ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2019м. ДніпроСправа № 904/336/19
за позовом Болградської районної державної адміністрації Одеської області, м. Болград, Одеська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ПЛЮС", м.Дніпро

про стягнення заборгованості за договором поставки у розмірі 37 714,96 грн.

Суддя Суховаров А.В.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

СУТЬ СПОРУ:

Болградська районна державна адміністрація Одеської області (далі - позивач) звернулась до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ПЛЮС" (далі - відповідач) про стягнення суми 20 055, 00 грн. основного боргу, 11 814, 96 грн. пені, 1 180, 20 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами, 4 664, 80 грн. інфляційних, 1 921, 00 грн. судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на порушення відповідачем зобовязань за договором №118/114 від 14.12.2016 в частині поставки паливно-мастильних матеріалів.

Ухвалою суду від 04.02.2019 справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи відповідно до положень статті 252 ГПК України.

Разом з тим, 04.02.2019 судом ухвалено надати відповідачу в порядку статті 251 Господарського процесуального кодексу України відзив на позов протягом 15 днів з дня отримання (вручення) ухвали про відкриття провадження у справі; позивачу в порядку статті 251 Господарського процесуального кодексу України надати відповідь на відзив протягом 10 днів з дня отримання (вручення) відзиву на позовну заяву; відповідачу в порядку статті 251 Господарського процесуального кодексу України надати заперечення на відзив протягом 10 днів з дня отримання (вручення) відповіді на відзив.

Враховуючи те, що відповідачем не надано відзив на позов, справа розглядається за наявними матеріалами відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України.

В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України 08.04.2019 року судом прийнято рішення у справі.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

встановив:

14.12.2016 року між позивачем (покупцем) та відповідачем (постачальником) укладено договір поставки №118/114 (далі - Договір), згідно якого постачальник приймає на себе зобовязання передати покупцю у власність товари, а покупець зобовязується сплатити і прийняти вказаний товар (п.1.1 Договору).

Пунктами 1.2, 1.3., 1.4., 1.5 Договору встановлено: найменування товару - згідно накладних на товар; одиниця вимірювання - літр; кількість - згідно накладних на товар; відпуск товару з АЗС здійснюється за довірчими документами (скретч-картки) на отримання товару відповідно до "Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами" затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 20.12.1997.

Загальна сума Договору складає 20 055, 00 грн., у т.ч. ПДВ 3 150, 18 грн. (п.3.2 Договору)

За умовами п. 4.1 Договору оплата товару здійснюється покупцем в національній валюті України в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника в день виписки рахунку на товар, за цінами, що діють на момент надходження коштів. Ціна одного літру товару вказується у рахунку та накладній і дійсна протягом дня його виписки.

Відповідно до п.4.4 Договору після оплати товару на протязі 5-ти робочих днів постачальник зобов'язаний передати покупцю, а покупець зобов'язаний отримати від постачальника довірчі документи (талони пластикові, паперові або паливні скретч-картки) на придбану кількість ПММ, як підтвердження здійснення оплати товару.

Згідно п.4.5 Договору постачальник зобов'язується видати довірчі документи представнику покупця, за умови надання представником довіреності на отримання товару, що скріплена підписом та печаткою (за умови її наявності у сторони) покупця, та видаткову накладну на товар.

Передача покупцю товару за Договором здійснюється на АЗС постачальника шляхом заправки автомобілів покупця при пред'явленні довіреними особами покупця скретч-карти (п.5.2.1 Договору).

Скретч-картка є підставою для видачі (заправки) з АЗС вказаного у карті об'єму і марки товару, після чого всі обов'язки сторін по погашених скретч-картках вважаються виконаними, при цьому постачальник не може передати покупцю товар іншої марки чи в кількості меншій, ніж зазначено в скретч-картці (п.5.2.2 Договору).

Продавець зобовязаний забезпечити поставку товарів у строки, встановлені Договором (п. 6.3 Договору)

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання сторонами та його скріплення печатками сторін (за умови наявності печатки у сторони) (п.10.1 Договору)

Даний договір діє до 31.12.2016 року, а в частині взаєморозрахунків до повного виконання фінансових зобовязань (п.10.2 Договору).

На виконання умов Договору позивачем згідно видаткової накладної №0114/0000353 від 14.12.2016 року сплачено товар, а саме бензин А-92, на суму 20 055,00 грн., що підтверджується відповідним платіжним дорученням №2 від 20.12.2016 (а.с.12), проте відповідачем порушено зобовязання перед позивачем в частині надання довірчих документів на придбану кількість ПММ.

За викладених обставин, позивач звернувся до суду з позовом щодо повернення відповідачем суми попередньої оплати у розмірі 20 055, 00 грн., а також стягнення на свою користь пені за період з 27.12.2016 по 12.12.2018 у розмірі 11 814, 96 грн., відсотків за користування чужими грошовими коштами за той самий період у розмірі 1 180, 20 грн. та інфляційних за період з січня 2018 року по листопад 2018 року у розмірі 4 664, 80 грн.

На час розгляду спору відповідач не надав господарському суду доказів добровільної сплати спірної суми заборгованості, обставин, наведених позивачем в обґрунтування позовних вимог, не спростував.

Суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Згідно положень ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до приписів ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, цивільні та господарські зобовязання мають бути виконані належним чином і у встановлений договором строк, а одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Відносини, що виникли між сторонами на підставі зазначеного вище Договору, є господарськими зобовязаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Приписами статті 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 ЦК України)

Згідно положень ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Статтями 610, 611 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Враховуючи встановлені судом обставини щодо невиконання відповідачем обовязку з надання довірчих документів на придбану кількість ПММ, останній набув право вимоги повернення суми попередньої оплати, у звязку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 20 055, 00 грн. попередньої оплати задовольняються судом.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені за період з 27.12.2016 по 12.12.2018 у розмірі 11 814, 96 грн., суд зазначає наступне.

За умовами ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно приписів ч.ч. 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 Договору сторони передбачили, що за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність шляхом сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного стороною зобов'язання за кожний день прострочення.

Суд зазначає, що позивачем невірно визначено початок періоду нарахування пені, оскільки пунктом 4.4 Договору визначено, що постачальник має передати товар на протязі 5-ти робочих днів після оплати товару. Оплату товару здійснено 21.12.2016, а тому товар має бути поставлений до 27.12.2016, у звязку з чим прострочення зобов'язання починається з 28.12.2016 і саме з цієї дати позивач набуває право здійснення відповідних нарахувань..

За викладених обставин, перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення пені за період з 28.12.2016 по 12.12.2018 на суму 11 814, 96 грн.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача суми 1 180, 20 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами та 4 664, 80 грн. інфляційних задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Стаття 625 Цивільного кодексу України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання.

Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченої попередньої оплати за непоставлений товар.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 26.10.2018 у справі №910/1775/18.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною 3 статті 693 ЦК України, згідно з якою на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України).

В даному випадку умовами Договору розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачено.

Таким чином, оскільки за умовами договору на відповідача покладається зобов'язання по поставці товару, а не грошове зобов'язання, умовами договору відповідальність у вигляді процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачено, у суду відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень, передбачених частиною 3 статті 693 ЦК України.

Відповідно до вимог частин 1 і 7 ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів; одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається крім випадків, передбачених законом.

В силу положень ст.16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів субєктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обовязку в натурі та застосування штрафних санкцій.

Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог частин 1 і 7 ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів; одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається крім випадків, передбачених законом.

В силу положень ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів субєктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обовязку в натурі та застосування штрафних санкцій.

Викладене є підставою для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Болградської районної державної адміністрації Одеської області (68702, Одеська область, м.Болград, пр. Соборний, 149, ідентифікаційний код юридичної особи 04057103) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ПЛЮС" (49051, м. Дніпро, проспект Слобожанський, буд. 40-а, ідентифікаційний код юридичної особи 39726851) про стягнення 20 055, 00 грн. основного боргу, 11 814,96 грн. пені, 1 180, 20 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами, 4 664, 80 грн. інфляційних, 1 921, 00 грн. витрат по сплаті судового збору задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ПЛЮС" (49051, м. Дніпро, проспект Слобожанський, буд. 40-а, ідентифікаційний код юридичної особи 39726851) на користь Болградської районної державної адміністрації Одеської області (68702, Одеська область, м.Болград, пр. Соборний, 149, ідентифікаційний код юридичної особи 04057103) суму 20 055, 00 грн. основного боргу, 11 814,96 грн. пені, 1 623, 00 грн. витрат по сплаті судового збору.

В частині позовних вимог Болградської районної державної адміністрації Одеської області (68702, Одеська область, м.Болград, пр. Соборний, 149, ідентифікаційний код юридичної особи 04057103) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 ПЛЮС" (49051, м. Дніпро, проспект Слобожанський, буд. 40-а, ідентифікаційний код юридичної особи 39726851) про стягнення 1 180, 20 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами, 4 664, 80 грн. інфляційних, 298, 00 грн. витрат по сплаті судового збору відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскарженим протягом цього строку до Центрального апеляційного господарського суду в порядку ст.ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням пп. 17.5 п.17 ч.1 розділу ХІ ГПК України

Суддя А.В. Суховаров