ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2019 р. Справа№ 910/9256/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Козир Т.П.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Холоденко А.С. довіреність № 042853 від 15.04.2016 року;

від позивача 1: Підгородецька О.О. довіреність № 223/9.1.4/22-19 від 08.01.2019 року;

від позивача 2: не прибув;

від відповідача 1: Кучма О.М. довіреність № 3-К від 10.01.2019 року;

від відповідача 2: Горда Ю.І.

від відповідача 3: Пожоджук Р.В.

розглянувши апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2018 року (повний текст підписано 27.06.2018 року)

у справі № 910/9256/16 (суддя - Смирнова Ю.М.)

за позовом Першого заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі:

позивача 1. Кабінету Міністрів України

позивача 2. Державного підприємства "Бориспільське лісове господарство"

до відповідача 1. Київської обласної державної адміністрації

до відповідача 2. Приватного підприємства "Вест"

до відповідача 3. Приватного підприємства "Акорд"

про визнання недійсними розпоряджень, визнання недійсними договорів оренди, витребування земельної ділянки

Встановив

Перший заступник прокурора Київської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі - позивач 1) та Державного підприємства "Бориспільське лісове господарство" (далі - позивач 2) звернулось до суду з позовом до Київської обласної державної адміністрації (далі - відповідач 1) Приватного підприємства "Вест" (далі - відповідач 2) та Приватного підприємства "Акорд" (далі - відповідач 3) про визнання недійсними розпоряджень, визнання недійсними договорів оренди, витребування земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розпорядження №747 та №746 від 20.10.2004 року прийняті Київською обласною державною адміністрацією з перевищенням повноважень, що призвело до неправомірного вилучення та зміни цільового призначення земель лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка перевищує 10 га.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.08.2016 року у справі № 910/9256/16 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду №910/9256/16 від 04.10.2016 року рішення Господарського суду міста Києва №910/9256/16 від 11.08.2016 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України №910/9256/16 від 23.02.2017 року рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.10.2016 року у справі №910/9256/16 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 року у справі № 910/9256/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08.02.2018 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2017 року та рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 року у справі № 910/9256/16 скасовано та справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.06.2018 року у справі № 910/9256/16 відмовлено в позові повністю (дата підписання повного тексту 27.06.2018 року).

Рішення мотивоване пропущенням прокурором трирічного строку позовної давності та не встановленням обставин, що вказували б на поважність причин пропуску позовної давності прокурором.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Перший заступник прокурора Київської області звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2018 року скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст.ст. 256, 261, 267 Цивільного кодексу України.

Крім того, скаржник зазначив, що прокурор виступає не як сторона у спірних земельних правовідносинах (в тому числі представляючи інтереси держави) і не на рівних засадах з іншими учасниками, натомість позов подано у зв'язку з необхідністю відновлення законності в тому числі через протиправні дії посадових осіб відповідних державних органів, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 1 Цивільного кодексу України правила позовної давності, передбачені цим кодексом не застосовуються.

Також, скаржник вказав, що позовна давність обчислюється від дня, коли порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися саме позивач в особі органу - суб'єкта владних повноважень, в інтересах якого пред'явлено позов прокурором. Кабінет Міністрів України довідався про порушення права власності держави на спірні земельні ділянки лише з моменту отримання копії позовної заяви першого заступника прокурора Київської області від 19.05.2017 року.

Натомість, за твердженням скаржника, навіть незважаючи на викладене, судом першої інстанції не було враховано, що прокурору стало відомо про допущені порушення вимог земельного законодавства та лісового законодавства, при прийнятті протиправних розпоряджень, лише у 2014 році шляхом опрацювання спірних розпоряджень, листа ДП «Бориспільське лісове господарство» від 14.03.2016 року та викопіювання з планшету лісовпорядкування № 1 з позначеннями меж земельних ділянок.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.08.2018 року апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області залишено без руху.

27.08.2018 року, через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів, апелянт, на виконання вимог ухвали суду від 20.08.2018 року, подав оригінал платіжного доручення про сплату судового збору на суму 10 933,22 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2018 року відкрито апеляційне провадження, призначено розгляд справи на 09.10.2018 року.

25.06.2018 року на виконання Указу Президента України №454/2017 від 29.12.2017 року "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах", яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 року в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 12.11.2018 року, справу №910/9256/16 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Чорногуз М.Г., Коротун О.М.

Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2018 року до свого провадження та призначив розгляд справи №910/9256/16 на 19.12.2018 року своєю ухвалою від 19.11.2018 року.

У зв'язку з участю судді Суліма В.В., у з'їзді суддів України 19.12.2018 року, розгляд справи № 910/9256/16 призначений на 19.12.2018 року не відбувся.

23.11.2018 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача 2 до суду надійшли додаткової пояснення, відповідно до яких, зокрема, останній стверджує про помилкове твердження скаржника про неможливість застосування строків позовної давності.

Північний апеляційний господарський суд призначив розгляд апеляційної скарги Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2018 року у справі № 910/9256/16 на 04.02.2019 року своєю ухвалою від 17.12.2018 року.

17.12.2018 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача 2 до суду надійшли додаткової пояснення в яких відповідач 2, зокрема, зазначив, що у матеріалах справи наявні беззаперечні докази того, що ДП Бориспільське лісове господарство не тільки приймало участь у виділенні оспорюваних земельних ділянок відповідачу 2, 3, але й надавало відповідні позитивні висновки в процесі землевідведення; скаржник не довів, що земельні ділянки, які були виділені належать до 1 -ї групи лісів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 року оголошено перерву у розгляді апеляційної Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2018 у справі № 910/9256/16 до 18.02.2019.

Представник відповідача 2 15.02.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надав суду апеляційної інстанції додаткові пояснення, відповідно до яких на думку відповідача 2 строк позовної давності як для позивачів так і для прокурора на момент подання позовної заяви у цій справі сплив.

18.02.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від скаржника до суду надійшли пояснення, відповідно до яких, останній зазначає, що матеріали справи не містять доказів факту поінформованості, Кабінету Міністрів України про порушення вимог земельного законодавства та права власності держави на землі лісового фонду, які є предметом судового розгляду, об'єктивним є можливість встановлення факту порушень лише з моменту отримання позовної заяви прокурора у даній справі.

18.02.2019 в судовому засіданні від прокуратури, представників позивача та відповідача надійшло клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні та продовження строків розгляду справи.

Північний апеляційний господарський суд продовжив строк розгляду апеляційної скарги Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2018 року у справі № 910/9256/16 до 11.03.2019 року та оголосив перерву на 11.03.2019 року своєю ухвалою від 18.02.2019 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2019, у зв'язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г., у відпустці 11.03.2019 року, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/9256/16 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Коротун О.М., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 року прийнято матеріали справи № 910/9256/16 з розгляду апеляційної скарги Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2018 року до свого провадження у складі нової колегії головуючого судді Суліма В.В., судді: Коротун О.М., Козир Т.П. Призначено розгляд апеляційної скарги Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2018 року у справі № 910/9256/16 на 27.03.2019 року.

Представник відповідача 2 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надав суду апеляційної інстанції додаткові пояснення, в яких, зокрема, зазначив, що представники органів прокуратури були обізнані про факт існування обох оскаржуваних розпоряджень ще в 2005 році в силу проведення виїмки в межах кримінальної справи №47-660. Крім того, представник відповідача 2 просив залучити ці письмові пояснення до матеріалів справи разом з долученими до них додатками, а саме: копію відповіді архівного сектору Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 06.03.2019 року №05-05/16 на запит представника ПП "Вест"; копію постанови про проведення виїмки у кримінальній справі №47-660 від 20.09.2005 року та копію протоколоу виїмки у кримінальній справі №47-660 від 29.09.2005 року.

Колегія суддів залишила без розгляду дане клопотання в частині залучення додакових доказів до матеріалів справи своює ухвалою від 27.03.2019 року.

У судовому засіданні 27.03.2019 року апелянт та позивач 1 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

У судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду представники відповідачів заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення Господарського суду першої інстанції залишити без змін а скаргу без задоволення.

Разом з цим, представник відповідача 1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що у тому разі, якщо позовна давність застосовується до вимог позивачів як «сторін спірних земельних правовідносин», то вона застосовуються і до вимог їх представників, а саме Першого заступника прокурора Київської області.

Крім того, представник відповідача 2 у відзиві на апеляційну скаргу вказав, що висновки суду про те, що земельні ділянки вилучені за оскаржуваними розпорядженнями Київської обласної державної адміністрації, становлять єдиний лісовий масив та що окрема площа кожної із них перевищує 10 га не відповідає обставинам справи. При цьому, представник відповідача 2 зазначив, що органи прокуратури не здійснили своєчасний прокурорський нагляд за прийняття розпоряджень Київською обласною державною адміністрацією, що покладений на них ст. 4 Закону України «Про прокуратуру», відповідними наказами Генерального прокурора України, є прямим обов'язком органів прокуратури та недотримання якого призводить до наслідків застосування строків позовної давності.

Також, представник відповідача 3 у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що доводи прокуратури, з приводу того, що на даний час кінцевим бенефіціарним власником ПП «Веста» та ПП «Акорд» є одна особа, стосуються періоду часу, починаючи з 2014 року, тоді як предметом розгляду даної справи є розпорядження, прийняті облдержадміністрацією у 2004 році, і не повинні братися судом до уваги.

Представник позивача 2 у судове засідання 27.03.2019 року не з'явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 11.03.2019 року на відповідну адресу.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Г господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника позивача 2, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Першого заступника прокурора Київської області - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.10.2004 року Київською міською державною адміністрацією було прийнято розпорядження №746 «Про надання в оренду земельної ділянки», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду під розміщення торгово-промислового комплексу Приватному підприємству «Вест» в адміністративних межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, розроблений Товариством з обмеженою відповідальністю «Широта» за договором №195 від 21.09.2004 року, вилучено з постійного користування Бориспільського держлісгоспу та надано в оренду на 49 років Приватному підприємству «Вест» земельну ділянку площею 9,9 га лісів на території Щасливської сільської ради Бориспільського району під розміщення торгово-промислового комплексу, віднесено земельну ділянку до земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення та доручено Бориспільській районній державній адміністрації укласти та підписати від імені обласної державної адміністрації договір оренди вказаної земельної ділянки з Приватним підприємством «Вест».

Розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 20.10.2004 року №747 «Про надання в оренду земельної ділянки», зокрема, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду під розміщення торгово-промислового комплексу Приватному підприємству «Акорд» в адміністративних межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, розроблений Товариством з обмеженою відповідальністю «Широта» за договором №193 від 21.09.2004 року, вилучено з постійного користування Бориспільського держлісгоспу та надано в оренду на 49 років Приватному підприємству «Акорд» земельну ділянку площею 9,8 га лісів на території Щасливської сільської ради Бориспільського району під розміщення торгово-промислового комплексу, віднесено земельну ділянку до земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення та доручено Бориспільській районній державній адміністрації укласти та підписати від імені обласної державної адміністрації договір оренди вказаної земельної ділянки з Приватним підприємством «Акорд».

На виконання вище перелічених розпоряджень були укладені наступні правочини:

1. Договір оренди земельної ділянки від 21.10.2004 року (зареєстрований в реєстрі за №5786), який укладений між Бориспільською районною державною адміністрацією, як орендодавцем та Приватним підприємством «Вест» як орендарем, згідно п.1.1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне володіння і користування земельну ділянку, яка знаходиться в адміністративних межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, відповідно до плану викопіювання, що додається. Земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку (п.1.2 договору від 21.10.2004 року). За умовами п.2.3.1 вказаного правочину договір укладається на термін 49 років, починаючи з дати його державної реєстрації. У п.1.3 договору передбачено, що в оренду передається земельна ділянка для розміщення центру автосервісного та автозаправного обслуговування площею 9,9 га лісів за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, за межами населеного пункту. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 59527,71 грн (п.1.4 договору від 21.10.2004 року).

2. Договір оренди земельної ділянки від 21.10.2004 року (зареєстрований в реєстрі за №5783), який укладений між Бориспільською районною державною адміністрацією, як орендодавцем та Приватним підприємством «Акорд» як орендарем, відповідно до п.1.1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове, платне володіння і користування земельну ділянку, яка знаходиться в адміністративних межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, відповідно до плану викопіювання, що додається. Земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку (п.1.2 договору від 21.10.2004 року). За умовами п.2.3.1 вказаного правочину договір укладається на термін 49 років, починаючи з дати його державної реєстрації. У п.1.3 договору передбачено, що в оренду передається земельна ділянка для розміщення центру автосервісного та автозаправного обслуговування площею 9,8 га лісів за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, за межами населеного пункту. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 58926,42 грн (п.1.4 договору від 21.10.2004 року).

Так, за твердженнями Першого заступника прокурора, Київською обласною державною адміністрацією вилучено та змінено цільове призначення земель лісового фонду у вигляді єдиного лісового масиву площею 19,7 га, що свідчить про перевищення повноважень, передбачених ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин), у зв'язку з чим прокурор звернувся до Господарського суду міста Києва з відповідним позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство».

Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами) визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами), за змістом якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування, вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси першої групи площею понад 10 гектарів.

Згідно зі ст. 20 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами) встановлено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами) передбачено, що захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади.

Згідно ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Відповідно до ст.ст. 56, 57 Земельного кодексу України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, Земельного кодексу України, іншими законами й нормативно-правовими актами.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

При цьому, земельні відносини, які виникають при використанні лісів відповідно до положень ст. 3 Земельного кодексу України регулюються крім земельного законодавства також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать приписам Земельного кодексу України.

Водночас у п. 2 ст. 5 Лісового кодексу України (тут і далі - в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак, застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Тобто оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об'єктом земельних правовідносин, то суб'єктний склад і зміст таких правовідносин повинен визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом ст. 85 Лісового кодексу України полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту та раціонального використання.

При цьому, використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» ч.1 ст. 164 Земельного кодексу України).

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв'язок їх використання із лісокористуванням.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає здійсненням розроблених під час лісовпорядкування заходів та авторського нагляду за їх виконанням (ст. 93 Лісового кодексу України ).

За ст. 94 Лісового кодексу України у матеріалах лісовпорядкування дається комплексна оцінка ведення лісового господарства, використання лісових ресурсів, користування земельними ділянками лісового фонду, розробляються основні положення організації та розвитку лісового господарства.

В подальшому матеріали лісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими Радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. Вони є основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами.

Відповідно до ст. 33 Лісового кодексу України організація лісового господарства має своїм завданням забезпечувати правову і технічну регламентацію його раціонального ведення і використання лісових ресурсів залежно від природних та економічних умов, цільового призначення, місцерозташування, породного складу лісів, а також функцій, які вони виконують.

Згідно зі ст. 35 Лісового кодексу України державні органи та постійні лісокористувачі, які здійснюють планування, організацію, ведення лісового господарства і використання лісових ресурсів, з урахуванням господарського призначення лісів і природно-кліматичних умов, зобов'язані забезпечувати, зокрема, збереження лісів, безперервне, невиснажливе і раціональне використання лісів, розширене відтворення, поліпшення породного складу і якості лісів, підвищення їх продуктивності, раціональне використання земельних ділянок лісового фонду, підвищення ефективності лісогосподарського виробництва на основі єдиної технічної політики, досягнень науки і техніки.

Тобто, ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Лісовпорядкування включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення ефективної охорони і захисту, раціональне використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства.

Лісовпорядкування ведеться на всій території України та здійснюється державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади (ст. 93 Лісового кодексу України).

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, зі змісту наведених законодавчих приписів вбачається, що лісогосподарські підприємства є особливими суб'єктами у сфері використання лісових ресурсів, що створюються і функціонують з метою організації та здійснення охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісових масивів відповідно до порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства.

Земельні ділянки, які було надано приватним підприємствам в оренду за спірними розпорядженнями, є землями лісового фонду, віднесені до категорії лісів І групи, категорія - захисні смуги вздовж автошляхів, перебували в постійному користуванні ДП «Бориспільське лісове господарство».

Відповідно до ст. 51 Лісового кодексу України, однією із форм лісовпорядкування є ведення кадастру. Органами лісового господарства здійснюється облік лісів та ведеться державний лісовий кадастр, який містить систему відомостей і документів про правовий режим лісового фонду, поділ його між користувачами, якісний і кількісний стан лісового фонду, поділ лісів за групами та віднесення до категорій захисності, економічну оцінку та інші дані.

При цьому, документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів в тому числі земель лісового призначення, за категоріями, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації міститься у державному земельному кадастрі (згідно з нормами ст.ст. 181 - 184, 202 - 204 Земельного кодексу України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «;Про землеустрій»).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, оспорюваними розпорядженнями №№ 746, 747 від 20.10.2004 року, якими вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення з постійного користування одного й того самого постійного користувача - Бориспільського держлісгоспу, вилучено ліси І групи загальною площею 19,7 га, що знаходилися в одному кварталі лісництва та використовувалися для ведення лісового господарства, що підтверджується викопіюванням із планшету №1 Вишеньківського лісництва ДП «Бориспільський лісгосп», фрагменту з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу №3 Вишеньківського лісництва ДП «Бориспільський лісгосп», акту вибору земельної ділянки намічуваної для відведення в оренду Приватному підприємству «Акорд» для розміщення центру автосервісного та автозаправочного обслуговування в межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області від 13.08.2004 року, акту вибору земельної ділянки намічуваної для відведення в оренду Приватному підприємству «Вест» для розміщення торгово-промислового комплексу в межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області від 06.09.2004 року (наявні в матеріалах справи).

Крім того, оспорюваними розпорядженнями було змінено цільове призначення вказаної земельної ділянки на землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення та передано в оренду на 49 років відповідачам 2, 3, кінцевим бенефіціарним власником яких ОСОБА_9, керівником - ОСОБА_7

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оспорювані розпорядження Київської обласної державної адміністрації спрямовані на розпорядження землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка перевищувала 10 га, внаслідок чого, це свідчить про перевищення Київською обласною державною адміністрацією своїх повноважень, передбачених законом, оскільки вилучення земельних лісових ділянок площею більше 10 га, а також зміна їх цільового призначення, відноситься до виключної компетенції Кабінету Міністрів України.

Разом з цим, колегія суддів не приймає як належне твердження відповідача 2, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку, що земельні ділянки вилучені за оскаржуваними розпорядженнями Київської обласної державної адміністрації, становлять єдиний лісовий масив та що окрема площа кожної із них перевищує 10 га не відповідає обставинам справи, як безпідставне та таке, що спростовується висновками суду першої інстанції.

Таким чином, вилучення спірних земельних ділянок та їх передача в оренду відповідачам 2, 3 здійснено незаконно, оскільки таке вилучення і наступна передача в оренду відносились до виключної компетенції Кабінету Міністрів України.

З огляду на викладене та враховуючи встановлене перевищення Київською обласною державною адміністрацією, передбачених законом повноважень, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги Першого заступника прокурора Київської області про визнання недійсними розпоряджень Київської обласної державної адміністрації від 20.10.2004 року №746 та від 20.10.2004 року №747 «Про надання в оренду земельних ділянок» є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, встановлення судом невідповідності розпоряджень Київської обласної державної адміністрації від 20.10.2004 року №746 та від 20.10.2004 року №747 «Про надання в оренду земельних ділянок» положенням чинного на момент їх прийняття законодавства України свідчить про порушення встановленого ст.ст. 124, 149 Земельного кодексу України порядку передачі в оренду земельної ділянки, що згідно ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Крім цього, як правильно встановлено судом першої інстанції, позовні вимоги про витребування на користь Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» спірних земельних ділянок з незаконного володіння Приватного підприємства «Вест» та Приватного підприємства «Акорд», як похідні позовні вимоги, також є обґрунтованими.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження відповідача 2 щодо наявності підстав для зміни мотивувальної частини рішення, відповідно до якої в задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Разом з цим, колегія судді не приймає як наладжене твердження скаржника, що відповідачі 2 та 3 наразі є юридичними особами, пов'язаними між собою одним кінцевим бенефіціарним власником, оскільки, як правильно встановлено судом першої інстанції, станом на дату прийняття спірних розпоряджень та укладання оспорюваних договорів такого поняття в законодавстві України як кінцевий бенефіціарний власних не існувало, а в матеріалах справи містяться докази, які підтверджують, що станом на дату виникнення спірних правововідносин у відповідачів 2 та 3 були різні власники та керівники.

При цьому, колегія судді приймає як належне твердження відповідача 3 викладене у відзиві на апеляційну скаргу, що доводи прокуратури, з приводу того, що на даний час кінцевим бенефіціарним власником ПП «Веста» та ПП «Акорд» є одна особа, стосуються періоду часу, починаючи з 2014 року, тоді як предметом розгляду даної справи є розпорядження, прийняті облдержадміністрацією у 2004 році.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачі 1, 2, 3 просили суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, оскільки за твердженням відповідачів прокуратура довідалась про факт прийняття оскаржуваних розпоряджень - у 2006 році.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ст. 268 Цивільного кодексу України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті в редакції, яка діяла до 15 січня 2012 року (на час виникнення спірних правовідносин), зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 15 січня 2012 року, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

На такі позови поширюється положення статті 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду від 16.01.2019 року у справі №367/6773/16-ц.

Так, позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:

1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об'єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб'єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №362/44/17.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 року у справі № 6-1047цс17 зазначено, що до позовних вимог про витребування майна на підставі ст. 387, 388 Цивільного кодексу України застосовується загальна позовна давність у три роки. При цьому за вимогами ст. 261 цього Кодексу початок перебігу строку позовної давності пов'язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Така ж правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2018 року у справі № 916/2073/17 та у справі № 916/2403/16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) погодилася з висновками суду касаційної інстанції та висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 року у справі № 6-1047цс17 щодо застосування інституту позовної давності до правовідносин, що регулюються ст. 388 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, прокуратура дізналася про незаконність відведення земельних ділянок ще у травні 2006 року. Так, Бориспільська міжрайонна прокуратура ще в 2006 році подала позов в інтересах держави в особі Київської міської ради, Київського обласного головного управління земельних ресурсів та Бориспільського державного лісогосподарського підприємства про визнання недійсним адміністративного договору та скасування розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 20.10.2004 року « 747 «Про надання в оренду земельної ділянки» (що є предметом розгляду даного спору). Постановою Господарського суду міста Києва від 18.05.2006 року у справі №41/77-А в задоволенні позову Бориспільській міжрайонній прокуратурі було відмовлено повністю.

Разом з цим, як вбачається з письмових пояснень відповідача 2, 20.09.2005 року проводилася виїмка у кримінальній справі, оскільки, у період з серпня 2004 року по січень 2005 року Щасливський міський голова Бориспільського району Київської області начебто всупереч чинного законодавства України незаконно видавав висновки про погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок низці підприємств. Серед переліку підприємств, щодо яких здійснювалася виїмка є, зокрема, ПП Вест» та ПП «Акорд».

Тобто, органи прокуратури були обізнані про існування обох спірних розпоряджень, і враховуючи звернення прокуратури з відповідним позовом у травні 2006 року про скасування одного з розпоряджень, остання також була обізнана щодо незаконності другого розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 20.10.2004 року « 746 «Про надання в оренду земельної ділянки».

При цьому, колегія суддів відзнаає, що прокуратура та позивачі не спростували наведені пояснення.

Тобто, перебіг позовної давності для органів прокуратури розпочався 18.05.2006 року.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Відповідно до ст. 19 названого Закону предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є, зокрема, відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

Отже, визначені вище законодавчі приписи щодо повноважень органів прокуратури, свідчать про об'єктивну можливість для здійснення прокуратурою перевірки законності спірних рішень та договорів і звернення до суду в межах позовної давності; натомість нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими розпорядженнями Київської обласної державної адміністрації, що є обов'язком органів прокуратури відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру», призводить до наслідків, визначених ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Прокурор з даним позовом до суду звернувся аж 20.05.2016 року, тобто, пропустивши позовну давність.

Щодо клопотання першого заступника прокурора Київської області про поновлення строків позовної давності, яке було мотивоване тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли саме особа, а не її представник, у тому числі і прокурор, довідалися про порушення свого права. Таким чином, за відсутності повідомлень від контролюючих органів, звернень осіб чи будь-якої іншої інформації про незаконність спірних розпоряджень прокурор не міг та не мав можливості дізнатися про порушення інтересів держави, колегія суддів відзначає наступне.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що прокурор не мав об'єктивної можливості знати про обставини порушення його прав, оскільки держава реалізує свої права та обов'язки через відповідні органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Проте, у даному випадку прокурором не доведено належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказами, а судом не встановлено обставин, що вказували б на поважність причин пропуску позовної давності, внаслідок чого клопотання прокурора про визнання причин пропуску строків позовної давності поважними правомірно залишене судом першої інстанції без задоволення.

Таким чином, оскільки прокурор пред'явив позов після спливу позовної давності, про застосування якої до позовних вимог просили відповідачі, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Так, скаржники не надали суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянтів.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2018 року у справі №910/9256/16 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/9256/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

Т.П. Козир

Дата складення повного тексту 09.04.2019 року.