ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2019 р. Справа №914/3332/13

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

Суддів: Мирутенко О.Л., Хабіб М.І.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача - не з'явився

від третьої особи (скаржника) - ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, б/н від 02 жовтня 2018 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 04 вересня 2018 року (підписане 13.09.2018 року), суддя Мороз Н.В.

у справі №914/3332/13

за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», м. Київ в особі Львівського головного управління регіонального відділення ПАТ «Брокбізнесбанк», м. Львів

до відповідача Приватного підприємства «ТрастТер», м. Луганськ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1, м. Львів

про стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 578 637 грн. та заборгованості по відсотках в сумі 219 878,70 грн.

в с т а н о в и в :

23 серпня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» в особі Львівського головного управління регіонального відділення Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» звернулось з позовом до Приватного підприємства «ТрастТер» про стягнення 2 320 406, 53 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту 1 414 435,25 грн.; заборгованість по відсотках - 729 695,40 грн.; заборгованість по несплаченій комісії за пролонгацію кредиту - 14 144,35 грн. та пеня за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за його використання - 162 131,53 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06 листопада 2013 року у справі №914/3332/13 позовні вимоги задоволено частково: присуджено до стягнення з Приватного підприємства «ТрастТер» на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», м. Київ в особі Львівського головного управління регіонального відділення ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість по тілу кредиту в розмірі 835 798,25 грн. та заборгованість по відсотках в розмірі 509 816,70 грн. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 578 637,00 грн., заборгованості по відсотках у розмірі 219 878,70 грн., пені за прострочення платежів по тілу кредиту та відсотків у розмірі 162 131,53 грн. та несплаченої комісії за пролонгацію кредиту у розмірі 14 144,35 грн. відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29 січня 2014 року у справі №914/3332/13 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 10 квітня 2014 року у справі №914/3332/13 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Львівського головного управління регіонального відділення ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено частково, рішення Господарського суду Львівської області від 06 листопада 2013 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29 січня 2014 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 578 637 грн. та заборгованості по відсотках у розмірі 219 878,70 грн. В іншій частині рішення та постанову залишено без змін. Справу №914/3332/13 направлено на новий розгляд до Господарського суду Львівської області в іншому складі суду.

За результатами нового розгляду справи в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 578 637 грн. та заборгованості по відсотках у розмірі 219 878,70 грн. рішенням Господарського суду Львівської області від 04 вересня 2018 року у справі №914/3332/13 позов задоволено повністю: присуджено до стягнення з Приватного підприємства «ТрастТер» на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Львівського головного регіонального відділення Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» 578 637 грн. - заборгованості по тілу кредиту, 219 878,70 грн. - заборгованості по відсотках.

Рішення суду мотивоване тим, що листом №ю - 928 від 06.09.2010р. відповідач просив позивача продовжити дію кредитного договору №260/М1 від 23.08.2006р. на 1 - 2 роки, не стягувати платежі по тілу кредиту до 01.09.2011р., а після цієї дати зазначено про обов'язок сплати боргу рівними частинами, відтак, вказаним листом відповідач підтвердив наявність боргу за кредитним договором №260/М1 від 23.08.2006р. та гарантував розрахунки за цим договором. У рішенні суд зазначив, що визначаючи початок перебігу позовної давності в даній справі, слід враховувати, що починаючи з 06.09.2010р. (дата листа №ю - 928 про реструктуризацію кредиту), перебіг позовної давності за зобов'язанням зі сплати заборгованості за кредитним договором №260/М1 від 23.08.2006р. було перервано, шляхом вчинення Приватним підприємством «ТрастТер» дії, що свідчить про визнання ним заборгованості. Трирічний перебіг строку позовної давності почався заново, як встановлено ч.3 ст.264 ЦК України. Позовну заяву до Господарського суду Львівської області ПАТ «Брокбізнесбанк» подано 28.08.2013р., про що свідчить печатка канцелярії Господарського суду Львівської області на титульній сторінці позовної заяви, відтак позов подано в межах трирічного строку позовної давності. Разом з цим, дослідивши та проаналізувавши подані докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем не виконано передбаченого договором та законом обов'язку щодо виконання умов кредитного договору, чим було порушено право позивача на одержання коштів, відтак, позивач в порядку захисту свого порушеного права вправі вимагати стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитним договором №260/М1 від 23.08.2006 року. Спростовуючи заперечення відповідача та третьої особи, суд також дійшов висновку, що лист №ю - 928 від 06.09.2010р. не містить ознак банківського документу, підписання якого на суму понад 5 000,00 грн., заборонено положеннями п. 6.10.2 Статуту підприємства відповідача.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 04 вересня 2018 року у справі №914/3332/13 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зокрема, зазначає, що суд помилково взяв до уваги лист відповідача від 06 вересня 2010 року як підставу для переривання позовної давності, оскільки директор підприємства відповідача не мав права на його (листа) підписання, такий лист не був поданий до суду першої інстанції, відсутні докази надіслання (надання) вказаного листа банку та третій особі. Поряд з тим, зазначає, що в такому листі немає посилань на суму заборгованості та на графіки її погашення, у зв'язку з чим, не можливо встановити який саме борг визнано боржником (арк. справи 30 Том VI).

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10 грудня 2018 року (колегією суддів у складі: Якімець Г.Г. (головуючий суддя), судді: Матущак О.І. та Мирутенко О.Л.) відкрито апеляційне провадження у справі №914/3332/13 за апеляційною скаргою ОСОБА_1.

За клопотанням позивача, його представник брав участь в судових засіданнях апеляційного суду в режимі відеоконференції.

Поряд з тим, 14 січня 2019 року до суду надійшла заява позивача про зміну його місцезнаходження, а саме: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17 (арк. справи 81 том VI).

Розпорядженням керівника апарату Західного апеляційного господарського суду №140 від 19 лютого 2019 року у зв'язку з перебуванням у відпустці члена колегії - судді Матущака О.І., призначено автоматизовану заміну складу колегії суддів у справі №914/3332/13.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 лютого 2019 року справу №914/3332/13 розподілено колегії суддів у складі: Якімець Г.Г. (головуючий суддя), судді: Мирутенко О.Л. та Хабіб М.І.

Скаржник (третя особа) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 04 вересня 2018 року у справі №914/3332/13 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Разом з цим, просив вирішити клопотання відповідача про повернення справи до суду першої інстанції для усунення недоліків, в якому відповідач просить суд, на підставі ч.3 ст.267 ГПК України, надіслати справу до Господарського суду Львівської області для усунення ним недоліків, а саме: для розгляду заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення у цій справі (арк. справи 135 Том VI).

З приводу вказаного клопотання колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч.3 ст.267 ГПК України якщо під час вивчення матеріалів справи суд виявить нерозглянуті зауваження на правильність і повноту фіксування судового процесу технічними засобами, нерозглянуті письмові зауваження щодо повноти чи правильності протоколу судового засідання, невирішене питання про ухвалення додаткового рішення, суд постановляє ухвалу із зазначенням строку, протягом якого суд першої інстанції має усунути недоліки.

До вказаного клопотання відповідач долучив заяву про ухвалення додаткового рішення, що адресована місцевому господарському суду, з якої вбачається, що така подана до суду 12 грудня 2018 року (підтверджується печаткою Господарського суду Львівської області на першому аркуші заяви).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17 грудня 2018 року розгляд заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення відкладено до повернення матеріалів справи з суду вищої інстанції.

Як зазначалось вище апеляційне провадження у справі відкрито ухвалою суду від 10 грудня 2018 року, тобто до моменту звернення відповідача до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення.

Слід зазначити, що під час підготовки розгляду справи суд апеляційної інстанції не виявив жодних підстав, передбачених ч.3 ст.267 ГПК України, для усунення недоліків місцевим господарським судом, а звернення відповідача із заявою про ухвалення додаткового рішення вже під час апеляційного розгляду справи не може бути підставою для направлення справи до суду першої інстанції.

З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача та направлення справи для усунення недоліків до суду першої інстанції.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить суд рішення Господарського суду Львівської області від 04 вересня 2018 року у справі №914/3332/13 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зокрема, зазначає, що лист, який суд взяв до уваги як підставу для переривання позовної давності, не містить ознак банківського документа, відтак, на нього не поширюється положення п.6.10.2 розділу 6 Статуту відповідача. Щодо не надіслання третій особі документів, долучених до письмових пояснень позивача, зазначає, що частина документів вже була наявна у матеріалах справи, а інша частина є копіями документів з кредитної справи, про які третій особі відомо як засновнику підприємства відповідача (боржника), а також є документи, які безпосередньо підписані третьою особою.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Слід зазначити, що ухвали суду направлялись на поштову адресу відповідача, зазначену у його апеляційній скарзі (арк. справи 174 том VI), а саме: 79018, м. Львів, вул. Стороженка, 12, оскільки, місцезнаходження юридичної особи відповідача (ПП «ТрастТер») є: 91021, м. Луганськ, вул. Сорокіна, 1. Вказане місто зазначено у Переліку населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та ПАТ «Укрпошта» не здійснює пересилання пошти (Додаток №1), затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р.

Оскільки явка представників сторін не визнавалась обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення третьої особи (скаржника), розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 23 серпня 2006 року між Акціонерним Банком «Брокбізнесбанк» (в тексті договору - банк) та Приватним підприємством «ТрастТер» (в тексті договору - позичальник) укладено кредитний договір №260/М1, відповідно до умов якого, а саме: п.2.1 банк відкриває позичальнику відкличну поновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості 1 000 000 грн. на термін до 22 серпня 2009 року зі сплатою 19% річних на поновлення обігових коштів.

До вказаного кредитного договору сторонами укладено додаткові договори: №1 від 12 травня 2008 року, №2 від 28 травня 2008 року та №3 від 22 серпня 2009 року.

За умовами додаткового договору №3 від 22 серпня 2009 року до кредитного договору банком відкрито позичальнику відкличну непоновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості у розмірі 1 414 435,25 грн. на термін до 21 серпня 2011 року зі сплатою 26% річних на поновлення обігових коштів.

Поряд з тим, у вказаному додатковому договорі сторонами продовжено дію кредитного договору та встановлено графік повернення кредиту, яким узгоджено поетапне виконання грошових зобов'язань відповідача перед позивачем щомісячно, починаючи з 01 грудня 2009 року по 21 серпня 2011 року, шляхом сплати по 64 293 грн., а в останній місяць - 64 282, 25 грн.

Позивач свої зобов'язання перед відповідачем згідно кредитного договору №260/М1 від 23 серпня 2006 року та додаткових договорів до нього виконав в повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем здійснювались лише часткові оплати, які були зараховані банком в рахунок погашення заборгованості по відсотках.

Однак, у останній день терміну повернення кредиту - 21 серпня 2011 року, відповідач заборгованість по кредиту та відсотках за користування кредитом не повернув, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість станом на 01 серпня 2013 року перед позивачем у розмірі 1 414 435, 25 грн. - по тілу кредиту та 729 695,40 грн. - заборгованість по відсотках.

У зв'язку з наведеним вище, 23 серпня 2013 року банк звернувся до суду з цим позовом про стягнення з ПП «ТрастТер» 2 320 406, 53 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту 1 414 435,25 грн.; заборгованість по відсотках - 729 695,40 грн.; заборгованість по несплаченій комісії за пролонгацію кредиту - 14 144,35 грн. та пеня за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за його використання - 162 131,53 грн.

Задовільняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції встановив підставність та обґрунтованість позовних вимог, однак такі задоволив частково, у зв'язку з спливом позовної давності. З таким висновком погодився і апеляційний суд.

Як зазначалось вище, постановою Вищого господарського суду України від 10 квітня 2014 року у справі №914/3332/13 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Львівського головного управління регіонального відділення ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено частково, рішення Господарського суду Львівської області від 06 листопада 2013 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29 січня 2014 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 578 637 грн. та заборгованості по відсотках у розмірі 219 878,70 грн. В іншій частині рішення та постанову залишено без змін. Справу №914/3332/13 направлено на новий розгляд до Господарського суду Львівської області в іншому складі суду.

У постанові суд касаційної інстанції зазначив, що: «до матеріалів справи (т. 2 а.с. 53) судом апеляційної інстанції залучено копію листа відповідача за № ю - 928 від 06.09.2010 року, надісланого на адресу позивача, а саме заяву про реструктуризацію кредитів, в тому числі по Договору, невиконання якого було підставою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

В своїй заяві про реструктуризацію кредиту відповідач просить позивача продовжити дію Договору на 1 - 2 роки (п.3 заяви), не стягувати платежі по тілу кредиту, згідно Договору до 01.09.2011 року, а після цієї дати відповідач зазначає, що він буде сплачувати (заборгованість) рівними частинами (п.4 заяви), проценти по договору зобов'язується сплатити на протязі 4 - х місяців (п.5 заяви).

Зазначеній вище заяві, судом апеляційної інстанції не дано оцінки. Викладені в заяві відомості, можуть вплинути на встановлення тієї обставини, чи було переривання перебігу позовної давності у взаємовідносинах сторін, щодо вимог про стягнення основної заборгованості по кредиту та процентів за його користування.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку про те, що касаційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення прийняті у справі скасуванню, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 578 637 грн. та заборгованості по відсотках, у розмірі 219 878, 70 грн. з направленням справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи судам необхідно дати оцінку листу відповідача від 06.09.2010 року за № ю - 928 та з'ясувати чи впливає викладене у зазначеному листі на взаємовідносини сторін у даній справі.»

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст.626 ЦК України), а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що з урахуванням додаткової угоди №3 від 22 серпня 2009 року до кредитного договору відповідач зобов'язався сплачувати в рахунок погашення кредиту щомісячно, починаючи з 01 грудня 2009 року по 21 серпня 2011 року по 64 293 грн., а в останній місяць - 64 282, 25 грн.

Як вбачається з поштового конверту, позивач звернувся з цим позовом до Господарського суду Львівської області - 23 серпня 2013 року.

Під час розгляду справи відповідачем заявлено про сплив позовної давності.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст.260 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Положеннями статей 253-255 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Поряд з тим, відповідно до приписів ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У п.4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» роз'яснено, що правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, з урахуванням конкретних обставин справи, належать: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (п.4.4.1).

В матеріалах справи знаходиться заява Приватного підприємства «ТрастТер» про реструктуризацію кредиту (вих.№ю-928 від 06 вересня 2010 року), в якій останнє просить банк продовжити дію кредитного договору №260/М1 від 23 серпня 2006 року на 1-2 роки, а також не стягувати платежі по тілу кредиту згідно кредитного договору №260/М1 від 23 серпня 2006 року до 01 вересня 2011 року, а після цієї дати відповідач зобов'язався сплачувати платежі рівними частинами, поряд з тим, зобов'язався сплатити протягом 4-ох місяців проценти по кредитному договорі (арк. справи 53 том ІІ).

Вказана заява підписана директором ПП «ТрастТер» - ОСОБА_4

У апеляційній скарзі третя особа зазначає про відсутність у директора відповідача повноважень на підписання такої заяви, відтак, просить суд не приймати до уваги такий доказ. Зокрема, апелянт посилається на п.6.10.2 Статуту Приватного підприємства «ТрастТер», відповідно до якого директор не має права підписувати банківські документи сума яких становить понад 5 000 грн., такі документи має право підписувати тільки Генеральний Директор, однак, такі посилання апелянта колегія суддів вважає безпідставними, оскільки заява Приватного підприємства «ТрастТер» про реструктуризацію кредиту (вих.№ю-928 від 06 вересня 2010 року) не є банківським документом, відтак, посилання апелянта на п.6.10.2 Статуту відповідача є недоцільним. Вказані посилання скаржника також спростовано судом першої інстанції в оскарженому рішенні.

Поряд з тим, колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника на те, що позивачем не вказано, яким способом останнім отримано заяву Приватного підприємства «ТрастТер» про реструктуризацію кредиту (вих.№ю-928 від 06 вересня 2010 року), оскільки, як правильно зазначено місцевим господарським судом, вказане не спростовує факту існування такої заяви, як доказу визнання відповідачем боргу.

З огляду на наведене, зазначена вище заява відповідача про реструктуризацію кредиту свідчить про визнання ним свого боргу (06 вересня 2010 року), що в розумінні ст.264 ЦК України є підставою для переривання перебігу позовної давності.

Відповідно до ч.3 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відтак, з 06 вересня 2010 року перебіг позовної давності щодо вимоги про стягнення 578 637 грн. - тіла кредиту (які відповідач зобов'язався сплатити з 01 грудня 2009 року по 01 серпня 2010 року по 64 293 грн. кожного місяця) та 219 878,70 грн. - відсотків за користування кредитом почався заново та закінчився 06 вересня 2013 року.

Як зазначалось вище, позивач звернувся з цим позовом до Господарського суду Львівської області - 23 серпня 2013 року, що підтверджується поштовим штемпелем на поштовому конверті, в якому позовна заява надіслана до суду, відтак, позивачем не пропущено позовну давність (яка розпочалась заново у зв'язку з її перериванням) щодо вказаних вище вимог.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Враховуючи все наведене вище, беручи до уваги вчинення відповідачем дій, які свідчать про визнання ним свого боргу, а відтак і переривання перебігу позовної давності, колегія суддів вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту у розмірі 578 637 грн. та заборгованості по відсотках у розмірі 219 878,70 грн. підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду та перевірялись судом під час розгляду справи в суді першої інстанції. Такі доводи правильно спростовані у оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Львівської області від 04 вересня 2018 року у справі №914/3332/13 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Матеріали справи №914/3332/13 повернути до Господарського суду Львівської області.

Повну постанову складено 11 квітня 2019 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Мирутенко О.Л.

Суддя Хабіб М.І.