ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2019 р.           м. Київ            Справа № 911/99/19

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6)

до Університету державної фіскальної служби України (08201, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Університетська, 31)

про стягнення 23732,36 грн. за неналежне виконання зобов’язань за договором № 1527/14-ТЕ(Т)-17 купівлі-продажу природного газу від 15.01.2014 р., у тому числі - 12358,65 грн. пені, 2353,10 грн. 3% річних, 9020,61 грн. інфляційних втрат,

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі – НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Університету державної фіскальної служби України (далі – Університет ДФС України, відповідач) про стягнення 23732,36 грн. за неналежне виконання зобов’язань за договором № 1527/14-ТЕ(Т)-17 купівлі-продажу природного газу від 15.01.2014 р., у тому числі - 12358,65 грн. пені, 2353,10 грн. 3% річних, 9020,61 грн. інфляційних втрат.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що між позивачем та Національним університетом державної податкової служби України, правонаступником якого є відповідач, було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 1527/14-ТЕ(Т)-17 від 15.01.2014 р., згідно з яким покупець прийняв природний газ на загальну суму 462507,62 грн., що підтверджується актами приймання-передачі, які підписані сторонами. Проте, Національним університетом державної податкової служби України оплата за природний газ здійснювалась несвоєчасно, у зв’язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 12358,65 грн. пені, 2353,10 грн. 3% річних, 9020,61 грн. інфляційних втрат і судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Київської області від 08.02.2019 р. було відкрито провадження у справі та задоволено клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи вирішено здійснювати без проведення судового засідання.

08.04.2019 р. до господарського суду Київської області від Університету державної фіскальної служби України було подано відзив № 1099/91-91-01-23 від 05.04.2019 р. (вх. № 6830/19 від 08.04.2019 р.), відповідно до якого відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсязі, з огляду на наступне.

Університет державної фіскальної служби України було утворено шляхом злиття Національного університету державної податкової служби України, Державного науково-дослідного інституту митної справи та Науково-дослідного інституту фінансового права, на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 р. № 1184-р «Про утворення Університету державної фіскальної служби України» та наказу Державної фіскальної служби України від 15.01.2016 р. № 34 «Про утворення Університету державної фіскальної служби України».

Пунктом 1 наказу Державної фіскальної служби України від 15.01.2016 р. № 35 «Про реорганізацію Національного університету ДПС України» було визначено розпочати реорганізацію шляхом злиття Національного університету державної податкової служби України та встановити двомісячний строк для задоволення вимог кредиторів. Однак, ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», як кредитор, у встановлений двомісячний строк, тобто до 15.03.2016 р., не пред'явило для задоволення кредиторські вимоги у розмірі 23732,36 грн. за договором купівлі-продажу природного газу № 1527/14-ТЕ(Т)-17 від 15.01.2014 р.

За передавальним актом Національного університету державної податкової служби України від 25.08.2016 р., затвердженим Державною фіскальною службою України 09.09.2016 р., кредиторська заборгованість у розмірі 23732,36 грн. за договором купівлі-продажу природного газу № 1527/14-ТЕ(Т)-11 від 15.01.2014 р. перед ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» відсутня. Тому реєстрація припинення Національного університету державної податкової служби України відбулась, а Університет державної фіскальної служби України, як правонаступник припиненої юридичної особи, не має зобов’язань зі сплати заборгованості в розмірі 23732,36 грн. за договором купівлі-продажу природного газу № 1527/14-ТЕ(Т)-17 від 15.01.2014 р. перед ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Також відповідач зазначав, що частиною 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016 р.), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Зважаючи на вказане, на думку відповідача, нараховані у даній справі пеня, інфляційні втрати та 3% річних підлягають списанню на підставі частини 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», оскільки сума основного боргу за поставлений газ сплачена відповідачем остаточно 19.05.2014 р., тобто до набрання чинності відповідним Законом.

Також відповідач зазначив, що позивач нараховує та просить стягнути пеню, 3% річних, інфляційні втрати за зобов’язаннями 2014 року, у зв’язку з чим позивачем пропущений строк позовної давності про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Крім того, 08.04.2019 р. до господарського суду Київської області від Університету державної фіскальної служби України було подано заяву № 1101/91-91-01-23 від 08.04.2019 р. (вх. № 6829/19 від 08.04.2019 р.) про поновлення (продовження) пропущеного процесуального строку у даній справі № 911/99/19, відповідно до якої відповідач просить суд визнати поважними причини пропуску строку для подання відзиву у даній справі з огляду на те, що протягом вказаного строку для подання Університетом державної фіскальної служби України відзиву на позовну заяву у справі № 911/99/19 відповідальний представник відповідача був залучений на підставі Порядку залучення спеціалістів, експертів та технічних працівників для організаційного, правового, інформаційного, технічного забезпечення здійснення повноважень виборчих комісій на час підготовки та проведення виборів Президента України, встановленого постановою Центральної виборчої комісії від 11.04.2014 р. № 255, та виконував обов'язки спеціаліста з правового забезпечення Окружної виборчої комісії з виборів Президента України територіального виборчого округу № 95 з 25.02.2019 р. до 06.04.2019 р. включно, що підтверджується постановою Окружної виборчої комісії з виборів Президента України територіального виборчого округу № 95 від 22.02.2019 р. № 4 і довідкою Окружної виборчої комісії з виборів Президента України територіального виборчого округу № 95 про виконання обов’язків члена виборчої комісії з виборів Президента України, складеною за формою, затвердженою постановою Центральної виборчої комісії від 08.04.2014 р. № 226, у зв’язку з чим відзив на позовну заяву ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення 23732,36 грн. у даній справі № 911/99/19 було підготовлено від Університету державної фіскальної служби України й зареєстровано 05.04.2019 р. та направлено позивачу і подано до суду 08.04.2019 р., тобто з пропущенням процесуальних строків з поважних, на переконання відповідача, причин.

Слід зазначити, що частиною 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. Статтею 2 ГПК України визначено завдання та основні засади господарського судочинства, а нормами ст. 251 ГПК України внормовано право відповідача на подання до суду відзиву на позовну заяву у 15-ти денний термін з дня вручення ухвали суду про порушення провадження у справі. Окрім того, приписами ст.ст. 250 та 252 Кодексу внормовано право на подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною 3 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Суд вважає, що у даному випадку відповідачу слід відмовити у продовженні строку для подання відзиву з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до ухвали господарського суду Київської області від 08.02.2019 р. у справі № 911/99/19 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, відповідачу було встановлено строк для надання відзиву – 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. З урахуванням того, що, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення Університету державної фіскальної служби України, ухвалу господарського суду Київської області від 08.02.2019 р. було вручено представнику відповідача 18.02.2019 р., відповідач повинен був подати відзив на позовну заяву до 06.03.2019 р.

Проте, відзив на позовну заяву надійшов через канцелярію господарського суду Київської області лише 08.04.2019 р., тобто після спливу встановленого судом строку.

Відповідач, обґрунтовуючи неможливість подання відзиву на позов у даній справі у встановлений строк, посилається на залучення відповідальної особи до правового забезпечення діяльності Окружної виборчої комісії з виборів Президента України. При цьому, відповідачем у даному випадку належними та допустимими доказами не доведено тієї обставини, що вищезазначена особа є єдиним можливим виконавцем у відповідача для підготовки відзиву на позов у даній справі.

З урахуванням зазначеного, суд вважає недоведеними та, відповідно, відсутніми поважні причини пропуску відповідачем строку для подання відзиву на позовну заяву, встановленого судом.

Відповідно до частини 2 статті 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у продовженні відповідачу строку для подання відзиву на позовну заяву у даній справі та залишає вказаний відзив без розгляду.

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів, та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

15.01.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Національним університетом державної податкової служби України (правонаступник - Університет державної фіскальної служби України) (покупець) було укладено договір № 1527/14-ТЕ(Т)-17 купівлі-продажу природного газу, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Згідно з п. 1.2 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.3 договору).

Відповідно до п. 3.4 договору не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов’язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газорозподільного (газотранспортного) підприємства 3 примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов’язується повернути покупцеві та газорозподільному (газотранспортному) підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

У відповідності з умовами п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього договору покупець зобов’язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми прострочення платежу за кожний день прострочення платежу (п. 7.2 договору).

Водночас, згідно з п. 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі – щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Розділом 11 договору передбачено, що цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31 березня 2014 року, а в частині проведення розрахунків за газ – до їх повного здійснення.

На виконання договору продавець з січня по березень 2014 року передав, а покупець отримав природний газ. Факт приймання-передачі природного газу підтверджується актами приймання-передачі природного газу: від 31.01.2014 р. на суму 182711,95 грн.; від 28.02.2014 р. на суму 151543,82 грн.; від 31.03.2014 р. на суму 128251,85 грн., які підписані повноважними представниками сторін та скріплені їх печатками. Факт отримання від позивача наведених обсягів природного газу відповідачем не заперечувався.

Як слідує з матеріалів справи, 26.05.2014 р. покупцем було повністю погашено заборгованість за договором № 1527/14-ТЕ(Т)-17 купівлі-продажу природного газу від 15.01.2014 р.

Проте, як зазначає позивач, покупець, в порушення умов договору, за отриманий природний газ розраховувався несвоєчасно.

У зв’язку з порушенням покупцем строків оплати за спожитий природний газ, позивач і звернувся до суду з даним позовом про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період прострочення оплати.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Приписами ч. 2 п. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, борг покупця перед позивачем за поставлений згідно договору купівлі-продажу природного газу № 1527/14-ТЕ(Т)-17 від 15.01.2014 р. станом на момент подання позову до суду було погашено повністю.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідача 12358,65 грн. пені за період з 15.02.2014 р. до 25.05.2014 р., 2353,10 грн. 3% річних за період з 15.02.2014 р. до 25.05.2014 р., 9020,61 грн. інфляційних втрат за період з березня по травень 2014 року за несвоєчасне виконання зобов’язань з оплати отриманого природного газу за січень – березень 2014 р. за договором № 1527/14-ТЕ(Т)-17 від 15.01.2014 р.

Поряд з цим, 03.11.2016 р. було прийнято Закон України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії”, який набрав чинності 30.11.2016 р.

Відповідно до преамбули Закону визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно термінів вказаного закону, процедура врегулювання заборгованості - це заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

При цьому, учасниками процедури врегулювання заборгованості, як визначено його ст. 1, є підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Разом з тим, не включення відповідача до учасників відповідної процедури врегулювання заборгованості, не є підставою стверджувати, що положення такого Закону в частині списання нарахованих процентів, пені та втрат від інфляції не розповсюджуються на нього.

Так, згідно з ч. 3 ст. 7 Закону, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Як визначено умовами укладеного договору, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії.

Судом встановлено, що у відповідача у даній справі станом на 30.11.2016 р. перед позивачем заборгованості за природний газ не існувало, що вбачається з доданих до позовної заяви документів.

Таким чином, нараховані пеня, інфляційні втрати та проценти річних, згідно ч. 3 ст. 7 вказаного Закону, підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

При цьому слід зазначити, що зі змісту ст.ст. 4, 5, 6 вказаного Закону вбачається, що до реєстру включаються вимоги саме за заборгованістю, у той час як ч. 3 ст. 7 вказаного Закону визначає, що на заборгованість за природний газ, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання Законом чинності.

Таким чином, виконання ч. 3 ст. 7 Закону не потребує включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Зазначені висновки щодо застосування ч. 3 ст. 7 вказаного Закону викладені Верховним Судом у постановах від 29.01.2018 р. № 904/10745/16, від 07.02.2018 р. № 927/1152/16, від 13.02.2018 р. № 911/1719/13, від 14.02.2018 р. № 908/3211/16, від 22.02.2018 р. № 922/4355/14, від 28.02.2018 р. № 911/3914/14, від 11.04.2018 р. № 15/5005/153/2012, від 26.02.2019 р. № 904/2960/18.

У відповідності до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача сум 3% річних, інфляційних втрат та пені, які підлягали списанню, та, відповідно, щодо відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Судові витрати відповідно до п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 4, ч. 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Рішення підписане 09.04.2019 р.

Суддя                                 В.М. Бабкіна