СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2019 р. Справа № 905/1440/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О.

при секретарі Голозубовій О.І.

за участю представників:

від позивача - Змієвської Т.П. - на підставі Ордеру Серії КС№5877304 від 26.03.2017р.;

від відповідача -Лисак Т.Г. - на підставі довіреності від 28.12.2018р. №53/ШБ/2019;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська", Донецька область, м. Добропілля, м. Білецьке, (вх.№1462 Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 16.10.2018р. у справі №905/1440/18 (суддя Ніколаєва Л.В., ухвалене в м.Харків об 11:55год., дата складання повного тексту рішення - 17.10.2018р.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод", м. Київ,

до відповідача: Товариства з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська", Донецька область, м. Добропілля, м. Білецьке,

про стягнення 7994797,40грн.,

ВСТАНОВИЛА:

02.08.2018р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод" звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 11.09.2018р. вх.№19142/18), в якій просило суд стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська" 7994797,40грн., з яких: 6860000,00грн. основний борг, 289811,51грн. 3%річних, 844985,89грн. інфляційні.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався не неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором поставки №1664-ШБ від 02.02.2015р. в частині оплати отриманої продукції.

У відзиві на позовну заяву поданому до господарського суду Донецької області (вх.№18735/18 від 11.09.2018р.) відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що позивачем було порушено строк поставки продукції, встановлений специфікацією до договору та не було надано повного пакету документів у порядку та строки, передбачені умовами пункту 4.3 договору.

У зв'язку із вказаними порушеннями, відповідачем було нараховано штрафні санкції та направлено позивачу відповідну претензію про їх сплату, при цьому, відповідач наголошував на правомірності затримки оплати продукції на підставі пункту 4.5 договору, оскільки позивачем не було надано повного пакету документів.

Отже, на думку відповідача, в нього не виникло зобов'язання щодо сплати залишку грошових коштів за отриману продукцію з огляду на умови пункту 5.9 договору.

17.09.2018р. позивачем було подано до господарського суду Донецької області відповідь на відзив (вх. №19051/18), в якому він наголошував на тому, що всі товаросупровідні документи були одержані відповідачем разом з продукцією.

Крім того, відповідно до умов пункту 4.4 договору, відповідач мав право відмовитися від прийняття продукції у разі відсутності відповідної документації, яким він також не скористався, товар було прийнято відповідачем без жодних застережень щодо відсутності необхідних документів, а отже у відповідача відсутні підстави для затримання оплати.

Окрім викладеного, позивач посилався на пропуск відповідачем строку позовної давності щодо застосування санкцій, нарахованих на підставі пунктів 6.2. та 6.7 договору.

Рішенням господарського суду Донецької області від 16.10.2018р. у справі №905/1440/18 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод"; стягнуто Товариства з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська" на користь Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод" основний борг у розмірі 6860000,00грн., 3% річних у розмірі 289811,51грн., інфляційні у розмірі 844985,89грн. та судовий збір у розмірі 119921,96грн.; стягнуто з ТОВ "Торгово-промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод" в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 4004,82грн.

Рішення суду з посиланням на положення статей 11, 509, 525, 530, 526, 549, 610,611, 612, 662, 625, 692, 712 Цивільного кодексу України, статей 173, 174, 193, 218, 230, 232 Господарського кодексу України мотивовано тим, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань щодо своєчасної оплати за поставлений товар за договором поставки №1664-ШБ від 02.02.2015р. позивачем було правомірно заявлено до стягнення суму основного боргу у розмірі 6860000,00грн. та штрафні санкції.

Крім того, господарським судом першої інстанції було відхилено подану позивачем заяву про застосування строку позовної давності до оперативно - господарської санкції, з огляду на безпідставність застосування до позивача оперативно - господарської санкції у спірних правовідносинах.

Товариство з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Донецької області від 16.10.2018р. у справі №905/1440/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Одночасно апелянт звернувся з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду. В обґрунтування наявності підстав для задоволення вказаного клопотання апелянт посилався на те, що копію повного тексту оскаржуваного рішення ним було отримано лише 04.12.2018р., у зв'язку з чим, апелянту був необхідний додатковий час для ознайомлення зі змістом повного тексту оскаржуваного рішення та підготувати та направити апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не було повно, всебічно та об'єктивно досліджено всіх наданих сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень доводів та доказів, що призвело до передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Зокрема, апелянт посилається на те, що сторони даної справи, укладаючи договір поставки №1664-ШБ від 02.02.2015р. розуміли межі відповідальності за невиконання або неналежне виконання договору поставки, отже у зв'язку із порушенням позивачем строків поставки товару, відповідачем було застосовано оперативно - господарської санкції в порядку пункту 5.9 договору.

Апелянт також не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про недотримання відповідачем встановленого умовами договору та вимогами чинного законодавства порядку застосування оперативно - господарської санкції, та як наслідок безпідставності її застосування.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.12.2018р. залишено без руху апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Шахта "Білозерська", в порядку статті 260 Господарського процесуального кодексу України, з тих підстав, що з доданих до апеляційної скарги матеріалів, вбачається, що апелянтом до апеляційної скарги не додано доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

15.01.2019р. апелянтом подано до апеляційного господарського суду документи на підтвердження усунення недоліків, що стали підставою для залишення апеляційної скарги без руху, а саме: платіжне доручення № від 13.12.2018р. на суму 181593,21грн. (вх.№412).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.01.2019р. поновлено Товариству з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська", строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Донецької області від 16.10.2018р. у справі №905/1440/18; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська" на рішення господарського суду Донецької області від 16.10.2018р. у справі №905/1440/18; встановлено позивачу строк до 06.02.2019р. для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання та призначено справу до розгляду на 13.02.2019р.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 12.02.2019р. у зв'язку із відпусткою судді Шутенко І.А., для розгляду справи №905/1440/18 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Геза Т.Д.

13.02.2019р. позивачем подано до апеляційного господарського суду заяву (вх.№1588), в якій просить суд надати копію апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська" з додатками, оскільки копія апеляційної скарги на адресу позивача не надходила. Також, просить суд надати час для складання відзиву на апеляційну скаргу, та у зв'язку із вказаними обставинами відкласти розгляд справи на іншу дату.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.02.2019р. оголошено в судовому засіданні перерву до 27.03.2019р.; задоволено клопотання представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод" про продовження строку для подання відзиву на апеляційну скаргу; продовжено представнику позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод" строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 20.02.2019р.; встановлено позивачу строк до 20.02.2019р. для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання.

20.03.2019р. позивачем подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№1863), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська", рішення господарського суду Донецької області від 16.10.2018р. у справі №905/1440/18.

27.03.2019р. засобами електронного зв'язку апелянтом направлено на електронну адресу апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки в ході пересування до суду в м.Харків транспортний засіб, на якому пересувався представник апелянта вийшов з ладу, у зв'язку із чим, він не може забезпечити явку свого представника, проте, вказане клопотання не засвідчено електронним підписом, про що уповноваженими особами Східного апеляційного господарського суду складений акт від 27.03.2019р. №13-42/142.

Відповідно до пункту 1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої Вищим господарським судом України листом від 19.02.2013р. №01-17/315/384/13 та затвердженої наказом Державної судової адміністрації від 20.02.2013р., документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних.

Враховуючи ту обставину, що клопотання апелянта надіслано на електронну адресу апеляційного господарського суду без засвідчення його електронним підписом, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для його розгляду.

27.03.2019р. до апеляційного господарського суду від апелянта надійшла телефонограма №05, в якій він просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату, у зв'язку із тим, що в ході пересування до суду в м.Харків транспортний засіб, на якому пересувався представник апелянта вийшов з ладу.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.03.2019р. оголошено в судовому засіданні перерву до 03.04.2019р.

03.04.2019р. апелянтом подано до апеляційного господарського суду заяву про зупинення провадження у даній справі (вх.№3410), в якій просить суд, з посиланням на положення пункту 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України, зупинити провадження у справі №905/1440/18 до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №904/3065/18.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 03.04.2019р. представник апелянта підтримав подану заяву про зупинення провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №904/3065/18.

Представник позивача заперечив проти задоволення заяви апелянта про зупинення провадження у справі, просив відмовити в її задоволенні.

Колегія суддів, розглянувши подану апелянтом заяву про зупинення провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №904/3065/18 (вх.№3410 від 03.04.2019р.), дійшла висновку про відмову в її задоволенні враховуючи наступне.

Так, згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення ЄСПЛ від 08.11.2005р. в справі «Смірнова проти України»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§ 51 рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 р. у справі «Красношапка проти України»).

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа Steel and others v. The United Kingdom).

Можливість зупинення провадження у справі не повинна призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.02.2017р. у справі №6-1957цс16.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванні таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Статтями 227 та 228 Господарського процесуального кодексу України передбачено два види зупинення провадження у справі: обов'язковий, зазначений в законі, за наявності якого господарський суд зобов'язаний зупинити провадження у справі, і факультативний, необов'язковий для господарського суду, але який застосовується на його розсуд.

Зупинення провадження у справі - тимчасове і повне припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли їх може бути усунено.

При цьому, за приписами статті 228 Господарського процесуального кодексу України зупинення провадження у справі у разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду є саме правом господарського суду.

Проте, апелянтом не було доведено необхідних правових підстав, які б вказували на неможливість розгляду даної справи до розгляду Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду справи № 904/3065/18.

Представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення господарського суду Донецької області від 16.10.2018р. у справі №905/1440/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду Донецької області від 16.10.2018р. у справі №905/1440/18 залишити без змін.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, що представники сторін з'явились в судове засідання та надали пояснення в обґрунтування свої вимог та заперечень, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 02.02.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод" (надалі -постачальник) та Товариством з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська" (надалі - покупець) було укладено договір поставки №1664-ШБ (надалі - договір т.1 а.с.16-27), відповідно до порядку та умов якого постачальник зобов'язується поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (продукція), в асортименті, кількості, в строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами у цьому договорі та специфікаціях, що є невід'ємними частинами до цього договору (пункт 1.1 договору).

Покупець зобов'язався прийняти та оплатити поставлену в його власність продукцію згідно з умовами даного договору (пункт 1.2 договору).

Згідно з пунктом 2.6 договору, продукція приймається покупцем на підставі даних:

- по фактичній кількості продукції, поставленої у відповідне місце призначення поставки, відповідно даним, вказаним у видаткових накладних;

- по якості - у відповідності з якісними показниками, вказаними в сертифікаті якості заводу-виробника, паспорті, а також відповідно до технічних характеристик та інших додаткових вимог до даної продукції, обумовленої сторонами у відповідних специфікаціях до договору.

Пунктом 4.1 договору сторони погодили, що поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та в строки, узгоджені сторонами в специфікаціях до договору. Під партією продукції сторони розуміють будь-яку кількість продукції, однорідної за своїми якісними показниками, яка супроводжується одним документом про якість, та/або одним товаросупровідним документом.

Умовами пункту 4.2 договору визначено умови поставки продукції - EXW, згідно "Інкотермс - 2010", з урахуванням умов та застережень, що містяться у цьому договорі та/або відповідних специфікаціях до договору. При цьому, сторони мають право у відповідних специфікаціях передбачити інші умови поставки, окрім термінів DAT, DAP, DDP. Місце призначення поставки вказується сторонами у відповідних специфікаціях до договору. Постачальник несе усі витрати, пов'язані з поставкою продукції, до моменту її поставки в узгоджене місце призначення поставки.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що постачальник зобов'язується надати покупцю наступні документи:

- рахунок;

- податкову накладну;

- видаткову накладну;

- відповідні товаросупроводжувальні накладні (залізнична/товарно-транспортна накладна);

- сертифікат якості заводу-виробника та/або паспорт;

- сертифікат відповідності (у випадку, якщо продукція підлягає обов'язковій сертифікації);

- дозвіл Держгірпромнагляд (у випадку, якщо отримання даного документа є обов'язковим згідно норм чинного законодавства);

- інструкцію по експлуатації (у випадку, якщо даний документ передбачений);

- технічна документація, передбачена п. 2.4 договору.

Не обмежуючись переліком, обумовленим в даному пункті договору, покупцю надається виключне право визначати перелік документів відповідно до вимог чинного законодавства України та/або виходячи зі специфіки продукції, які повинні бути надані в строки, вказані в даному пункті договору.

Документи, обумовлені у даному пункті договору (крім податкових накладних), постачальник зобов'язується надати покупцю разом з поставленою продукцією не пізніше дати поставки продукції.

У випадку поставки продукції без товаросупровідної документації, що призведе до неможливості здійснити приймання продукції по кількості, якості, асортименту, комплектності, покупець має право відмовитися від приймання такої продукції (пункт 4.4 договору).

Датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупроводжувальних документах, наданих постачальником (пункт 4.7 договору).

Обов'язки постачальника вважаються виконаними з моменту передачі продукції в розпорядження покупця в узгоджене місце призначення поставки в асортименті, кількості, в строки, з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі та специфікаціях до нього. Обов'язки покупця вважаються виконаними з моменту прийняття та оплати поставленої продукції (пункт 4.8 договору).

Право власності на продукцію, ризики втрати або пошкодження продукції переходять від постачальника до покупця з дати поставки продукції (пункт 4.9 договору).

Згідно з умовами пунктів 5.1 та 5.2 договору загальна сума договору визначається загальною сумою всіх специфікацій до договору, але не повинна перевищувати 52000000,00грн. з урахуванням ПДВ на дату підписання договору.

Ціни на поставлену постачальником продукцію встановлюються сторонами у відповідних специфікаціях до договору (пункт 5.3 договору).

За умовами пункту 5.4 договору в редакції додаткової угоди №б/н від 11.03.2016р. до нього (т.1 а.с.57), розрахунки за поставлену постачальником продукції за цим договором здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 90 календарних днів з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної та документів, передбачених розділом 4 цього договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін. Сторони дійшли згоди, що у випадку належного виконання обома сторонами своїх зобов'язань, строк договору встановлюється до 31.12.2016р. включно. У випадку невиконання (неналежного виконання) сторонами (стороною) своїх зобов'язань за договором, строк дії договору продовжується до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 8.1 договору).

Матеріалами справи підтверджується, що 20.10.2016р. сторонами було підписано специфікацію до договору №1664-ШБ від 02.02.2015р., в якій визначено найменування, кількість, ціна та строки поставки продукції (т.1 а.с.28).

Так, згідно вказаної специфікації сторонами узгоджено, що позивач (постачальник) постачає покупцю (відповідачу) продукцію, комбайн прохідницький КСП-32.00.00.000-22, у кількості 1 шт., вартістю 6860000,00грн. з ПДВ; строк поставки - до 30.12.2016р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було виконано взяті на себе зобов'язання за договором та здійснено поставку товару на суму 6860000,00грн., що підтверджується видатковою накладною №4 від 18.01.2017р. (т.1 а.с.29) та товарно -транспортними накладними № 251 від 16.01.2017р., № 250 від 17.01.2017р., № 252 від 18.01.2017р. (т.1 а.с.30-32).

Вказані накладні підписані відповідачем без жодних заперечень та зауважень та засвідчені печаткою останнього.

Разом з тим, відповідачем оплату за поставлений товар у встановлений договором строк здійснено не було, у зв'язку із чим, 02.08.2018р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод" звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 11.09.2018р. вх.№19142/18), в якій просило суд стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська" 7994797,40грн., з яких: 6860000,00грн. основний борг, 289811,51грн. 3%річних, 844985,89грн. інфляційні (т.1 а.с.3-34, а.с.83-84).

Рішенням господарського суду Донецької області від 16.10.2018р. у справі №905/1440/18 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово - промислова компанія "Ясинуватський машинобудівний завод" задоволено, з підстав викладених вище (т.1 а.с.105-110).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає, що відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями статті 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи частини 7 статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується з вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Отже, укладений між сторонами договір поставки від 02.02.2015р. №1664-ШБ зі специфікацією до нього від 20.10.2016р. є належною підставою для виникнення зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як було зазначено вище, на виконання умов договору та специфікації до нього позивач поставив, а відповідач прийняв продукцію на суму 6860000,00грн. В свою чергу, оплату продукції відповідачем не здійснено, у зв'язку з чим у відповідача виник борг у розмірі 6860000,00грн.

При цьому, судова колегія зазначає, що посилання відповідача на обставини щодо затримання оплати за поставлену продукцію на підставі пункту 4.5 договору у зв'язку з ненаданням позивачем повного пакету документів згідно пункту 4.3 договору є безпідставними з огляду на наступне.

Так, за умовами пункту 4.5 договору покупець вправі затримати оплату за продукцію при не наданні та/або несвоєчасному наданні оригіналів рахунків, податкових накладних, а також інших документів, надання або передача яких постачальником є обов'язковим в силу договору, при цьому, покупець не несе відповідальності за таку затримку оплати.

Відповідно до статті 662 Цивільного кодексу України, продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з умовами пункту 4.3. договору товаросупровідні документи повинні надаватись покупцю одночасно з продукцією.

Водночас, пунктом 2.2 договору сторони погодили застосування норм Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю від 25.04.1966р. №П-7 та Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за кількістю від 15.06.1965р. №П-6.

Так, згідно з пунктом 12 Інструкції "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості" від 15.06.1965р. №П-6 (надалі - Інструкція) приймання продукції по кількості здійснюється за транспортними та супровідними документами (рахунком фактурі, специфікації, опису, упакувальним ярликам та інш.) відправника (виробника). Відсутність зазначених документів або деяких з них не припиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну наявність продукції і в акті вказується, які документи відсутні.

Пунктом 14 Інструкції визначено, що приймання продукції по якості і комплектності здійснюється в точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, основними й особливими умовами постачання, іншими обов'язковими для сторін правилами, а також по супровідним документам, що засвідчують якість і комплектність, що поставляється продукції (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення по якості, рахунок-фактура, специфікація і т.п.). Відсутність зазначених супровідних документів або деяких з них не припиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну якість і комплектність продукції, що надійшла, і в акті вказується, які документи відсутні.

Тобто, не передача товаросупровідної документації має оформлюватися відповідним актом.

Крім того, згідно з частинами 1 та 2 статті 666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

У пункті 4.4 договору сторони погодили, що у випадку поставки продукції без товаросупровідної документації, що потягне за собою неможливість здійснити прийомку продукції за кількістю, якістю, асортименту, комплектності, покупець має право відмовитись від приймання такої продукції.

Тобто, у разі ненадання позивачем товаросупровідної документації, положення наведеного законодавства та умови договору передбачають право відповідача встановити позивачу розумний строк для надання такої документації, після спливу якого (у разі ненадання документації) відмовитися від договору та повернути товар, або відмовитися від приймання товару.

Отже, враховуючи те, що матеріали справи не містять акту про відсутність товаросупровідної документації (певної її частини), доказів, що підтверджують наявність претензій відповідача щодо відсутності такої документації при прийманні продукції та встановлення позивачу строку для її надання, відмови відповідача від договору та повернення продукції за наслідками спливу такого строку, а також, приймаючи до уваги той факт, що відповідач не відмовився від прийняття продукції, а прийняв її без жодних зауважень, колегія суддів вважає, що всі передбачені договором документи відповідачем були отримані, та, відповідно, підстави для затримання оплати продукції відсутні.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що факт не підписання сторонами акту приймання-передачі документів жодним чином не свідчить про не передання товаросупровідної документації разом з поставленою продукцією.

Судова колегія також погоджується з висновком місцевого господарського суду про безпідставність посилань відповідача на наявність правових підстав для застосування оперативно - господарської санкції до позивача на підставі пункту 5.9 договору враховуючи наступне.

Так, згідно з частинами 1 та 2 статті 235 Господарського кодексу України за порушення господарських зобов'язань до суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно - господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов'язання, що використовуються самими сторонами зобов'язання в односторонньому порядку. До суб'єкта який порушив господарське зобов'язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно - господарські санкції застосування яких передбачено договором.

Перелік видів оперативно - господарських санкцій встановлений у частині 1 статті 236 Господарського кодексу України. При цьому, згідно з частиною 2 статті 236 Господарського кодексу України такий перелік не є вичерпним. Сторони можуть передбачити у договорі також інші оперативно -господарські санкції.

Підставою для застосування оперативно - господарських санкцій є факт порушення господарського зобов'язання другою стороною. оперативно - господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення, у позасудовому порядку та без попереднього пред'явлення претензії порушнику зобов'язання. Порядок застосування сторонами конкретних оперативно- господарських санкцій визначається договором. У разі незгоди із застосуванням оперативно - господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду із заявою про скасування такої санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням. оперативно - господарські санкції можуть застосовуватись одночасно з відшкодуванням збитків та стягненням штрафних санкцій (статті 237 Господарського кодексу України).

Відповідно до пункту 6.2. договору у разі не поставки (в тому числі недопоставки та/ або поставки некомплектної) продукції або поставки (в тому числі, допоставки, якої бракує та/або некомплектної) продукції з порушенням строків, передбачених в договорі або відповідній специфікації, постачальник, на письмову вимогу покупця, сплачує покупцю неустойку у вигляді штрафу в розмірі 5% від вартості продукції, що поставляється за відповідною специфікацією. У разі порушення постачальником своїх зобов'язань згідно з цим пунктом понад 10 (десять) календарних днів, постачальник додатково, на письмову вимогу покупця, сплачує неустойку в розмірі 0,1% від вартості не поставленої (недопоставленої та/або некомплектної) продукції або поставленої (допоставленої та/або некомплектної) продукції з порушенням строків, за кожен день прострочення. Крім цього, постачальник відшкодовує всі збитки покупця, завдані затримкою виконання постачальником зобов'язань за цим договором.

Пунктом 5.7. договору сторони погодили, що в разі порушення постачальником строків поставки, обумовлених у специфікації (-ях) по даному договору, покупець має право направити постачальнику розрахунок штрафних санкції та/або збитків та до їх оплати постачальником затримати оплату за поставлену продукцію на суму штрафних санкцій та/або збитків. Постачальник зобов'язується провести оплату штрафних санкцій та/або збитків на протязі 5 календарних днів з моменту направлення розрахунку штрафних санкцій та/або збитків постачальнику. При цьому покупець має право сплатити постачальнику вартість поставленої продукції до сплати останнім покупцю штрафних санкцій та/або відшкодування збитків.

Відповідно до умов пункту 5.8 договору, перерахування покупцем грошових коштів за поставлену продукцію до сплати постачальником штрафних санкцій та/або відшкодування збитків не звільняє постачальника від зобов'язань по сплаті штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов'язаний по поставці продукції в обумовлені сторонами строки. При несплаті постачальником штрафних санкцій та збитків, покупець має право застосувати до постачальника оперативно - господарську санкцію, відповідно до пункту 5.9. договору.

Згідно з умовами пункту 5.9. договору зобов'язання постачальника здійснити поставку у відповідності до умов договору, специфікацій до договору забезпечуються оперативно - господарською санкцією. Під оперативно - господарською санкцією розуміється право покупця отримати суму нарахованих штрафних санкцій, завданих невиконанням договору та збитків з сум, які підлягають сплаті постачальнику. оперативно - господарська санкція застосовується до постачальника після того, як він не сплатив в строк, направлений на його адресу розрахунок штрафних санкцій та/або збитків, згідно умов даного договору. Про застосування оперативно - господарської санкції покупець зобов'язаний письмово повідомити постачальника.

Таким чином, в договорі поставки сторонами було погоджено забезпечення виконання зобов'язання позивача щодо поставки продукції у передбачені строки шляхом встановлення права відповідача отримати суму нарахованих штрафних санкцій з суми, яка підлягає виплаті позивачу. В той же час, умов щодо права застосовування такої оперативно - господарської санкції, як затримання оплати отриманої продукції, договір не містить.

Також, умовами договору передбачено і те, що про застосування оперативно - господарської санкції відповідач зобов'язаний письмово повідомити позивача, але певного строку такого повідомлення не встановлено. Виходячи із таких основних засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, суд вважає, що такий строк повідомлення про застосування оперативно - господарської санкції має бути розумним, та у будь-якому випадку відповідне повідомлення мало бути здійснено до звернення позивача до суду з позовом про стягнення боргу за поставлену продукцію.

Це обумовлюється також тим, що позивачу, як особі, до якої застосовується оперативно - господарська санкція, надано право не погодитися із санкцією та оскаржити її до суду, а отже позивач має бути обізнаний з рішенням відповідача про її застосування у розумний строк.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що претензія №б/н від 06.09.2018р. із розрахунком штрафних санкцій та заява про застосування оперативно - господарської санкції були надіслані відповідачем на адресу позивача лише 06.09.2018р. та 14.09.2018р. відповідно (т.1 а.с.77-82), тобто більш ніж через півтора року з дати настання строку поставки - 30.12.2016р. та дати поставки - 18.01.2017р. та після звернення позивача до суду з даним позовом - 31.07.2018р.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що відповідні дії відповідача жодним чином не відповідають меті встановлення оперативно - господарської санкції - припинення або попередження повторення порушення зобов'язання.

Крім того, згідно з вказаними претензією та заявою, загальна сума штрафних санкцій складає 3609299,00грн., з яких штраф - 34300,00грн., неустойка - 397880,00грн. нарахована за порушення строків поставки продукції на підставі пункту 6.2 договору, 3211419,34грн. - неустойка нарахована за несвоєчасне надання товаросупровідних документів на підставі пункту 6.7 договору.

Разом з тим, у розумінні умов пунктів 5.7 - 5.9, 6.2 договору, останні передбачають право відповідача на отримання із суми, яка підлягає сплаті позивачу, суми штрафних санкцій, нарахованих лише за порушення строків поставки продукції, а не за будь - які інші порушення.

З огляду на встановлені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що відповідачем не було дотримано встановлений умовами договору та вимогами чинного законодавства порядок застосування оперативно - господарської санкції, передбаченої пункту 5.9 договору, та, відповідно, про безпідставність такого застосування.

До того ж, згідно з приписами статей 202 Господарського кодексу України та статті 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Відповідачем не були виконано взятих на себе зобов'язань щодо оплати поставленої продукції, доказів припинення відповідних зобов'язань перед позивачем у будь-який інший передбачений законом спосіб, матеріали справи не містять.

З огляду на вищевикладене, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем умов діючого законодавства та умов укладеного між сторонами договору, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 6860000,00грн.

Колегія суддів також вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду щодо відхилення поданої позивачем заяви про застосування строку позовної давності до оперативно - господарської санкції, викладеної у відповіді на відзив (вх. №19051/18 від 17.09.2018р.), з огляду на безпідставність застосування до позивача оперативно - господарської санкції у спірних правовідносинах.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 844985,89грн. та 3% річних в сумі 289 811,51грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 розміщена в розділі I "Загальні положення про зобов'язання" кн. 5 Цивільного кодексу України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові .

Крім того, відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. № 14, інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової 9 інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р; зміст цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997р. № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем умов договору щодо своєчасної та повної оплати за поставлений товар, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних у розмірі 844985,89грн. та 3% річних в сумі 289811,51грн.

Судова колегія зазначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Донецької області від 16.10.2018р. у справі №905/1440/18 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладає витрати за подання апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись ст.ст. 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Шахта "Білозерська" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 16.10.2018р. у справі №905/1440/18 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019р.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя Т.Д. Геза

Суддя Н.О. Мартюхіна