Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2019 р. м. Житомир Справа № 906/224/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

секретар судового засідання: Макарчук В.І.

за участю представника відповідача: Рудюк П.М. - дов. № 4 від 27.04.2017

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Вінниченка Василя Вікторовича

до Селянського (фермерського) господарства "Шевченківське"

про стягнення 50768 грн

Процесуальні дії по справі.

Фізичною особою-підприємцем Вінниченко Василем Вікторовичем подано позов про стягнення з Селянського (фермерського) господарства "Шевченківське" боргу в розмірі 50768,00 грн.

Позов мотивований неналежним виконанням Селянським (фермерським) господарством "Шевченківське" договору про надання послуг, укладеного в усній формі, щодо оплати наданих послуг.

Ухвалою від 11.03.2019 суд прийняв позовну заяву та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 09.04.2019

04.04.2019 відповідачем в порядку ст. 165 ГПК України подано відзив на позовну заяву (а.с. 29).

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що позивачем на підставі договору про надання послуг, укладеного у спрощений спосіб, відповідачу надано послуги з ремонту запчастин на загальну суму 78768,00 грн.

Факт надання послуг підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ВВ-0000134 від 04.06.2018, № ВВ-0000158 від 03.07.2018 та № ВВ-0000142 від 04.06.2018.

Відповідач свої зобов'язання за договором щодо оплати отриманих від позивача послуг виконав неналежним чином, внаслідок чого на момент звернення до суду у відповідача існує прострочена заборгованість в розмірі 50768,00 грн.

Позивач в судове засідання не з'явився. 08.04.2019 на адресу суду надійшло клопотання, в якому позивач підтримує позовні вимоги, вказує, що ним подано всі письмові докази та просить суд розглянути справу без його участі (а.с. 30).

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог. Зокрема, вказав, що вимоги позивача про оплату наданих послуг відповідач не отримував. Зазначив, оскільки відповідач має претензії до якості ремонтних робіт позивача, вартість наданих послуг буде оплачена після усунення недоліків.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Як вказує позивач, ним за замовленням відповідача надано послуги з ремонту запчастин на загальну суму 78768,00 грн., що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ВВ-0000134 від 04.06.2018, № ВВ-0000158 від 03.07.2018 та № ВВ-0000142 від 04.06.2018 (а.с.15-17 ).

За даними позивача, послуги ним були надані належним чином, будь-яких претензії щодо наданих послуг відповідачем не пред'являлось.

Відповідач частково оплатив надані позивачем послуги на загальну суму 28000,00 грн.

26.12.2018 позивач направив відповідачу претензію за № 26/12-18-1 з вимогою про сплату заборгованості за надані послуги в розмірі 50768,00 грн. (а.с. 18-20) .

Відповідач вимоги претензії не виконав та заборгованість не сплатив.

22.01.2019 позивач на адресу відповідача направив вимогу сплатити заборгованість в сумі 50768,00 грн. не пізніше 01.02.2019.

Позивач зазначає, що дану вимогу відповідачем отримано 13.02.2019 (а.с. 21-22), проте відповіді не надано, заборгованість в сумі 50768,00 грн. не сплачено, що стало підставою звернення до суду з даним позовом з метою захисту порушеного права.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Як визначено частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Виходячи з вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що між сторонами згідно підписаних актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ВВ-0000134 від 04.06.2018, № ВВ-0000158 від 03.07.2018 та № ВВ-0000142 від 04.06.2018 склались правовідносини, які випливають із договору надання послуг, укладені в спрощений спосіб.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Так, матеріалами справи підтверджено, що позивачем згідно акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ВВ-0000134 від 04.06.2018 надано відповідачу послуги на суму 35232,00грн., згідно акту № ВВ-0000158 від 03.07.2018 позивачем надано послуг на суму 14592,00 грн. та згідно акту № ВВ-0000142 від 04.06.2018 позивачем були надані відповідачу послуги на суму 28944,00 грн.

Таким чином, на підставі вищевказаних актів здачі-прийняття робіт позивачем надано відповідачу послуг на загальну суму 78768,00 грн.

Відповідач, в свою чергу, частково оплатив надані позивачем послуги в сумі 28000,00 грн.

Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2 ст. 530 ЦК України)

Судом встановлено, що сторонами не обумовлено строків проведення розрахунків за надані послуги.

За таких обставин, щодо строків проведення розрахунків сторонам слід керуватись нормами ч.2 ст. 530 ЦК України.

Як вказує позивач, що 26.12.2018 відповідачу направлялась претензія з вимогою про оплату наданих послуг, на підтвердження чого надав фіскальний чек від 26.12.2018 (а.с. 20).

Крім того, позивач зазначає, що 22.01.2019 він звертався до відповідача з вимогою про сплату заборгованості в сумі 50768,00 грн., яку відповідач отримав 13.02.2019 ( а.с. 21-22).

Дослідивши вимогу від 22.01.2019 та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відпралення, яке позивач подав як доказ направлення вимоги відповідачу (а.с. 22), суд дійшов висновку, що вимога не направлялась та не була вручена відповідачу.

Так, на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відпралення найменування адресата взагалі не вказано, а поштова адреса, на яку була направлена поштова кореспонденція: м. Андрушівка, пр-в Шевченка,10, не відповідає адресі місцязнаходження Селянського (фермерського) господарства "Шевченківське" (відповідача) згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, а саме: місто Андрушівка, вул. Ворошилова, будинок 30.

За таких обставин, вимога позивача від 22.01.2019 та докази її направлення відповідачу (рекомендоване повідомленні про вручення поштового відпралення) судом не розцінюється як належні та допустимі докази направлення, в порядку ч.2 ст. 530 ЦК України, вимоги про оплату наданих позивачем послуг відповідачем.

Суд також не вважає належним доказом направлення відповідачу претензії від 26.12.2018 (а.с.19) фіскальний чек від 26.12.2018 (а.с. 20), оскільки з останнього не вбачається ні отримувач поштового відправлення, ні адреса отримувача поштового відправлення.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За таких обставин, оскільки позивачем не надано належних доказів направлення відповідачу вимоги про оплату наданих послуг, суд дійшов висновку, що строк виконання відповідачем обов'язку щодо оплати послуг, наданих позивачем, не настав, що вказує на відсутність спору між сторонами на день звернення до суду.

З огляду на викладене, вимога про стягнення з відповідача 50768,00 грн. заборгованості за надані послуги заявлена позивачем передчасно, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову.

Водночас, щодо посилань відповідача на те, що надані позивачем послуги будуть оплачені після усунення всіх претензій до якості ремонту, суд зазначає, що підписуючи акти здачі прийняття робіт (надання послуг), на яких ґрунтуютьсяя позовні вимоги, відповідач погодився з тим, що сторони претензій одна до одної не мають.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено підстав пред'явлення позову, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Відмовити в задоволені позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 11.04.19

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2,3- сторонам (рек. з повід.)