ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2019 р. Справа№ 910/14336/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Тищенко А.І.

Коробенка Г.П.

при секретарі Майданевич Г.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: Козак Н.В. за довіреністю від 11.12.2018;

від відповідача 2: Рибарук М.М. за довіреністю від 27.11.2018;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Адвокатського об'єднання «А.Д. ХОК»

на рішення господарського суду міста Києва від 15.01.2019 (повний текст рішення складений 23.01.2019)

у справі №910/14336/18 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Адвокатського об'єднання «А.Д. ХОК»

до 1. Акціонерного товариства «Укртранснафта»

та 2. Адвокатського об'єднання «Новіков і Партнери»

про визнання договору недійсним,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року Адвокатське об'єднання «А.Д. ХОК» (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Укртранснафта» (далі - відповідач 1) та Адвокатського об'єднання «Новіков і Партнери» (далі - відповідач 2) з позовом, у якому просило суд визнати недійсним укладений відповідачами 04.09.2018 договір №0409ПД про надання правової (правничої) допомоги.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що договір був укладений без додержання вимог закону щодо проведення процедури закупівлі, як це передбачено Законом України "Про публічні закупівлі", що позбавило позивача можливості запропонувати свої послуги із надання правової (правничої) допомоги на вигідніших умовах та призвело до порушення його цивільних прав та інтересів.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач 1 посилався на те, що він не є замовником публічних закупівель у розумінні пункту 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки не відповідає ознакам, визначеним вказаною нормою цього Закону. АТ "Укртранснафта" відповідно до статуту є комерційним підприємством, тому не підпадає під дію Закону України "Про публічні закупівлі"; послуги із надання правової (правничої) допомоги не відносяться до послуг у розумінні пункту 17 частини 1 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі", відтак, не можуть бути предметом закупівель на підставі цього Закону.

Також заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач 2 посилався на те, що викладені в позовній заяві доводи позивача не мають нормативного обґрунтування та суперечать положенням Конституції України та Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15 січня 2019 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Адвокатське об'єднання «А.Д. ХОК» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідач 1 зобов'язаний був проводити процедуру закупівель, передбачену Законом України "Про публічні закупівлі", а уклавши спірний договір без проведення відповідної процедури, відповідачі порушили права позивача на участь у процедурі закупівель.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження, призначено розгляд справи на 08 квітня 2019 року.

Відповідач 1 у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що на нього не поширюються вимоги Закону України "Про публічні закупівлі", а послуги з професійної правової (правничої) допомоги не підпадають під поняття "послуги", у розумінні п.17 ч.1 зазначеного Закону.

Відповідач 2 у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що кожен є вільним у виборі захисника своїх прав, укладення договору про надання правової допомоги здійснено в порядку, визначеному Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" і вказані послуги не можуть бути предметом публічних закупівель.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини, хоча був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення ухвали суду.

Оскільки явка сторін у судове засідання не була визнана обов'язковою, суд, на підставі ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ухвалив здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника позивача.

Представники відповідачів у судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзивах.

Заслухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 04 вересня 2018 року між Акціонерним товариством "Укртранснафта", як клієнтом, та Адвокатським об'єднанням "Новіков і Партнери", як адвокатом, укладено договір №0409ПД про надання правової (правничої) допомоги (далі - договір), відповідно до якого клієнт доручає, а адвокат протягом дії даного договору приймає на себе зобов'язання надати клієнту за винагороду правову (правничу) допомогу з питань, що цікавлять клієнта.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що розмір винагороди (гонорару) адвоката за надання правничої допомоги згідно з даним договором визначається у протоколах погодження договірної ціни, які є невід'ємними додатками до даного договору, та може бути розрахований, виходячи із розцінок адвоката (вартість однієї години правничої допомоги, щомісячна фіксована оплата систематичної правничої допомоги, фіксована оплата за окремий замовлений вид правничої допомоги чи інше) та/або кількості витраченого часу. По питаннях, визначених сторонами особливо складними, розмір винагороди (гонорару) адвоката обумовлюється сторонами додатково.

Згідно з пунктом 3.2 договору оплата правничої допомоги проводиться шляхом перерахування клієнтом коштів на рахунок адвоката.

У пункті 7.1 договору сторони домовились, що договір вступає в силу з моменту його підписання і діє протягом року. Якщо одна із сторін має наміри не продовжувати дію даного договору на подальше, вона повинна не пізніше одного місяця до закінчення дії даного договору попередити про це письмово іншу сторону. Якщо жодна із сторін не має таких намірів, Договір пролонгується на наступний період, що дорівнює раніше встановленому сторонами терміну дії договору.

26 вересня 2018 року інформація щодо укладення договору була розміщена на офіційному веб-сайті АТ "Укртранснафта", що підтверджується наявною у матеріалах справи роздруківкою з вказаного сайту.

01 жовтня 2018 року позивач звернувся до відповідача 1 з листом за вих. №01/10-1, у якому, з метою визначення відповідності процедури укладення такого договору вимогам законодавства, просив надати належним чином засвідчену копію договору та повідомити його ціну.

Відповідач 1, у відповідь на вказаний лист позивача, листом від 10 жовтня 2018 року за вих. №04-01/346/3753 повідомив, що загальна вартість правничої допомоги за договором на рік не може перевищувати 2000000,00грн.; оскільки договір містить конфіденційну інформацію, відповідач 1 відмовляє у наданні його копії позивачу.

У зв'язку із викладеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та просив визнати спірний договір недійсним, посилаючись на те, що АТ "Укртранснафта" є замовником в розумінні Закону України "Про публічні закупівлі", однак договір був укладений без додержання вимог щодо проведення процедури закупівлі, яка передбачена вказаним Законом. Оскільки договір укладений з порушенням Закону України "Про публічні закупівлі", без проведення процедури публічних закупівель, позивача було позбавлено можливості запропонувати свої послуги із надання правової (правничої) допомоги на вигідніших умовах, що призвело до порушення його цивільних прав та інтересів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів внаслідок укладення спірного договору.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

Цивільні права та обов'язки відповідачів у даній справі виникли на підставі договору №0409ПД про надання правової (правничої) допомоги, який за правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Предметом позову у даній справі є матеріально - правова вимога позивача про визнання недійсним укладеного відповідачами договору.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015р. № 6-301цс15).

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України також визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

Частиною 2 статті 4 ГПК України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову (постанови Верховного Суду України від 21.10.2015 у справах № 3-670гс15, №3-649гс15).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, спірний договір, який укладений між відповідачами, породжує права і обов'язки саме зазначених осіб.

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимога про визнання недійсним правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа", тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, а також доведено наявність порушеного права.

Зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що обґрунтовуючи порушення своїх прав внаслідок укладання відповідачами спірного договору, позивач посилається на те, що він є учасником надання юридичних послуг на ринку України, бере активну участь у процедурах закупівлі юридичних послуг, здійснює моніторинг оголошень про проведення закупівель юридичних послуг, однак, оскільки всупереч Закону України "Про публічні закупівлі", спірний договір було укладено поза межами процедури публічних закупівель, позивач вважає, що його було позбавлено можливості запропонувати АТ "Укртранснафта" свої послуги з надання правничої допомоги на вигідніших умовах, що, в свою чергу, призвело до порушення його цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак, як вірно встановив суд першої інстанції, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував його твердження про те, що він бере активну участь у процедурах закупівлі юридичних послуг, зокрема, не надано доказів подання своїх пропозицій для участі у торгах/доказів того, що позивача було обрано переможцем торгів/відхилено його пропозиції тощо.

За встановлених обставин, місцевий господарський суд дійшов юридично правильного висновку про те, що позивачем не доведено факт порушення його прав або охоронюваних законом інтересів, а доводи про можливу перемогу у процедурі публічної закупівлі, у разі її проведення, ґрунтуються виключно на припущеннях, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи відповідачів, викладені у відзивах на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції залишає поза увагою, оскільки вони не ґрунтуються на приписах Закону України «Про публічні закупівлі».

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Адвокатського об'єднання «А.Д. ХОК» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 15 січня 2019 року - без змін.

2. Справу №910/14336/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11.04.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді А.І. Тищенко

Г.П. Коробенко