією належними засобами доказування доведено факт порушення Відповідачем майнових прав суб'єкта авторського права шляхом вчинення дій, які визнаються порушенням авторського права, але належним чином не обґрунтувано співвідношення розміру визначеної ним компенсації за порушення авторського права з розміром завданої неправомірним використанням об'єктів авторського права шкоди, що може бути визначена з урахуванням розміру збитків потерпілої особи, розміру доходу, отриманого відповідачем внаслідок правопорушення тощо.

За таких обставин, вимога Приватної організацієї «Організація колективного управління авторськими і суміжними правам» в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ» компенсації підлягає задоволенню частково у розмірі 32 000,00 грн за розрахунком: два об'єкти інтелектуальної власності * 10 мінімальних заробітних плат * 1600 грн. 00 коп. (2*10*1600,00 = 16 000,00 грн), за порушення майнових авторських прав за використання без дозволу об'єктів правового захисту: музичного твору «DON`T WANNA KNOW», виконавець - Maroon 5 feat Kendrick Lamar та музичноготвору «GET LUCKY», виконавець - Daft Punk feat Pharrell Williams.

За таких підстав, Суд, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги Приватної організації «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами» в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ» про виплату компенсації у зв'язку з порушенням майнових авторських прав є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватної організації «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами» в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ» про виплату компенсації у зв'язку із порушенням майнових прав суб'єктів авторського права задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою від повільністю «СУШИЯ» (01133, м.Київ, вул.Євгена Коновольця, буд.44, ) на користь Приватної організації «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами» (02002, м.Київ, вул.Євгена Сверстюка, 23, офіс 916, ) в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна» (01014, Україна, м.Київ, вул. Звіринецька, б.63, ) 32 000 (тридцять дві тисячі) грн 00 коп компенсації за порушення майнових авторських прав за використання без дозволу об'єктів правового захисту - музичного твору «Don't Wanna Know» та музичного твору «Get Lucky».

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СУШИЯ» (01133, м.Київ, вул.Євгена Коновольця, буд.44, ) на користь Приватної організації «Організація колективного управління авторськими і суміжними правами» (02002, м.Київ, вул.Євгена Сверстюка, 23, офіс 916, ) в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Ворнер Мьюзік Україна» (01014, Україна, м.Київ, вул. Звіринецька, б.63, ) судовий збір у розмірі 480 (чотириста вісімдесять) грн 00 коп.

4.В іншій частині позову відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 15.04.2019.

Суддя О.Є.Блажівська