ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.04.2019 Справа № 920/841/18
Господарський суд Сумської області у складі судді Спиридонової Н.О. при секретарі судового засідання Гребенюк С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/841/18 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Сумської міської ради (40000, м. Суми, пл. Незалежності, 2, ),

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» (40004, м. Суми, вул. Горького, 58, ),

про розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки на підставі статей 96, 99, 124, 125, 126, 164 Земельного кодексу України, статей 1, 13, 15, 24, 31-34 Закону України «Про оренду землі» та статей 16, 525, 526, 598, 626, 627, 628, 629, 638, 651, 792 Цивільного кодексу України,

представники сторін:

позивача - ОСОБА_1 за довіреністю б/н від 28.12.2018,

відповідача - ОСОБА_2 за довіреністю № 18-49/54 від 28.12.2018.

ВСТАНОВИВ:

В жовтні місяці 2018 року позивач - Сумська міська рада (40000, м. Суми, пл. Незалежності, 2, ) звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить суд розірвати договір оренди земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Праці, 5, укладений між Сумською міською радою та Відкритим акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе» (нове найменування - Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» 06.04.2010, який зареєстровано у Сумському міському відділі Сумської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 07.06.2010 за № 44 та зобов'язати відповідача - Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» (40004, м. Суми, вул. Горького, 58, ) повернути Сумській міській раді земельну ділянку загальною площею 1,2500 га, яка знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Праці, 5.

Позовні вимоги обґрунтовані не виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди земльної ділянки від 06.04.2010 щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням у відповідності до статті 96 Земельного кодексу України, а саме, як зазначає позивач, відповідачем порушено зобов'язання щодо використання орендованої земельної ділянки відповідно до мети, визначеної у пункті 2.1 договору земельної ділянки від 06.04.2010, відповідно до якого в оренду передається земельна ділянка під розміщеним тренувальним спортивним комплексом, згідно з українським класифікатором цільового використання - землі громадського призначення.

Ухвалою Господарського суду Сумької області від 31.10.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 920/841/18 в порядку загального позовного провадження.

Відповідач у відзиві на позовну заяву № 18-7/1464 від 20.11.2018 проти позову заперечує та просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, оскільки позивачем не доведено невиконання відповідачем обов'язку щодо забудови земельної ділянки, а також і існування реального обов'язку здійснити таку забудову, не доведено завдання йому шкоди у зв'язку із не здійсненням забудови земельної ділянки чи позбавлення того, на що він розраховував при укладенні договору. Крім того, відповідач зазначає, що тренувально-спортивний комплекс є спортивною спорудою, а його розміщення на земельній ділянці відповідає як меті використання орендованої земельної ділянки, визначеної пунктом 2.1 договору, так і обов'язку використання земельної ділянки за цільовим призначенням, визначеного пунктом «а» частини першої статті 96 Земельного кодексу України. Долучені до позову акти обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми не є підтвердженням виконання чи невиконання відповідачем умов договору, а також завдання позивачу шкоди, вони лише фіксують зовнішній вигляд земельної ділянки. При цьому, у згаданих актах зазначено, що на земельній ділянці розміщені споруди, що за призначенням є спортивними.

Відповідач вважає, що умова типового договору, затвердженого позивачем, повинна застосовуватися у випадку, коли земельна ділянка надається орендарю з метою подальшої забудови земельної ділянки і це прямо обумовлено у договорі оренди земельної ділянки та підтверджується іншими доказами наявності наміру або обов'язку орендаря здійснювати будівництво на земельній ділянці.

При укладенні договору відповідач не мав наміру здійснювати забудову земельної ділянки, зокрема і зводити інший тренувально-спортивний комплекс. Земельна ділянка необхідна відповідачу з метою належного володіння існуючим тренувально-спортивним комплексом як об'єктом нерухомого майна - обслуговування, капітального ремонту, користування та розпорядження у якості матеріального активу підприємства.

Крім того, як зазначає відповідач, між сторонами у даній справі не виникали шляхом укладення договорів або в інший спосіб правовідносини щодо зведення на земельній ділянці на замовлення позивача будь-яких будівель і споруд, у тому числі спортивних.

Позивач у відповіді на відзив просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки твердження відповідача про те, що станом на сьогоднішній день на спірній земельній ділянці розміщено тренувально-спортивний комплекс, що становить 84,77 % площі загальної забудови є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, адже, як на спірній ділянці відсутні будь-які ознаки будівництва та слідів використання її за цільовим призначенням, а саме позивач вбачає відсутність розміщеного тренувально-спортивного комплексу для громадського призначення, як це передбачено в умовах спірного договору та вимогам Українського класифікатора цільового використання землі. Крім того, не виконання зобов'язання закріпленого в пункті 4.2 договору, а саме: «Завершити забудову земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку, але не пізніше, ніж через три роки з моменту державної реєстрації договору» є підставою для розірвання договору в односторонньому порядку (пункт 5.4 договору).

Ухвалою суду від 29.11.2018 у справі № 920/841/18 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів до 30.01.2019 та відкладено підготовче засідання на 22.01.2019.

16.01.2019 від позивача до суду надійшло клопотання б/н від 11.01.2018 (вх. № 303 від 16.01.2019) про приєднання до матеріалів даної справи письмових та електронних доказів, а саме: оригіналу акту обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 18.09.2018; оригіналу акту обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 05.10.2018; належним чином засвідчену копію чинного Положення про Відділ врегулювання земельних відносин Управління земельних відносин Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради; належним чином засвідчену копію посадової інструкції начальника Відділу врегулювання земельних відносин Управління земельних відносин Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради; електронні носії СД диск № 1296 121 L С 23592, на якому знаходяться 9 фотографій, що є додатком до акту обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 18.09.2018 та 8 фотографій, що є додатком до акту обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 05.10.2018.

У письмових запереченнях № 18-7/63 від 22.01.2019 представник відповідача зазначає, що позивачем не надано суду достовірних та аргументованих доказів на підтвердження того, що тренувально-спортивний комплекс не є нерухомим майном, а тому твердження позивача не можуть бути взяті судом до уваги. Відповідач зазначає, що позивач не має підстав стверджувати, що у відповідача об'єктивно існував обов'язок забудови земельної ділянки, а відтак і що у нього виникло право на розірвання договору у зв'язку із невиконанням такого обов'язку.

В судовому засіданні, розпочатому 22.01.2019 о 11 год. 00 хв. відповідно до приписів частини п'ятої статті 183 та частини п'ятої статті 233 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено протокольну ухвалу про оголошення перерви в судовому засіданні до 11 год. 00 хв. 28.01.2019.

28.01.2019 від представника відповідача до суду надійшли письмові заперечення № 18-7/92 від 28.01.2019 щодо приєднання до матеріалів справи електронних доказів, в якому представник відповідача просить суд не брати до уваги та виключити з числа доказів електронні докази, надані позивачем разом із клопотанням про приєднання до матеріалів справи № 920/841/18 письмових та електронних доказів від 11.01.2018, розміщені на електронному носії СД диску в

- в папці з назвою «Фотографії, що є додатком до акту обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 18.09.2018», в тому числі 13 фотографій: IMG_0247, IMG_0248, IMG_0249, IMG_0250, IMG_0251, IMG_0252, IMG_0247, IMG_0253, IMG_0254, IMG_0255, IMG_0256, IMG_0258, IMG_0259,

- в папці з назвою «Фотографії, що є додатком до акту обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 05.10.2018», в тому числі 8 фотографій: IMG_20181005_142226, IMG_20181005_142325, IMG_20181005_142338, IMG_20181005_142452, IMG_20181005_142634, IMG_20181005_142801, IMG_20181005_142943, IMG_20181005_143218.

Представник відповідача зазначає, що позивачем надано 21 файл, засвідчений електронним цифровим підписом фізичної особи ОСОБА_1, натомість ідентифікаційні дані державної установи відсутні. Таким чином, з наданого позивачем засвідчення не вбачається, що ОСОБА_1 є посадовою особою позивача, та що до його повноважень належить засвідчення електронних документів, відповідно надані копії є належними доказами у справі.

Відповідно до вимог частини другої статті 185 Господарського процесуального кодексу України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи, що судом було вчинено всі дії в межах підготовчого провадження з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, судом ухвалою від 28.01.2019 у справі № 920/841/18 закрито підготовче провадження та призначено зазначену справу до судового розгляду по суті на 19.02.2019 о 12 год. 30 хв.

18.02.2019 представником позивача подано письмові пояснення б/н від 15.02.2019 (вх. № 1178 від 18.02.2019), в яких останній підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд відмовити в задоволенні клопотання відповідача щодо «не брати до уваги докази - акти обстеження земельної ділянки комунальної власності від 18.09.2018 та від 05.10.2018», оскільки зазначені акти відображають реальні фактичні обставини справи, складені уповноваженими представниками позивача за відповідним дорученням керівництва.

На виконання ухвали суду щодо посвідчення електронних доказів уповноваженим представником позивача ОСОБА_1, представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 є уповноваженим представником позивача згідно довіреності від 28.12.2018.

19.02.2019 розгляд зазначеної справи по суті не відбувся у зв'язку з відпусткою судді Спиридонової Н.О., що унеможливлювало розгляд справи, однак не було підставою для проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

У зв'язку із виходом з відпустки 20.02.2019 судді Спиридонової Н.О., судом ухвалою від 20.02.2019 призначено зазначену справу до судового розгляду по суті на 28.02.2019 року о 14 год. 30 хв.

Ухвалою від 28.02.2019 у справі № 920/841/18 судом задоволено заяву представника позивача б/н від 28.02.2019 (вх. № 1568 від 28.02.2019) про відкладення розгляду справи та відкладено розгляд зазначеної справи по суті на 19.03.2019.

19.03.2019 розгляд зазначеної справи по суті не відбувся у зв'язку з лікарняним судді Спиридонової Н.О., що унеможливлювало розгляд справи, однак не було підставою для проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

У зв'язку з усуненням обставин, що унеможливлювали розгляд справи, судом ухвалою від 26.03.2019 призначено справу № 920/841/18 до судового розгляду по суті на 03.04.2019 з повідомленням учасників справи.

28.02.2019 представником відповідача подано до суду клопотання № 18-7/220 від 28.02.2018 про залишення позову без розгляду, в якому представник відповідача просить суд залишити позов без розгляду, посилаючись на пункт 2 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України, та зазначає, що для виникнення повноваження на звернення до суду з позовом про розірвання договору та повернення земельної ділянки необхідне виникнення підстави, а саме прийняття позивачем рішення про розірвання договору, а тому, як зазначає представник відповідача, представник позивача ОСОБА_3 не має права підписувати позовну заяву про розірвання договору та повернення земельної ділянки.

Також представником відповідача до суду 28.02.2019 подано письмові заперечення № 18-7/219 від 28.02.2019 проти письмових пояснень у справі № 920/841/18, наданих позивачем, де представник відповідача зазначає, що доводи позивача щодо порушення відповідачем обов'язків щодо використання земельної ділянки не за цільовим призначеннмя та щодо забудови земельної ділянки та завдання позивачу шкоди у вигляді позбавлення його певних благ, на отримання яких він розраховував при укладенні оспорюваного договору, є хибними, оскільки тренувально-спортивний комплекс є нерухомим майном відповідно до чинного законодавства та розміщений на оспорюваній земельній ділянці, а відповідач здійснює користування згаданою земельною ділянкою згідно умов укладеного між сторонами договору - шляхом господарської діяльності з експлуатації розміщеного на земельній ділянці належного відповідачеві нерухомого майна. Відповідач вважає, що позивачем не надано суду доказів того, що тренувально-спортивний комплекс не є нерухомим майном. Відповідач звернувся до позивача щодо укладення договору оренди земельної ділянки, не маючи на меті використовувати земельну ділянку шляхом її забудови, оскільки на мчас винесення позивачем рішення № 2485-МР та укладення договору забудова на земельній ділянці вже існувала - це об'єкти тренувально-спортивного комплексу. Крім того, як зазначає представник відповідача, між сторонами не виникали шляхом укладення договорів або в інший спосіб правовідносини щодо зведення на земельній ділянці на замовлення позивача будь-яких будівель і споруд, утому числі спортивних. А тому, на думку відповідача, позивач не має підстав стверджувати, що у відповідача об'єктивно існував обов'язок забудови земельної ділянки, а відтак і що у нього виникло право на розірвання договору оренди земельної ділянки від 06.04.2010 у зв'язку з невиконанням такого обов'язку.

Посилаючись на норми статей 10, 11, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Положення про департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, затвердженого рішенням Сумської міської ради № 3791-МР від 29.08.2018, представник відповідача зазначає, що серед завдань та функцій Відділу врегулювання земельних відносин Управління земельних відносин Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, відсутнє завдання (функція) щодо здійснення контролю за додержанням орендарями земельних ділянок умов договорів оренди земельних ділянок.

Стосовно актів обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 18.09.2018 та 05.10.2018, відповідач зазначає, що вони складені з порушенням порядку обстеження земельних ділянок, передбаченого Положенням про самоврядний контроль, та не у відповідності до форми акту обстеження земельної ділянки, передбаченої Положенням про самоврядний контроль. У текстах актів обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 18.09.2018 та 05.10.2018 не згадується про зроблені посадовими особами фотографії, не зазначені назви (імена) файлів з фотографіями, а тому відповідач вважає. Що зазначені акти обстеження земельної ділянки оформлені не у відповідності ДСТУ 4163-2003. Міркування позивача щодо підтвердження достовірності фотознімків підписом посадової особи, яка складає акт обстеження земельної ділянки та приєднує до нього фознімки шляхом його підписання представник відповідача вважає безпідставним. Засвідчення представником позивача ОСОБА_1 копій електронних доказів своїм особистим цифровим підписом не відповідає вимогам пункту 4 Порядку використання електронних договірних послуг.

Представником позивача подано до суду письмові заперечення б/н від 18.03.2019 (вх. № 2093 від 19.03.2019) на клопотання про залишення позову без розгляду, в якому представник позивача вважає вищезазначене клопотання безпідставним та не підлягаючим задоволенню, у зв'язку з відсутністю у нормах статті 226 Господарського процесуального кодексу України наведених представником відповідача у його клопотанні підстав для залишення позову без розгляду, а також представник позивача звертає увагу суду на те, що представником відповідача у його клопотанні не обґрунтовано поважність подання такого клопотання під час розгляду справи по суті.

Суд розглянувши клопотання представника відповідача № 18-7/220 від 28.02.2018 про залишення позову без розгляду, вважає його необґрунтованим, безпідставним та не підлягаючим задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 169 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених Господарським процесуальним кодексом України, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України. У випадках, коли Господарським процесуальним кодексом України такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Відповідно до частини другої, третьої статті 119 Господарського процесуального кодексу України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 185 Господарського процесуального кодексу України, у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті.

За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про:

1) залишення позовної заяви без розгляду;

2) закриття провадження у справі;

3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» Конституцію України від 28 червня 1996 року доповнено, зокрема, статтями 131-1, 131-2 та підпунктом 11 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення».

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини четвертої статті 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Згідно з підпунктом 11 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 1311 та статті 1312 Конституції України виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року (абзац перший); представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року (абзац другий).

Положення абзацу першого підпункту 11 пункту 161 не містить вказівки на коло суб'єктів права, які представлятимуться виключно прокурором або адвокатом. Із цього випливає, що наведене положення стосується всіх суб'єктів права-довірителів.

Натомість положення абзацу другого підпункту 11 пункту 161 стосується суто окремої категорії довірителів - органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Із наведеного правового регулювання випливає, що положення абзацу першого підпункту 11 пункту 161 є загальною нормою, а положення абзацу другого підпункту 11 пункту 161 - спеціальною нормою. Зважаючи на правило про пріоритет спеціальної норми над загальною нормою, положення абзацу першого підпункту 11 пункту 161 варто застосовувати до усіх довірителів, крім органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Отже, якщо інтереси держави вимагатимуть захисту прав певного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, то представництво такого органу в судах здійснюється через прокурора з 30 вересня 2016 року.

Якщо ж прокурор не вбачатиме, що інтереси держави вимагають захисту прав певного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, то представництво інтересів такого органу до 1 січня 2020 року можливе через будь-яку іншу особу, яка за законом має право на надання правової допомоги. Після 1 січня 2020 року представництво інтересів такого органу в суді може здійснювати лише адвокат.

Згідно вимог статті 226 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає позов без розгляду, якщо: 1) позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності; 2) позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 4) позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з'явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору; 5) позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду; 6) позивач у визначений судом строк не вніс кошти для забезпечення судових витрат відповідача і відповідач подав заяву про залишення позову без розгляду; 7) сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана; 8) провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172, 173 Господарського процесуального кодексу України, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк; 9) дієздатна особа, в інтересах якої у встановлених законом випадках відкрито провадження у справі за заявою іншої особи, не підтримує заявлених вимог і від неї надійшла відповідна заява; 10) після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього ж суду інший позов (позови) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду; 11) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення суду іншої держави, якщо право укласти таку угоду передбачене законом або міжнародним договором України, за винятком випадків, якщо суд визнає, що така угода суперечить закону або міжнародному договору України, є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

З огляду на наведений у статті 226 Господарського процесуального кодексу України вичерпний перелік підстав за яких суд залишає позовну заяву без розгляду, підстави для залишення позову без розгляду у зв'язку з не прийняттям позивачем рішення про розірвання договору оренди землі у вищезазначеній правовій нормі відсутні.

Крім того, вищезазначене клопотання про залишення позову без розгляду подане відповідачем після закриття підготовчого провадження у даній справі та необгрунтовано поважність підстав подання такого клопотання під час розгляду справи по суті.

Згідно зі статті 194 Господарського процесуального кодексу України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

За приписами частини другої статті 195 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Представник позивача в судовому засідання 03.04.2019 усно нагаловив, що пітримує заявлені позовні вимоги та наполягає на їх задоволенні, натомість прелставнк відповідача зазначив, що проти позву заперечуює, вважає його безпідставним та необґрунтованим, у зв'язку з чим просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

Згідно статті 114 Господарського процесуального кодексу України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Відповідно до статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначитися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савченко проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивність господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 03.04.2019 на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Тренувально-спортивний комплекс у складі футбольного поля (літ. І), площадки для ручного м'яча (літ. ІІ), тенісних кортів (літ. ІІІ, літ. ІV), доріжки для бігу (літ. V), вбиральні (літ. Б), навісу (літ. В), огорожі (№ 1-5) був частиною нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Суми, пл. Горького, 6, яке також включало будівлі та споруди стадіону «Авангард» та право на яке визнано за відповідачем, який на той час іменувався Відкрите акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе», згідно рішення Господарського суду Сумської області від 05.12.2008 у справі № 14/684-08, з урахуванням ухвали Господарського суду Сумської області від 26.12.2008 у справі № 14/684-08 про виправлення описки (а.с. 74-76).

Згідно рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 20.03.2009 № 152 «Про присвоєння поштових адрес об'єктам нерухомого майна в місті Суми» стадіону «Авангард» з відкритими спортивним площадками, полю футбольному, площадці для ручного м'яча, двом тенісним кортам, доріжці для бігу, убиральні навісу, огородженню була присвоєна поштова адреса: м. Суми, вул. Праці, 5 (а.с. 77).

Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.03.2009 за реєстраційним № 26881783.

06.04.2010 на підставі рішень Сумської міської ради від 25.03.2009 № 2485-МР «Про надання в оренду, продовження терміну користування земельними ділянками підприємствам, установам, організаціям і підприємцям», від 24.06.2009 № 2763-МР «Про затвердження розмірів відсотків від грошової оцінки землі, що застосовується для обчислення орендної плати за користування земельними ділянками на території м. Суми» та від 15.07.2009 № 2845-МР «Про внесення змін до деяких пунктів рішень Сумської міської ради», між Сумською міською радою та Відкритим акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе» (нова назва - Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання») укладено договір оренди земельної ділянки (далі - договір) площею 1,2500 га (одна ціла двадцять п'ять сотих гектара), яка знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Праці, 5, категорія - землі житлової та громадської забудови. Договір посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нагорною Н.В. та затверджено рішенням Сумської міської ради від 29.04.2010 № 3653-МР. Договір зареєстровано у Сумському міському відділі Сумської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 07.06.2010 за № 44.

Згідно із пунктом 1.1 договору, позивач на підставі вищевказаних рішень надає, а відповідач приймає в оренду земельну ділянку (об'єкт оренди), яка знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Праці, 5.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що нормативно грошова оцінка земельної ділянки на момент укладання договору становить 2007625,00 грн.

Відповідно до пункту 2.1 договору, земельна ділянка надається в оренду під розміщеним тренувальним спортивним комплексом, згідно з Українським класифікатором цільового використання - землі громадського призначення.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що договір укладається терміном до двадцять п'ятого березня дві тисячі дев'ятнадцятого року.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що відповідач, зокрема, зобов'язаний:

- приступити до виконання орендованої земельної ділянки в строки, встановлені договором;

- виконувати обов'язки землекористувача відповідно до вимог статті 96 Земельного кодексу України; використовувати орендовану земельну ділянку відповідно до мети, визначеної у пункті 2.1 договору, дотримуючись при цьому вимог чинного законодавства, державних і місцевих стандартів, норм і правил щодо раціонального використання та охорони землі, вимог екологічної безпеки при використанні землі;

- у відповідності до статті 164 Земельного кодексу України здійснювати заходи щодо поліпшення корисних властивостей землі, захист земельної ділянки від водної та вітряної ерозії, підтоплення, забруднення відходами виробництва, хімічними та радіоактивними речовинами, від інших процесів руйнування;

- завершити забудову земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку, але не пізніше, ніж через три роки з моменту державної реєстрації договору;

- письмово повідомити позивача про відчуження об'єктів (їх частин), що розташовані на земельній ділянці і належать відповідачу, протягом десяти днів з моменту вчинення відповідного правочину, а також повідомити про наміри подальшого використання земельної ділянки. У випадку, якщо відповідач має намір припинити право користування земельною ділянкою (її частиною), цей договір розривається за згодою сторін, або до цього договору вносяться відповідні зміни, з моменту укладання договору оренди земельної ділянки з новим власником об'єктів, які були відчужені;

- забезпечити вільний доступ до земельної ділянки представнику контролюючих органів;

- відповідач забезпечує знімання, використання і збереження родючого шару грунту при проведенні робіт, пов'язаних із порушенням земель;

- у відповідності до статті 99 Земельного кодексу України, обов'язковими для діяльності відповідача є обмеження, пов'язані з діями земельних сервітутів;

- у відповідності з розділом 3 цього договору своєчасно вносити орендну плату;

- враховувати при використанні земельної ділянки права третіх осіб, набуті відповідно до законодавства;

- повернути орендодавцю земельну ділянку після закінчення строку оренди у стані не гіршому, у порівнянні з тим, у якому була одержана в оренду земельна ділянка;

- не утримувати земельну ділянку для забезпечення своїх вимог до позивача;

- відшкодувати позивачеві в повному обсязі шкоду, заподіяну стану земельної ділянки неналежним її використанням;

- у п'ятиденний строк після державної реєстрації договору надати копію договору відповідному органу державної податкової служби.

Відповідно до пункту 5.4 договору, договір може бути розірваний: за взаємною згодою сторін; за рішенням суду в порядку встановленому законом; в односторонньому порядку за ініціативою позивача, із звільненням відповідача від відповідальності, згідно з Господарським кодексом України, в разі, коли відповідач використовує земельну ділянку способами, які суперечать екологічним вимогам, не за цільовим призначенням, систематично (протягом півроку) не сплачує орендну плату, порушення строків завершення забудови земельної ділянки, встановлених пунктом 4.2 догорвору, здійснення без згоди позивача передачі або відчуження права користування земельною ділянкою третім особам.

В частині 2 пункту 5.6 договору також встановлено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами їх обов'язків, передбачених Законом України «Про оренду землі» (із відповідними змінами та доповненнями до нього) та цим договором.

Згідно з пунктом 5.8 договору закріплено, що у разі припинення або розірвання цього договору відповідач має забезпечити виконання умов повернення земельної ділянки, визначених у пункті 2.4 договору.

Згідно пункту 1 рішення Сумської міської радми від 29.04.2010 № 3666-МР «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Суми стадіону «Авангард» та тренувального спортивного комплексу по вул. Праці, 5 у місті Суми» прийнято стадіон «Авангард» та тренувально-спортивний комплекс до комунальної власності територіальної громади міста Суми від відповідача на підставі звернення останнього, про що між відповідачем та Управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради підписано акт приймання-передачі стадіону «Авангард» по вул. Праці, 5 у м. Суми до комунальної власності територіальної громади міста Суми (а.с. 62-68).

Рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради від 21.09.2010 № 576 «Про затвердження акту прийняття-передачі до комунальної власності територіальної громади міста Суми стадіону «Авангард» по вул. Праці, 5 у місті Суми» зазначений акт було затверджено, виконавчий комітет також вирішив оформити право власності на нерухоме майно стадіону «Авангард» з видачею свідоцтва про право комунальної власності за територіальною громадою міста Суми в порядку, встановленому чинним законодавством та доручив комунальному підприємству «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» підготувати свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно (додається).

Тренувально-спортивний комплекс до комунальної власності територіальної громади міста Суми ані на той час, ані пізніше не передавався, відповідно, він перебуває у власності Відповідача.

Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 06.07.2010р. №403 «Про присвоєння поштових адрес об'єктам нерухомого майна» футбольному полю, площадці для ручного м'яча, тенісним кортам, доріжці для бігу, вбиральні та навісу присвоєна поштова адреса «вул. Холодногірська, 10» (додається).

Згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, наведених у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 145917390 від 19.11.2018 (а.с. 79) об'єкти тренувально-спортивного комплексу, розташовані за адресою м. Суми, вул. Праці, 5 (літ. І, II, III, IV, V, Б, В, № 1-5), перебувають у власності відповідача.

Позивач в обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що ним на виконання умов договору оренди земельної ділянки передано відповідачу за актом прийому передачі у визначених межах земельну ділянку у стані, що відповідає умовам договору, проте відповідачем не виконано взятих на себе зобов'язань за договором оренди земельної ділянки від 06.04.2010 щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням у відповідності до статті 96 Земельного кодексу України.

Позивач стверджує, що 18.09.2018 в рамках планового обстеження оспорюваної земельної ділянки начальником та головним спеціалістом Відділу врегулювання земельних відносин та спорів управління земельних відносин Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради Єрьоміним О.І. і Нагаєм А.М., відповідно до пункту «є» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 3.2.45 Положення про Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, затвердженого рішення Сумської міської ради від 08.08.2018 № 3747-МР, з виїздом на місцевість, проведено обстеження земельної ділянки комунальної власності за адресою: м. Суми, вул. Праці, 5.

За результатами зазначеного обстеження складено акт обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 18.09.2018, яким встановлено, що земельна ділянка по периметру огороджена бетонною та частково сітчастою огорожею, футбольне поле, на якому знаходиться металеві ворота та площадка для ручного м'яча, заросли бур'янами, висота яких іноді досягає до одного метра та частково чагарниками, тенісний корт огороджений металевою сіткою, слідів його використання за призначенням не виявлено. Будівлі та споруди з ознаками капітального будівництва на орендованій земельній ділянці відсутні. До даного акту приєднано фотознімки на 9 аркушах, що зроблені при обстеженні об'єкту оренди.

05.10.2018 зазначеною вище уповноваженою особою позивача повторно, з виїздом на місцевість, проведено обстеження спірної земельної ділянки, за результатами якого також складено акт обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 05.10.2018, відповідно до якого при фактичному обстеженні зазначеної земельної ділянки виявлено, що земельна ділянка по периметру огороджена бетонною та частково сітчастою огорожею, футбольне поле, на якому знаходиться металеві ворота ти площадка для ручного м'яча, заросли бур'янами, висота яких іноді досягає до одного метра та частково чагарниками, тенісний корт огороджений металевою сіткою, слідів його використання за призначенням не виявлено. Будівлі та споруди з ознаками капітального будівництва на орендованій земельній ділянці відсутні. Земельна ділянка використовується мешканцями прилеглих будинків під вигул домашніх тварин. Також; до даного акту додано відповідні фотознімки, що зроблені при вказаному обстеженні.

Позивач зазначає, що зазначеними актами підтверджується факт не виконання відповідачем умов оспорюваного договору, відповідачем не виконуються обов'язки землекористувача відповідно до вимог статті 96 Земельного кодексу України, а саме: порушено пункт «а» статті 96 Земельного кодексу України, щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням; порушено зобов'язання щодо використання орендованої земельної ділянки відповідно до мети, визначеної пунктом 2.1 договору. Також, відповідачем не виконано зобов'язання закріплене в пункті 4.2 договору, щодо завершення забудови земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку, але не пізніше, ніж через три роки з моменту державної реєстрації договору.

А тому, на думку позивача, не виконання зазначено пункту є підставою для розірвання договору в односторонньому порядку (пункт 5.4 договору).

Позивач зазначає, що він розраховував при укладанні даного договору на досягнення певних цілей - розміщення на спірній земельній ділянці, що є комунальною власністю, тренувального спортивного комплексу (згідно з Українським класифікатором цільового використання - землі громадської призначення). А тому позивач вважає, що у зв'язку із невиконанням своїх зобов'язань відповідачем, позивачу завдано шкоду у вигляді позбавлення його, що діяв в інтересах територіальної громади міста Суми того, на що він розраховував при укладенні договору. Позивач вважає, що зазначене істотне порушення договору відповідачем є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки в судовому порядку.

Проте суд, розглянувши матеріали даної справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача з огляду на наступне.

Предметом спору у цій справі є вимога позитвача про розірвання договору оренди земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Праці, 5; та зобов'язання відповідача повернути позивачу земельну ділянку загальною площею 1,2500 га, яка знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Праці, 5 на підставі статей 96, 99, 124, 125, 126, 164 Земельного кодексу України, статей 1, 13, 15, 24, 31-34 Закону України «Про оренду землі» та статей 16, 525, 526, 598, 626, 627, 628, 629, 638, 651, 792 Цивільного кодексу України, у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору щодо здійснення забудови зазнвченої земельної ділянки, що є істотним порушенням умов договору з боку відповідача та підставою для розірвання договору оренди в односторонньому порядку за ініціативою позивача, як орендодавця.

Укладений між сторонами договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Спеціальним законом, що регулює суспільні відносини в Україні з питання оренди землі є Закон України «Про оренду землі».

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі», відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Частиною першою статті 92 Земельного кодексу України, передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до частини першої статті 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Приписами статті 792 Цивільного коджексу України унормовано, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

За змістом статті 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

У відповідності із астинами першою, другою статті 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Згідно статті 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України ).

За частиною першою статті 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати.

Згідно зі статтею 32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статями 24 і 25 Закону України «Про оренду землі» та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Згідно із частиною другою статті 651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

При цьому, за змістом статті 651 Цивільного кодексу України, однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац 2 частини другої статті 651 Цивільного кодексу України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті статті 651 Цивільного кодексу України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Навденої правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 03.07.2018 у справі № 908/109/17 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г.

Згідно пункту «а» частини першої статті 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі.

У відповідності із пунктом «а» частини першої статті 96 Земельного кодексу України, землекористувачі зобов'язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки.

У відповідності до пункту 5.4 договору, договір може бути розірваний: за взаємною згодою сторін; за рішенням суду в порядку встановленому законом; в односторонньому порядку за ініціативою позивача, із звільненням відповідача від відповідальності, згідно з Господарським кодексом України, в разі, коли відповідач використовує земельну ділянку способами, які суперечать екологічним вимогам, не за цільовим призначенням, систематично (протягом півроку) не сплачує орендну плату, порушення строків завершення забудови земельної ділянки, встановлених пунктом 4.2 догорвору, здійснення без згоди позивача передачі або відчуження права користування земельною ділянкою третім особам.

В частині 2 пункту 5.6 договору також встановлено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами їх обов'язків, передбачених Законом України «Про оренду землі» (із відповідними змінами та доповненнями до нього) та цим договором.

Стосовно доводів позивача щодо порушення відповідачем умов договору та не виконання ним передбачених договором обов'язків, яке полягає у використанні відповідачем орендованої земельної ділянки не за цільовим призначенням та у порушенні строків завершення забудови земельної ділянки, встановлених пунктом 4.2 договору суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 Закону України «Про оренду землі» та умовами договору, у разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

За змістом частини першої статті 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець має право, зокрема, вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про оренду землі», орендар має право господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Статтею 143 Земельного кодексу України передбачено, що підставою примусового припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Підставою розірвання договору є саме використання орендарем землі не за цільовим призначенням, тобто з іншою метою, ніж та, що встановлена договором, а не той факт, що будівельні роботи не було розпочато.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 3-36гс15 та від 21.01.2015 у справі № 3-211гс14.

В пункті 2.21 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» зазначено, що у разі встановлення порушень, передбачених статтею 143 Земельного кодексу України, зокрема, коли земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням, визначеним умовами договору, та у спосіб, що суперечить екологічним вимогам, суди мають правові підстави для задоволення вимог про розірвання договору оренди на підставі статті 32 Закону України «Про оренду землі». Про невиконання відповідачем умов договору щодо використання землі за цільовим призначенням може свідчити, зокрема, відсутність проведення будь-яких будівельних робіт на об'єкті, що може підтверджуватися, наприклад, актом, складеним Державною архітектурно-будівельною інспекцією.

Розірвання договорів на тій підставі, що землекористувачем не проводиться будівництво не передбачене чинним законодавством України.

Наведена правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 19.07.2017 у справі № 910/13270/16.

При цьому, за змістом статті 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець самє право, зокрема, вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди, і підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки є саме використання орендарем землі не за цільовим призначенням, а не той факт що будівельні роботи не було розпочато.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 909/631/16.

Як зазначалося вище, пунктом 2.1 договору оренди визначено, що земельна ділянка надається в оренду під розміщеним тренувально-спортивним комплексом, згідно з Українським класифікатором цільового використання - землі громадського призначення.

Згідно пп. 1.12.7 пп. 1.12 п. 1 Українського класифікатора цільового використання землі, затвердженого листом Державного комітету України по земельних ресурсах від 24.04.1998 № 14-1-7/1205, який діяв на час укладення оспорюваного договору, до земель населених пунктів громадського призначення відносяться землі фізичної культури і спорту.

Тренувально-спортивний комплекс, що розташований на вищезазначеній земельній ділянці можна класифікувати, як споруду спортивного призначення відповідно до Державного класифікатору будівель і споруд, затвердженого та введеного в дію наказом Держстандарту України від 17.08.2000 № 507 (далі - ДКБС).

Відповідно до ДКБС об'єктами класифікації є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення. Споруди - це будівельні системи, пов'язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт. Інженерні споруди - це об'ємні, площинні або лінійні наземні, надземні або підземні будівельні системи, що складаються з несучих та в окремих випадках огороджувальних конструкцій і призначені для виконання виробничих процесів різних видів, розміщення устаткування, матеріалів та виробів, для тимчасового перебування і пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів тощо.

Одиницею класифікації в класифікаторі є в основному окрема будівля чи інженерна споруда. Будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень (комбіноване житло, готель і контора), повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення. Головне призначення повинно бути визначене таким чином: обчислюється відсоткове співвідношення площ різних за призначенням приміщень будівлі в складі повної загальної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання.

Загальна площа забудови тренувально-споривного комплексу складає 8308,5 кв.м, загальна площа футбольного поля, площадки для ручного м'яча, тенісних кортів, бігової доріжки складає 7043 кв.м, що становить 84,77 % площі загальної забудови.

Футбольне поле, площадка для ручного м'яча, тенісні корти є майданчиками для занять спортом на відкритому повітрі.

Відповідно до ДКБС стадіони та майданчики для занять спортом на відкритому повітрі (підклас 2411.1) належать до класу «Стадіони, спортивні поля та майданчики» (клас 2411) групи «Споруди спортивного та розважального призначення» (група 241) підрозділу «Інші інженерні споруди» (підрозділ 2.4.) розділу «Інженерні споруди» (розділ

Отже, тренувально-спортивний комплекс є спортивною спорудою, а його розміщення на земельній ділянці відповідає як меті використання орендованої земельної ділянки, визначеної пунктом 2.1 договору, так і обов'язку використання земельної ділянки за цільовим призначенням, визначеного пунктом «а» частиною першою статті 96 Земельного кодексу України.

Згідно з частинами першою - третьою статті 124 Земельного кодексу України в редакції, що діяла на дату прийняття позивачем рішення, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 Земельного кодексу України.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 Земельного кодексу України, здійснюється в порядку, встановленому статтею123 Земельного кодексу України.

Згідно частини другої статті 134 Земельного кодексу України, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Згідно пунктом 2 рішення від 25.03.2009 № 2485-МР позивач вирішив продовжити термін оренди земельних ділянок підприємствами, установами, організаціями і підприємцями згідно з додатком 2, у пункті 36 додатку 2 до зазначеного рішення міститься інформація про продовження на 10 років терміну оренди відповідачем земельної ділянки площею 1,2500 га з цільовим призначенням землі громадського призначення під розміщеним тренувально-спортивним комплексом за адресою вул. Холодногірська, 16 (на час укладення договору була присвоєна поштова адреса вул. Праці, 5 згідно рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 20.03.2009р. № 152).

Зважаючи на те, що позивач при прийнятті рішення про надання земельної ділянки відповідачу в оренду не приймав рішення про затвердження результатів земельних торгів, а також те, що у пункті 36 рішення позивача від 25.03.2009 № 2485-МР прямо зазначено, що земельна ділянка надається під розміщеним тренувально-спортивним комплексом, що належить відповідачу, суд дійшов висновку, що сторони не погоджували здійснення відповідачем забудови земельної ділянки протягом строку оренди за договором.

Договір був укладений на основі типового договору оренди земельної ділянки, затвердженого рішенням позивача від 20.09.2006 № 172-МР «Про затвердження Типового договору оренди земельної ділянки, що укладається з юридичними та фізичними особами» зі змінами, внесеними рішеннями позивача від 24.10.2007 № 912-МР, від 04.06.2008 № 1579-МР.

У абзаці 16 пункту 4.2 типового договору оренди земельної ділянки, що укладається з юридичними особами, викладеного у додатку 1 до рішення позивача від 20.09.2006 № 172-МР (зі змінами), міститься обов'язок орендаря завершити забудову земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку, але не пізніше, ніж через три роки з моменту державної реєстрації договору.

Згідно частини першої статті 637 Цивільного кодексу України, тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України.

У відповідності із частинами першою, третьою, четвертою статті 213 Цивільного кодексу України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Як повідомив відповідач, умова про забудову земельної ділянки включалася і до інших договорів оренди земельних ділянок, укладених між сторонами, забудовувати які відповідач не мав наміру, оскільки на них вже були розташовані об'єкти нерухомості. На підтвердження включення умови про забудову земельної ділянки до інших договорів оренди земельних ділянок, що укладалися між сторонами у той же час, що і оспоруюваний договір, та при укладенні яких відповідач не мав за мету проводити забудову орендованих земельних ділянок, відповідач надав суду копії договорів оренди земельної ділянки від 03.02.2010 та від 10.06.2011 (а.с. 80-83).

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що при укладенні договору він діяв від імені територіальної громади міста Суми та розраховував на досягнення певної мети - розміщення тренувально-спортивного комплексу, а у зв'язку із невиконанням відповідачем своїх зобов'язань він значною мірою позбавлений того, на що розраховував.

При цьому, позивач не довів суду на, яку конкретну мету щодо розміщення тренувально-спортивного комплексу він переслідував при укладенні оспорюваного договору, зокрема, чи зведення нового тренувально-спортивного комплексу, чи реконструкція існуючого тренувально-спортивного комплексу, його передача у комунальну власність територіальної громади міста Суми тощо.

Посилання позивача на положення частини другої статті 651 Цивільного кодексу України суд вважає безпідставним та необгрунотваним, оскільки позивач на підтвердження того, що він був значною мірою позбавлений певного інтересу, не навидить обґрунтованих доводів, підтверджених належними та допустимим доказами, які б свідчили про завдання позивачу шкоди та значний розмір цієї шкоди - збитків, у зв'язку з невиконанням позивачем певних зобов'язань перед третіми особами.

Долучені до позову акти обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми не є підтвердженням виконання чи невиконання відповідачем умов договору, а також завдання позивачу шкоди, вони лише фіксують зовнішній вигляд земельної ділянки. При цьому, у згаданих актах зазначено, що на земельній ділянці розміщені споруди, що за призначенням є спортивними.

Отже, позивачем не доведено невиконання відповідачем обов'язку щодо забудови земельної ділянки, а також і існування реального обов'язку здійснити таку забудову, а також, позивачем не доведено та підтверджено відповідними доказами у розумнні статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, матеріали справи доказів завдання позивачеві шкоди у зв'язку із не здійсненням забудови земельної ділянки чи позбавлення того, на що він розраховував при укладенні оспорюваного договору не містять.

Згідно статті 187 Земельного кодексу України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Контроль за використанням земель полягає у перевірці додержання землевласниками та землекористувачами вимог земельного законодавства, зокрема дотримання власниками земельних ділянок та землекористувачами своїх обов'язків, передбачених статтями 91, 96 Земельного кодексу України.

Статтею 189 Земельного кодексу України визначено, що самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Тобто, визначення порядку здійснення самоврядного контролю віднесене до компетенції сільських, селищних, міських, районних та обласних рад.

Порядок здійснення самоврядного контролю за додержанням земельного законодавства та використанням земель на території міста Суми визначений Положенням про самоврядний контроль за використанням та охороною земель територіальної громади м. Суми, затвердженим рішенням Сумської міської ради від 31.05.2017р. № 2148-МР (далі - Положення про самоврядний контроль).

Згідно пункту 2.1 Положення про самоврядний контроль, забезпечення організації та здійснення самоврядного контролю за додержанням вимог законодавства щодо раціонального використання та охорони земель покладається на департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради (далі - уповноважений орган).

Відповідно до пункту 2.5 Положення про самоврядний контроль, результати обстеження стану та дотримання умов використання земельних ділянок оформлюються актом обстеження земельної ділянки (додаток 1 до Положення про самоврядний контроль).

Пунктом 3.2.2 Положення про самоврядний контроль передбачено, що при здійсненні самоврядного контролю за використанням та охороною земель посадові особи уповноваженого органу мають право складати акти обстеження стану та дотримання умов використання земельних ділянок та за фактом виявлення порушень законодавства подавати матеріали до відповідних державних органів для вжиття необхідних заходів та притягнення винних осіб до відповідальності відповідно до закону.

У відповідності до пункту 4.1 Положення про самоврядний контроль, уповноважений орган проводить обстеження земельної ділянки з метою визначення її стану та дотримання умов її використання в присутності користувачів земельної ділянки або уповноважених ними осіб, а також, за можливістю осіб, які вчинили порушення земельного законодавства. У разі відсутності при обстеженні земельної ділянки користувачів або уповноважених ними осіб, обстеження проводиться за наявності двох свідків.

Згідно пункту 4.3 Положення про самоврядний контроль, акт обстеження складається у двох примірниках, один з яких залишається у справах уповноваженого органу, а другий - вручається або надсилається особі, яка вчинила порушення земельного законодавства (у разі наявності інформації щодо місця знаходження такої особи).

Відповідно до пункту 4.4 Положення про самоврядний контроль, в акті обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки зазначається: дата та місце складання акта, прізвища членів комісії, які проводили обстеження; посади та прізвища осіб, які були залучені до обстеження, посаду та прізвище представника юридичної особи чи прізвище фізичної особи, які були присутні при обстеженні, місце розташування земельної ділянки, її площа згідно з документацією із землеустрою (у разі наявності) та фактична площа, яка використовується; цільове призначення та фактичний стан використання (освоєння) земельної ділянки, наявність документів, які посвідчують право власності чи право користування земельною ділянкою або факт реєстрації речового права; обставини порушення земельного законодавства, суть порушення.

Згідно пунктами 4.5, 4.6 Положення про самоврядний контроль, акт підписується посадовими особами уповноваженого органу, які проводили обстеження, представником юридичної особи чи фізичною особою, що використовують земельні ділянки, свідками (за їх наявності).

В акті наводиться план-схема місця розташування земельної ділянки (схематичний абрис чи викопіювання з картографічних матеріалів планів земельної ділянки із зазначенням суміжних землекористувачів). На план-схемі вказується загальна площа земельної ділянки та площа, на якій виявлено порушення (забруднення, самовільне зайняття тощо).

Згідно пунктами 4.7, 4.8 Положення про самоврядний контроль, у разі виявлення порушень земельного законодавства керівник уповноваженого органу (або особа, яка виконує повноваження керівника) направляє особі, яка їх вчинила, вимогу про їх усунення в добровільному порядку у строк, визначений у вимозі (додаток 2 до Положення про самоврядний контроль).

Вимога складається у двох примірниках. Перший примірник вимоги залишається в уповноваженого органу, другий - вручається або надсилається поштою керівнику юридичної особи чи фізичній особі, які вчинили порушення земельного законодавства.

Із наведеного вище випливачє, що підтвердженням факту вчинення землекористувачем порушення земельного законодавства є складений уповноваженими особами (працівниками Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради) у відповідності до вимог Положення про самоврядний контроль акт обстеження земельної ділянки та підписана керівником Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради та вручена відповідному землекористувачу вимога про усунення порушення земельного законодавства в добровільному порядку.

Надані позивачем акт обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 18.09.2018 та акт обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 05.10.2018 не відповідають вимогам Положення про самоврядний контроль, за формою та змістом не відповідають акту обстеження земельної ділянки, який наведений у додатку 1 до Положення про самоврядний контроль.

Зокрема, з актів обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 18.09.2018 та від 05.10.2018 вбачається, що обстеження земельної ділянки проводилось без повідомлення та залучення представника відповідача, залучення свідків; акти складені без викладення суті порушення та обставин порушення земельного законодавства; крім того, в актах не зазначено про невиконання відповідачем обов'язку за договором щодо забудови земельної ділянки.

Також, до зазначених актів не долучені обов'язкові план-схеми із зазначенням загальної площі земельної ділянки та площі, на якій виявлено порушення, у актах відсутні позначки про їх отримання представником відповідача або про направлення зазначених актів відповідачу засобами поштового зв'язку.

Акти обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 18.09.2018 та від 05.10.2018 відповідачу не вручались та не надсилались, матеріали даної справи доказів, що підтверджували б отримання відповідачем вищезазначених актів та вимог позивача про усунення порушень земельного законодавства щодо оспорюваної земельної ділянки не містять.

Також, у актах обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 18.09.2018 та від 05.10.2018 зазначено, що додатками до них є фотографії у кількості 9 та 8 штук відповідно. Проте, фотографії у зазначеній кількості до відповідних актів не долучені. У текстах актів обстеження земельної ділянки не зазначено назви (імена) файлів з фотографіями, проте після тексту атку наведено лише кількість фотографій, що не відповідачє вимогам Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Держпродспоживстандарту України від 07.04.2003, дія якого поширюється на організаційно-розпорядчі документи - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, втворювані в результаті діяльності: органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; підприємств, установ, організацій та їх об'єднань усіх форм власності.

Позивач зазначив у своєму клопотанні про приєднання до матеріалів справи письмових та електронних доказів, поданого до суду 16.01.2018, при здійсненні фактичного обстеження земельних ділянок комунальної власності, які передані в оренду, уповноважена особа безпосередньо при візуальному обстеженні здійснює фото-фіксацію на фотоапарат марки Сапоп 8X118 180 (який перебуває на балансі Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради) та виконані знімки з оригінального носія - флеш-накопичувача фотоапарату копіює до персонального комп'ютера у відповідні базу даних, де фотознімки зберігаються.

Пунктом 3.2.5 Положення про самоврядний контроль передбачено фотографування, звукозапис, кіно- і відеозйомку у якості допоміжного способу фіксації порушень земельного законодавства. Проте, у Положенні про самоврядний контроль не передбачено існування баз даних з допоміжними матеріалами (фотографіями, звуковими та відеофайлами).

У зазначених актах відсутні посилання на те, що зазначені фотографії перебувають у відповідній базі даних, назва та місце зберігання такої бази даних. Також у зазначених актах відсутні найменування (назви) файлів з фотографіями, що дають можливість віднести зазначені файли до актів обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 від 18.09.2018 та від 05.10.2018.

Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем у клопотанні про приєднання до матеріалів справи № 920/841/18 письмових та електронних доказів від 11.01.2019 зазначено про надання 9 фотографій, що є додатком до акту обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 від 18.09.2018 на електронному носії СД диск № 1296 121 L С 23592, проте на зазначеному електронному носії міститься 13 файлів з фотографіями, які зібрані у папці (директорії) із назвою «Фотографії, що є додатком до акту обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 від 18.09.2018». Позивач не надав суду будь-яких пояснень щодо розбіжності між кількістю наданих фотографій та кількістю фотографій, що зазначені як додатки до акту обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 в м. Суми від 18.09.2018.

За фотографіями, що були зроблені посадовими особами Відділу врегулювання земельних відносин та спорів управління земельних відносин Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради 18.09.2018 та 05.10.2018, неможливо встановити яка частина земельної ділянки сфотографована, чи відображають зазначені фотографії земельну ділянку в повному обсязі та яка саме частина земельної ділянки відображена на конкретній фотографії, відсутність або наявність яких саме об'єктів зафіксовано на кожній конкретній фотографії.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що вищезазначені акти обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 18.09.2018 та від 05.10.2018 складені відповідальними особами позивача з порушенням пунктів 4.1 - 4.6 Положення про самоврядний контроль.

Відповідно до частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

А відтак, акти обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 18.09.2018 та від 05.10.2018, а також долучені до зазначених актів фотографії не є належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами у справі в розумінні статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, оскільки складені з порушенням вимог для їх складання та на їх підставі неможливо встановити дійсні обставини справи.

Крім того, відповідно до частини першої статті 96 Господарського процесуального кодексу України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам'яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Згідно частини третьої статті 96 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Надані позивачем разом актами обстеження земельної ділянки комунальної власності по вул. Праці, 5 у м. Суми від 18.09.2018 та від 05.10.2018 фотографії земельної ділянки є електронними доказами, файли з фотографіями не містять будь-яких позначень або описів, які б засвідчували те, що вони є додатками до відповідного акту обстеження земельної ділянки. Групування зазначених файлів з фотографіями у папках (директоріях) не є належним підтвердженням того, що зазначені фотографії є додатками до відповідного акту, а на паперових носіях з фотографіями не зазначено відповідних даних, що вони зроблені під час обстеження земельної ділянки, перед складанням або під час складання актів обстеження.

При цьому позивач не зазначає, чи існує можливість надання суду електронних доказів - файлів з фотографіями на оригінальних носіях тих засобів, якими були зроблені фотографії.

Посвідчення електронних доказів представником Сумської міської ради ОСОБА_1 є неналежним з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 96 Господарського процесуального кодексу України, електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Закон України «Про електронний цифровий підпис» від 22.05.2003 № 852-ІV втратив чинність з 07.11.2018 на підставі пункту 2 розд. VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про електронні довірчі послуги» від 05.10.2017 № 2155- VІІІ.

Згідно частини першої, абзацу 1 частини другої статті 16 Закону України «Про електронні довірчі послуги», електронні довірчі послуги надаються, як правило, на договірних засадах надавачами електронних довірчих послуг.

До складу електронних довірчих послуг входить в тому числі створення, перевірка та підтвердження удосконаленого електронного підпису чи печатки.

У відповідності із абзацу 2 частини другої статті 17 Закону України «Про електронні довірчі послуги», органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної форми власності, державні реєстратори, нотаріуси та інші суб'єкти, уповноважені державою на здійснення функцій державного реєстратора, для засвідчення чинності відкритого ключа використовують лише кваліфікований сертифікат відкритого ключа.

Згідно частини третьої статті 17 Закону України «Про електронні довірчі послуги», порядок використання електронних довірчих послуг в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах та організаціях державної форми власності встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Порядку використання електронних довірчих послуг в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах та організаціях державної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 № 749 (далі - Порядок використання електронних довірчих послуг), цей Порядок визначає вимоги щодо використання, у тому числі отримання, кваліфікованих електронних довірчих послуг в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах та організаціях державної форми власності (далі - державні установи) із використанням працівниками державних установ засобів кваліфікованого електронного підпису.

Згідно пункту 4 Порядок використання електронних довірчих послуг, державні установи для засвідчення чинності відкритого ключа використовують лише кваліфікований сертифікат відкритого ключа, а для здійснення повноважень, спрямованих на набуття, зміну чи припинення прав та/або обов'язків фізичної або юридичної особи відповідно до закону, здійснення інформаційного обміну з іншими юридичними особами, - виключно захищені носії особистих ключів.

У кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа підписувача додатково до ідентифікаційних даних фізичної особи зазначаються ідентифікаційні дані державної установи (найменування та код згідно з ЄДРПОУ, за якими здійснено державну реєстрацію установи).

ОСОБА_1 згідно довіреності, виданої Сумською міською радою 28.12.2018 є начальником відділу правового та кадрового забезпечення Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, тобто посадовою особою Сумської міської ради.

Відповідачем разом із доповненням до заперечення щодо відповіді на відзив проти позову були надані роздруковані форми електронного цифрового підпису представника Сумської міської ради ОСОБА_1

Роздруковані форми 21 електронного цифрового підпису ОСОБА_1 до кожного із 21 файлу з фотографіями містять розділи «Підпис» та «Сертифікат». Розділи «Підпис» кожного із 21 електронного цифрового підпису містять наступні графи:

- прізвище, ім.'я, по-батькові підписувача - зазначено ОСОБА_1;

- Код за ЄДРПОУ/ДРФО - зазначено НОМЕР_1;

- Установа - зазначено ФІЗИЧНА ОСОБА;

- Е-mail - нічого не зазначено;

- Результат перевірки ЕЦП: ПІДПИС ВІРНИЙ;

- Час накладення ЕЦП: 11.01.2019, також зазначений час накладення електронного цифрового підпису.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ідентифікаційний код (код ЄДРПОУ) позивача - 23823253. Код, зазначений у електронному цифровому підписі, не є кодом ЄДРПОУ позивача.

Електронний цифровий підпис ОСОБА_1 не містить ідентифікаційні дані позивача, а саме найменування та код згідно з ЄДРПОУ, за якими здійснено державну реєстрацію позивача. Тобто, електронний цифровий підпис належить певній особі на ім'я ОСОБА_1 особисто, як фізичній особі, а не як посадовій особі позивача - начальнику відділу правового та кадрового забезпечення Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради ОСОБА_1.

Отже, ОСОБА_1, засвідчуючи електронні копії електронних доказів своїм особистим цифровим підписом, діяв не на виконання повноважень, наданих Позивачем згідно довіреності від 28.12.2018, тобто як фізична особа, а не як посадова особа позивача.

Зважаючи на викладене вище, копії електронних доказів - 21 файлу з фотографіями, посвідчені неналежним чином, а саме електронним цифровим підписом, що не відповідає вимогам пункту 4 Порядку використання електронних довірчих послуг.

На підстави вищевикладеного суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимг позивача щодо розірвання договору оренди земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Праці, 5, укладеного між сторонами 06.04.2010.

Вимоги позивача про зобов'язання відповідача - Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» (40004, м. Суми, вул. Горького, 58, ) повернути Сумській міській раді (40000, м. Суми, пл. Незалежності, 2, ) земельну ділянку загальною площею 1,2500 га, яка знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Праці, 5, є похідними від вимог позивача щодо розірвання договору оренди земельної ділянки, та відповідно задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача у зв'язку з відмовою в задоволенні його позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 185, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні клопотання представника відповідача - Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» (40004, м. Суми, вул. Горького, 58, ) № 18-7/220 від 28.02.2018 про залишення позову без розгляду відмовити.

2. В задоволенні позовних вимог відмовити.

3. Згідно статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 15 квітня 2019 року.

Суддя Н.О. Спиридонова