ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2019 р. Справа №914/1117/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді О.В. Зварич

суддів О.П. Дубник

ОСОБА_1,

секретар судового засідання М.С. Кіра,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» (надалі ТзОВ «Львівгаз збут») за №Lv2007.2-Ск-7895-1118 від 12.11.2018р. (вх. № 01-05/1091/18 від 14.11.2018р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 10.10.2018р. (суддя О.Ю. Бортник; повний текст рішення складено 16.10.2018р.)

у справі № 914/1117/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Аванта»» (надалі ТзОВ «Торговий Дім «Аванта»)

до відповідача: ТзОВ «Львівгаз збут»

про стягнення 7837,66 грн.,

за участю:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: ОСОБА_2 адвокат (довіреність № 007Др35-1218 від 29.12.2018р.)

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

19.06.2018р. ТзОВ «Торговий Дім «Аванта» звернулось до господарського суду Львівської області з позовом до ТзОВ «Львівгаз збут» про стягнення 7837,66 грн, з яких: сума боргу 7592,03 грн., відсотки річних 62,40 грн., інфляційні втрати 183,23 грн.

Рішенням господарського суду Львівської області від 10.10.2018р. у справі №914/1117/18 (суддя О.Ю. Бортник) повністю задоволено позов (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) (т. 1, а.с. 191-192). Стягнуто з ТзОВ «Львівгаз збут» на користь ТзОВ «Торговий Дім «Аванта» 5099,80 грн. надмірно сплачених за договором №114102DR36DP016 грошових коштів, 123,08 грн. інфляційних втрат, 41,91 грн. трьох відсотків річних, 1762,00 грн. судового збору, 120,00 грн. добових представника, 36,00грн. за надсилання позову до суду, 36,00 грн. за надсилання відповіді на відзив, 162,00 грн. транспортних витрат (т. 1, а.с. 213-217).

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що 01 січня 2016 року між сторонами у справі укладено договір № 114102DR36DP016 на постачання природного газу для побутових потреб непобутових споживачів (суб`єктів господарювання). На підставі даного договору на користь відповідача здійснювалась передоплата за поставку газу. Договір №114102DR36DP016 припинив свою дію з 31 січня 2017 р. за взаємною згодою сторін, на підставі додаткової угоди № 1 до нього від 16 грудня 2016 року. Суд вказав, що у зв`язку з припиненням дії названого договору за взаємною згодою сторін, у відповідача відсутні правові підстави для утримання здійсненого позивачем платежу на підставі припиненого договору. Отже, суд дійшов висновку що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню надмірно сплачені за договором № 114102DR36DP016 грошові кошти у заявленому в заяві про зменшення позовних вимог розмірі. Також суд вважає, що позивачем обґрунтовано заявлено до стягнення з відповідача 123,08 грн. інфляційних втрат та 41,91 грн. трьох відсотків річних, нарахованих за період прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань з повернення надмірно сплачених позивачем коштів за період з 01.01.2018 р. по 10.04.2018 р., оскільки ці грошові кошти не повернуті відповідачем позивачу. Крім того, судом частково задоволено понесені позивачем судові витрати, передбачені п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ТзОВ «Львівгаз збут» подало апеляційну скаргу на рішення господарського суду Львівської області від 10.10.2018р. у справі №914/1117/18, в якій просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Скаржник вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення помилково застосував ст. ст. 1212 і 1214 ЦК України, оскільки кошти позивач сплатив, а відповідач отримав на виконання умов договору № 114102DR36DP016 від 01 січня 2016 року на постачання природного газу для побутових потреб непобутових споживачів (суб`єктів господарювання). Зазначає, що умови повернення переплати після закінчення строку дії договором визначені умовою договору. Стверджує, що підстава набуття не відпала, бо закінчення строку дії договору не звільняє сторони від наслідків його невиконання. Скаржник звертає увагу на те, що обов`язковою умовою нарахування інфляційних і процентів на підставі ст. 625 ЦК України є прострочення виконання грошового зобов`язання, в тому числі і того, яке виникло з недоговірних правовідносин. Тобто перше, що необхідно встановити, коли настав строк виконання зобов`язання. Вказує, що договором визначено строк виконання зобов`язання, повернути переплату з отриманням вимоги. При винесенні оскаржуваного рішення суд встановив, що вимога була направлена 20.08.2018р. і не встановив, коли вона була отримана. Згідно повідомлення Укрпошти про доставку 27.08.2018р. вимога була отримана 27.08.2018р. Отже, строк виконання зобов`язання настав 03.09.2018р. і зобов`язання є простроченим. Таким чином, на думку скаржника, суд не мав права відраховувати прострочення за період вказаний позивачем, а саме з 01.01.2018р. по 10.04.2018р. Скаржник вважає, що на час відкриття провадження і проведення судового засідання право позивача не було порушено, бо не було вимоги, а без вимоги строк виконання зобов`язання не настав. Крім того, скаржник зазначає, що Господарським процесуальним кодексом України не передбачено стягнення витрат, пов`язаних з розглядом справи таких як: транспортних витрат, добових представника, який не є адвокатом.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивач у поданому письмовому відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника. Зокрема зазначає, що відповідач визнає наявність заборгованості в сумі 3877,85 грн. і разом з тим здійснив повне погашення заборгованості, оплативши суму 3877,85 грн. згідно платіжного доручення № 1445 від 20.11.2018р. та суму 1221,95 грн. згідно платіжного доручення № 1457 від 22.11.2018р. Позивач не погоджується з твердженнями скаржника про безпідставність нарахування відсотків, річних за період з 01.01.2018р. по 10.04.2018р., оскільки у ст. 1214 ЦК України чітко вказано, що за період безпідставного користування сплачуються відсотки, і в цій нормі не відображено обов`язку пред`являти вимогу ст. 530 ЦК України, так як зобов`язання повернути безпідставно отримані кошти виникають відразу з настанням обставин безпідставності користування коштами. Крім того, позивач зазначає, що у відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України витрати, пов`язані із вчиненням процесуальних дій також належать до судових витрат та звертає увагу суду, що однією із зазначених процесуальних дій є надсилання документів сторонам по справі та участь представника в судових засіданнях, в т.ч. відрядження до суду. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ТзОВ «Львівгаз збут» в повному обсязі, а рішення господарського суду Львівської області від 10.10.2018р. у справі № 914/1117/18 залишити в силі.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи, наведені у апеляційній скарзі.

Позивач не забезпечив явки в судове засідання уповноваженого представника. Згідно повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення від 28.03.2019р. обізнаний з датою, часом і місцем розгляду справи.

Колегія суддів не визнавала обовязковою явку в судове засідання представників сторін. Отже, в силу положень ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України справу може бути розглянуто при відсутності уповноваженого представника позивача.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

01 січня 2016 року між ТзОВ «Львівгаз збут» (Постачальник) та ТзОВ «Торговий Дім «Аванта» (Споживач) укладено договір № 114102DR36DP016 на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів (суб`єктів господарювання) (т.1, а.с.15-18). На підставі даного договору на користь відповідача здійснювалась передоплата за поставку газу.

16 грудня 2016 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору №114102DR36DP016 від 01.01.2016р. на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів (суб`єктів господарювання), яка є невід`ємною частиною договору. Пунктом 1 додаткової угоди сторони визначили припинити, починаючи з 31 січня 2017 року дію названого договору (т. 1, а.с. 19).

Факт поставки відповідачем позивачу природного газу на суму 17412,24 грн. згідно договору № 114102DR36DP016 від 01 січня 2016 року зафіксовано у доданих до позовної заяви копіях актів прийому-передачі природного газу: № ЗЛВ00007034 від 31.01.2016р. на суму 2 255,16 грн. (з ПДВ), №ЗЛВ00020854 від 31.03.2016р. на суму 6 496,10 грн. (з ПДВ) та №ЗЛВ00000726 від 31.01.2017р. на суму 8 660,98 грн. (з ПДВ) (т.1, а.с. 66, 71, 87).

З наявних у матеріалах справи копій платіжних доручень вбачається, що позивач сплачував відповідачу грошові кошти за постачання природного газу на підставі договору №114102DR36DP016 від 01 січня 2016 року, а саме: згідно платіжних доручень № 6971 від 09.03.2016 року на суму 2085,83, № 10476 від 08.04.2016 р на суму 4410,27 грн., №2527 від 27 січня 2017 р. на суму 8660,97 грн., № 27087 від 01.11.2016 р. на суму 3848,40 грн., №28944 від 22.11.2016 р. на суму 1095,53 грн. та № 31657 від 19.12.2016 р. на суму 11813,64 грн. (т. 1, а.с. 36, 39, 43, 47, 49, 53).

Предметом заявленого позову є вимога про повернення безпідставно набутих коштів у звязку з припиненням договірних відносин по постачанню природного газу між позивачем та відповідачем.

Після відкриття судом першої інстанції згідно з ухвалою від 17.07.2018 року провадження у справі № 914/1117/18 позивач звернувся до відповідача з вимогою № 597 від 20.08.2018 р. про повернення коштів в розмірі 7592,00 грн., яку відповідач залишив без відповіді (т. 1, а.с. 182).

Норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз наведеної норми права дає підстави зробити висновок, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжує такі юридичні факти, як набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Матеріалами господарської справи підтверджено, що договір № 114102DR36DP016 від 01 січня 2016 року на постачання природного газу для побутових потреб не побутових споживачів (суб`єктів господарювання) укладений між ТзОВ «Львівгаз збут» (Постачальник) та ТзОВ «Торговий Дім «Аванта» (Споживач), на підставі якого на користь відповідача здійснювалась передоплата за поставку газу, припинив свою дію з 31 січня 2017 року за взаємною згодою сторін на підставі додаткової угоди № 1 від 16 грудня 2016 року до договору №114102DR36DP016 від 01.01.2016 р.

Як зазначалось вище, факт поставки відповідачем позивачу природного газу на суму 17412,24 грн. згідно договору № 114102DR36DP016 від 01 січня 2016 року підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів прийому-передачі природного газу.

Отже, у зв'язку з припиненням дії договору № 114102DR36DP016 на постачання природного газу для побутових потреб не побутових споживачів (суб`єктів господарювання) за взаємною згодою сторін, у відповідача відсутні правові підстави для утримання здійсненої позивачем передоплати за поставку газу на підставі припиненого договору.

З аналізу наявних у справі копій платіжних доручень суд встановив, що позивачем сплачено відповідачу за обумовлену в договорі № 114102DR36DP016 від 01 січня 2016 року поставку природного газу кошти в сумі 31914,64 грн.

10.10.2018р. на електронну адресу господарського суду Львівської області позивач надіслав заяву про зменшення позовних вимог, у якій зазначив, що провівши з відповідачем звірку взаємних розрахунків встановив, що дійсною заборгованістю є сума 5099,80 грн. (т. 1, а.с. 191-192).

Відповідач не надав власного, документально обґрунтованого розрахунку, не спростував належними і допустимими доказами заявленого позивачем до стягнення розміру передоплати за природний газ.

З урахуванням вищеописаних обставин справи, враховуючи приписи статті 1212 ЦК України, а також те, що договір № 114102DR36DP016 на постачання природного газу для побутових потреб не побутових споживачів (суб`єктів господарювання) припинив свою дію, оскільки сторони зі справи уклали інший правочин (додаткову угоду № 1 до договору від 16 грудня 2016 р.), колегія суддів апеляційної інстанції вважає підставним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач безпідставно утримує грошові кошти, які перераховані йому позивачем і являють собою переплату вартості запланованого до споживання обсягу газу (п. 4.2. договору), і повинен повернути їх позивачу згідно зі ст.1212 Цивільного кодексу України.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про правомірність задоволення судом першої інстанції заявлених позивачем вимог (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) та стягнення з відповідача надмірно сплачених за договором №114102DR36DP016 від 01.01.2016р. на постачання природного газу для побутових потреб не побутових споживачів (суб`єктів господарювання) грошових коштів в сумі 5099,80 грн.

Щодо вимог (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) про стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі 41,91 грн. та 123,08 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань з повернення надмірно сплачених позивачем коштів за період з 01.01.2018р. по 10.04.2018р., необхідно зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, нормами статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює зокрема, окремі види зобов`язань.

У зв`язку з припиненням договору № 114102DR36DP016 від 01 січня 2016 року на постачання природного газу для побутових потреб не побутових споживачів (суб`єктів господарювання) у Боржника ТзОВ «Львівгаз збут» виникли зобов`язання повернути грошові кошти в сумі 5099,8 грн., як набуті безпідставно, оскільки підстава на якій вони були набуте, згодом відпала: договір припинено.

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевим господарським судом обгрунтовано задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача 123,08 грн. інфляційних втрат та 41,91 грн. 3 % річних, нарахованих за період з 01.01.2018р. по 10.04.2018р. на кошти, які відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України відповідач зобов`язаний повернути.

Колегія суддів критично оцінює твердження скаржника про відсутність передбаченої пунктом 4.6. договору № 114102DR36DP016 письмової вимоги позивача, оскільки договір припинив свою дію з 31 січня 2017 р. на підставі додаткової угоди № 1 до договору. Додатковою угодою сторони погодили, що з дати припинення договору всі зобов`язання сторін припиняються. Крім того, у п. 4.6. договору йдеться про порядок повернення переплати у випадку, якщо позивач не бажає аби ця сума зараховувалась відповідачем у рахунок оплати газу за наступний розрахунковий період. З моменту припинення дії договору відповідач не мав об`єктивної можливості зараховувати суму переплати у рахунок наступних розрахункових періодів за договором, оскільки таких не існувало та не могло існувати у майбутньому.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами скаржника, що на час відкриття провадження і проведення судового засідання право позивач не було порушено, бо не було письмової вимоги, а без вимоги строк виконання зобов`язання не настав.

Колегія суддів зазначає, що передбачений ст. 1212 ЦК України обов`язок особи повернути майно, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 530 ЦК України виникає з моменту, коли відпала підстава, на якій набуто майно. Отже для виникнення цього обов`язку додаткової вимоги особи, якій майно підлягає поверненню, законодавством не вимагається, оскільки строк (термін) виконання зобов`язання визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати.

Суд апеляційної інстанції також відхиляє твердження скаржника що Господарським процесуальним кодексом України не передбачено стягнення витрат, пов`язаних з розглядом справи таких як: транспортних витрат, добових представника, який не є адвокатом та враховує таке.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції з відповідача на користь позивача стягнуто 120,00 грн. добових, виплачених позивачем ОСОБА_3, який представляв інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Аванта» у судовому засіданні 13.08.2018 р., що підтверджується протоколом судового засідання від 13.08.2018р. у справі № 914/1117/18 та ухвалою господарського суду Львівської області від 13.08.2018р. (т.1, а.с.153-154, 155-156). Понесення вказаних витрат позивачем підтверджується звітом про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №001262 від 14.08.2018р. (т. 1, а.с. 176).

Також судом стягнуто з відповідача на користь позивача витрати у розмірі 36,00 грн. за надсилання позову до суду, які підтверджуються фіскальним чеком № 0026 ПН 55 від 14.06.2018 р. та 36,00 грн. за надсилання відповіді на відзив, понесення яких підтверджується фіскальним чеком № 0937 від 27.08.2018р. (т. 1, а.с. 160, 179).

Крім того, судом першої інстанції частково задоволено клопотання позивача про відшкодування йому за рахунок відповідача транспортних витрат, понесених у зв`язку із участю представника у судовому засіданні в сумі 162 грн. середньої вартості квитків на поїзд сполученням: Луцьк-Львів та Львів-Луцьк у вагоні плацкартного чи сидячого типу (https://booking.uz.gov.ua).

Види судових витрат унормовано статтею 123 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із п.4 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Однією із зазначених процесуальних дій є надсилання документів сторонам по справі, зокрема позовної заяви, відповіді на відзив та участь представника в судових засіданнях.

Враховуючи вищеописані процесуальні норми права, витрати на поштову пересилку кореспонденції та витрати на відрядження представника до суду (вартість проїзду та добові) слід також віднести до судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст. ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» (надалі ТзОВ «Львівгаз збут») за № Lv 2007.2-Ск-7895-1118 від 12.11.2018р. (вх. № 01-05/1091/18 від 14.11.2018р.) залишити без задоволення, рішення господарського суду Львівської області від 10.10.2018р. у справі № 914/1117/18 без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Справу повернути в господарський суд Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.В. Зварич

Суддя О.П. Дубник

Суддя Г.Т. Кордюк