ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

м. Київ

04.04.2019

Справа № 910/4089/19

Суддя Господарського суду міста Києва Котков О.В. розглянувши заяву № 29-03-19/1 від 29.03.2019 року «Про видачу судового наказу» Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Техбуд» /надалі - Заявник/ до Приватного підприємства «Будсервіс» /далі - Боржник/ про стягнення заборгованості за поставлений товар в сумі 19 265,40 грн.,

ВСТАНОВИВ:

01 квітня 2019 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Техбуд» надійшла заява № 29-03-19/1 від 29.03.2019 року «Про видачу судового наказу» до Приватного підприємства «Будсервіс» про стягнення заборгованості за поставлений товар в сумі 19 265,40 грн.

Розглянувши заяву № 29-03-19/1 від 29.03.2019 року «Про видачу судового наказу» Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Техбуд», суд дійшов висновку, подана заява про видачу судового наказу не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

В ч. 1 ст. 147 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 154 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає заяву про видачу судового наказу протягом п'яти днів з дня її надходження. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника. За результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

В поданій заяві заявник вказує, що незважаючи на відсутність підписаного договору, ним було поставлено, а ПП «Будсервіс» прийнято щебневу суміш в кількості 418,38 тон на загальну суму 138 065,40 грн., що підтверджується товарно-транспортними накладними: № 401354, № 404337, № 467371, № 404887 від 17.08.2018 року, № 405004, № 404646, № 487772, № 425971 від 18.08.2018 року, № 488224, № 404650, № 426328, № 401708 від 20.08.2018 року, № 404342 від 21.08.2018           року та № 404344 від 22.08.2018 року. При цьому, заявник вказує, що за отриману щебневу суміш боржник розрахувався лише частково, внаслідок чого у останнього існує заборгованість за поставлений товар в сумі 19 265,40 грн.

За приписами ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту визначення правочину можна виділити такі основні його ознаки:

1) правочин є юридичним фактом, оскільки внаслідок його вчинення виникають, змінюються або припиняються цивільні права та обов'язки;

2) правочин - це вольова дія суб'єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб'єктивне бажання особи, і за цією ознакою правочин відрізняють від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають в силу закону незалежно від волі його суб'єктів;

3) правочин породжує правовий наслідок;

4) правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб'єктів цивільного права;

5) правочин завжди має бути правомірною дією, не може суперечити закону, інакше він не буде дійсним, законодавцем встановлено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний недійсним у судовому порядку.

В ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - це одна із основних вимог його чинності. Якщо законом визначена конкретна форма, в якій обов'язково має вчинятися правочин, то її необхідно дотримуватися. У разі не дотримання цієї вимоги, настають негативні наслідки.

Формою правочину є спосіб вираження волі його сторін.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

В ст. 208 Цивільного кодексу України визначено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Втім, з доданого до заяви копії договору поставки матеріалів № ЕТ-П 1508/2018 від 15.08.2018 року вбачається, що він містить лише підпис та печатку постачальника, проте не містить відомостей про підписання вказаного договору уповноваженими представниками ПП «Будсервіс» (боржник, покупець) та скріплення його печаткою останнього, що б підтверджувало дійсне складення такого правочину.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заявником до заяви не додано копії письмового договору, вчиненого у письмовій формі, у відповідності до вимог чинного законодавства.

За приписами ч. 2 ст. 154 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 150, 152, 153, 154, 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви № 29-03-19/1 від 29.03.2019 року «Про видачу судового наказу» Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Техбуд» – відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Дата підписання: 04 квітня 2019 року.

Ухвала підлягає оскарженню в порядку передбаченому ст. 255 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                                           О.В. Котков