ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 915/1365/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

за участю секретаря судового засідання - Лихошерст І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2018 (головуючий суддя - Таран С.В., судді: Мишкіна М.А., Поліщук Л.В.)

та на рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.05.2018 (суддя Коваль С.М.)

за позовом заступника керівника прокурора Миколаївської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Миколаївської обласної ради

до 1. Миколаївської міської ради

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна компанія "ТВМ"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів ОСОБА_4

про визнання незаконним та часткове скасування рішення міської ради, визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу, витребування майна

за участю:

прокурора: Томчук М.О. (посвідчення від 31.07.17),

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №1 (далі - прокурор) звернувшись в суд з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної ради (далі - позивач-1, облрада) і Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - позивач-2, облдержадміністрація), просив визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради (далі - відповідач-1, міськрада) №4/20 від 13.11.1998 в частині зазначення в додатку 1 об'єкта комунальної власності по АДРЕСА_1, який підлягає приватизації способом "викуп"; визнати недійсним свідоцтво про право власності територіальної громади м. Миколаєва від 30.12.1998 на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 площею 66,3 кв.м; визнати недійсним договір купівлі-продажу комунального майна від 10.01.1999, укладений між Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради та Виробничо-комерційною компанією «ТВМ»; витребувати у ОСОБА_4 (далі - третя особа) на користь територіальної громади сіл, селищ, міст Миколаївської області в особі Миколаївської обласної ради нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, площею 66,3 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що майно по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві, яке перебувало на балансі та використовувалось Виробничим об'єднанням «Фармація» (далі - ВО «Фармація»), у 1992 році віднесено до власності області, а тому розпоряджатись останнім мав право лише власник - Миколаївська обласна рада, відтак рішення Миколаївської міської ради №4/20 від 13.11.1998 в частині зазначення у додатку №1 об'єкта приватизації по АДРЕСА_1 підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а враховуючи те, що на підставі цього рішення міськради та виданого на його підставі свідоцтва про право власності, між Миколаївською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТВМ» (далі - відповідач-2) 10.01.1999 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 66,3 кв.м по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві, даний договір підлягає визнанню недійсним, а майно - витребуванню від теперішнього власника.

При цьому прокурором зазначено, що строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом не пропущений, оскільки Миколаївська обласна рада та Миколаївська обласна державна адміністрація дізнались про порушення своїх прав лише в червні 2017 року після направлення прокуратурою Миколаївської області відповідного запиту від 13.06.2017.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 29.05.2018, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2018, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судові рішення мотивовані недоведеністю позовних вимог.

У касаційній сказі перший заступник прокурора Миколаївської області просить вказані судові рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Ці вимоги мотивовано неповним з'ясуванням судами обставин даного спору, зокрема щодо приналежності спірного майна згідно з Переліком державного майна, яке є додатком №1 до рішення виконкому Миколаївської обласної ради народних депутатів №62 від 09.03.1992, до власності області, а тому розпоряджатись останнім мав право лише його власник - Миколаївська обласна рада. Також на переконання скаржника суди помилково врахували рішення Миколаївської міської ради народних депутатів №197 від 22.06.1990, як доказ набуття Житлово-експлуатаційною конторою №2 Центрального регіону (далі - ЖЕК №2 Центрального регіону) у 1991 році права власності на все майно за вказаною адресою, оскільки зазначене рішення не містить ідентифікаційних ознак об'єкту нерухомості (його площі, літери, за якими цей об'єкт облікований згідно з інвентарною справою), право власності на яке підлягало оформленню за ЖЕК №2 Центрального регіону. Аналогічно жодним чином не ідентифіковано об'єкт нерухомості і у реєстраційному посвідченні на право власності від 27.03.1991. Скаржник також звертає увагу на те, що відповідно до довідки ВО «Фармація» №276 від 28.07.1998 станом на 1998 рік на балансі ВО «Фармація» знаходилась будівля по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві площею 68 кв.м (літ. «Б»). Вказане, за переконанням скаржника, свідчить, що у 1998 році спірний об'єкт нерухомості був віднесений до майна ВО «Фармація». З огляду на викладене скаржник наголошує на помилковості висновків судів щодо відмови у позові, що мало наслідком порушення норм матеріального і процесуального права, а також вказує на те, що позов заявлено в межах позовної давності для заявлених вимог.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Предметом даного судового розгляду є вимоги прокурора визнати незаконним та частково скасувати рішення міської ради, визнати недійсними свідоцтво про право власності та договір купівлі-продажу, витребувати майно.

Ці вимоги мотивовано перевищенням відповідачем-1 своїх повноважень щодо розпорядження спірним майном шляхом прийняття рішення про його приватизацію, що мало наслідком вибуття майна з законного володіння його власника.

Приймаючи оскаржувані рішення суди виходили з того, що спірна будівля не була включена як окрема одиниця до переліку майна, що є власністю Миколаївської області, а прокурором та позивачами не надано жодного доказу на підтвердження того, що до майнового комплексу ВО «Фармація» входило спірне майно, яке до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови №311 від 05.11.1991 та Миколаївською обласною радою рішення №62 від 03.09.1992 щодо розмежування державної власності, було зареєстровано за ЖЕК №2, як комунальною госпрозрахунковою організацією Миколаївської міської ради. Відтак Миколаївська міська рада здійснювала повноваження управління виключно щодо тих об'єктів, які знаходились на той час у власності територіальної громади м. Миколаєва.

Підстави для скасування прийнятих рішення і постанови у справі відсутні з огляду на таке.

Судами у справі встановлено, що за ЖЕК №2 Центрального району було зареєстровано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів №197 від 22.06.1990, яким вирішено оформити право власності на будинок по АДРЕСА_1 за ЖЕК №2 Центрального району. Тому Миколаївським бюро технічної інвентаризації 27.03.1991 було видано реєстраційне посвідчення про реєстрацію за Житлово-експлуатаційною конторою №2 Центрального регіону права власності на об'єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1

13.11.1998 Миколаївською міською радою прийнято рішення №4/20, яким доповнено перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Миколаєва, що підлягають приватизації способом «викуп» (додаток №1).

Відповідно до додатку №1 «Перелік об'єктів комунальної власності групи «А» територіальної громади м. Миколаєва, які підлягають приватизації способом «викуп» до вказаного рішення, нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 (1 поверх) у м. Миколаєві включено до вказаного переліку, як об'єкт комунальної власності, що підлягає приватизації шляхом його викупу орендарем - Виробничо-комерційною компанією «ТВМ».

На підставі зазначеного рішення 30.12.1998 оформлено свідоцтво про право власності територіальної громади м. Миколаєва на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві, площею 66,3 кв.м.

10.01.1999 між Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради (продавець) та Виробничо-комерційною компанією «ТВМ» (покупець) укладено договір купівлі-продажу комунального майна, за умовами якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю комунальне майно - нежитлове приміщення за літ. «Б», загальною площею 66,3 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а покупець зобов'язується прийняти зазначену площу і сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі, та пройти реєстрацію у бюро технічної інвентаризації. Характеристика площі знаходиться у технічному паспорті, який видається бюро технічної інвентаризації і є додатком до цього договору. Передача об'єкта приватизації здійснюється продавцем покупцю в триденний термін після нотаріального посвідчення договору. Передача об'єкта приватизації продавцем і прийняття об'єкта приватизації покупцем посвідчується актом прийому-передачі, який підписується сторонами.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №107250236 від 12.12.2017 на підставі зазначеного договору за ТОВ «ТВМ» було зареєстровано право власності на спірне майно, яке в подальшому за договором купівлі-продажу №83 від 05.02.2013 було відчужено ОСОБА_5, а останнім на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 08.04.2016 ОСОБА_4.

Посилання прокурора, викладені в касаційній скарзі про те, що судами не повністю враховані його посилання в обґрунтування позову та не надано їм належної оцінки, не знайшли свого підтвердження, адже судами в межах наданих їм процесуальним законодавством повноважень встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів №153 від 02.02.1982 трикімнатну квартиру АДРЕСА_2) житловою площею 47 кв.м передано Миколаївському обласному аптечному управлінню для розміщення відділу капітального будівництва і контори майстерні з ремонту і виготовлення аптечних меблів.

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів №118 від 17.01.1983 приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 100 м2 вирішено передати з балансу Житлово-експлуатаційної організації Центрального району на баланс облаптекоуправління.

Відповідно до довідки ВО «Фармація» №276 від 28.07.1998 на його балансі перебуває будівля (флігель Б-1) по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві, загальною площею 68 кв.м.

Однак за ЖЕК №2 Центрального району було зареєстровано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів №197 від 22.06.1990.

В подальшому Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" затверджено перелік державного майна України, що передавалось у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність). При цьому, згідно з цим переліком у власність обласних рад передавалось не індивідуально визначене майно, а майно підприємств, установ та організацій за галузями господарювання.

Пунктом 3 зазначеної постанови встановлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя, і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя проводиться облвиконкомами, Київським та Севастопольським міськвиконкомами за участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311 рішенням Виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів від 03.09.1992 №62 було затверджено переліки розмежування державного майна (комунальної власності) між власністю області і власністю міст обласного підпорядкування та районів області, у додатку №1 до якого наведено перелік державного майна (комунальної власності), яке є власністю Миколаївської області.

Згідно переліку (додаток №1 до рішення Виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів від 03.09.1992 №62), до власності Миколаївської області було передано майновий комплекс ВО «Фармація».

За Миколаївською обласною радою відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано право власності на адміністративну будівлю літ.А-2 з підвалом, площею 531,4 кв.м (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №107250236 від 12.12.2017).

Як вказувалось вище відповідно до довідки ВО «Фармація» №276 від 28.07.1998 на його балансі перебуває будівля (флігель Б-1) по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві, загальною площею 68 кв.м., а за ЖЕК №2 Центрального району зареєстровано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів №197 від 22.06.1990.

З аналізу змісту зазначеної довідки суди встановили, що на балансі, однак не на праві власності ВО «Фармація» перебувала окрема будівля (флігель Б-1), а не спірне нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (літ Б), перший поверх якого було включено до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, що підлягають приватизації способом «викуп» орендарем - Виробничо-комерційною компанією «ТВМ».

При цьому як встановлено у справі, 27.03.1991 на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів №197 від 22.06.1990 Миколаївським бюро технічної інвентаризації було видано реєстраційне посвідчення про право власності на спірну будівлю за ЖЕК №2 Центрального району.

Відтак, зі встановлених судами обставин слідує, що ще до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови №311 від 05.11.1991 та Миколаївською обласною радою рішення №62 від 03.09.1992 щодо розмежування державної власності, спірна будівля не була у власності облаптекоуправління, правонаступником якого, за твердженням скаржника, є ВО «Фармація», оскільки право власності на спірний об'єкт було зареєстровано за ЖЄК №2 - комунальною госпрозрахунковою організацією Миколаївської міської ради.

Розпорядження майном згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про власність» в редакції від 25.02.1995, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, є виключним правом власника.

До державної власності в Україні належать загально-державна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність) (ст. 31 цього Закону).

Суб'єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.(ч.2 ст. 32 цього Закону).

Відповідно до пунктів 3, 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції від 06.10.1998, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, позабюджетні цільові (в тому числі валютні) та інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (п.3); від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

За приписам пункту 30 частини 1 статті 26 названого Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна.

Отже, право розпоряджатися спірною будівлею належало суб'єкту права комунальної власності, яким була Миколаївська міська рада.

Оскільки судами встановлено, що приймаючи рішення №4/20 від 13.11.1998, Миколаївська міська рада не вийшла за межі наданих їй чинним законодавством повноважень, вимоги про скасування цього рішення в межах що стосуються спірного майна, як і похідні від цієї вимоги, задоволенню не підлягають.

Наведеним спростовуються аргументи прокурора щодо незаконності прийнятих у справі рішення та постанови.

Інші доводи, зокрема щодо позовної давності, відхиляються судом, адже за встановлених обставин щодо недоведеності позовних вимог, самі по собі не впливають на правову визначеність при розгляді даного спору.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови та задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області залишити без задоволення, а постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2018 у справі Господарського суду Миколаївської області № 915/1365/17, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов