ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2019 р. Справа№ 911/1654/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засіданні: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 26.03.2019,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Ніщименко Василя Петровича

на рішення

Господарського суду Київської області

від 06.11.2018 (повне рішення складено 26.11.2018)

у справі №911/1654/18 (суддя Саванчук С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиційна компанія "Еліттранссервіс"

до Фізичної особи - підприємця Ніщименко Василя Петровича

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Траспортно-Експедиційна компанія "Еліттранссервіс" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Ніщименка Василя Петровича про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем грошових зобов'язань за транспортною заявкою на перевезення вантажу № 3/04 від 20.04.2017 до договору № 1503/2017 від 15.03.2017.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду Київської області від 06.11.2018 у справі №911/1654/18 позов задоволено частково: за рішенням суду присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 50000,00 грн. основного боргу, 1701,00 грн. 3% річних.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено наявність заборгованості відповідача перед відповідачем у розмірі 50000,00 грн. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що частковою сплатою заборгованості відповідач вчинив дії з визнання ним свого обов'язку з виконання грошового зобов'язання з оплати спірних послуг перевезення, відтак, строк позовної давності перервався 28.07.2017 та розпочався з початку з 29.07.2017, відтак, з огляду на подання позовної заяви у даній справі до суду 27.07.2018, позивачем не порушено річного строку позовної давності.

З огляду на те, що підтверджено наявність заборгованості, вимоги щодо стягнення інфляційних та відсотків річних також підлягають задоволенню.

В частині відмови у стягненні пені, суд першої інстанції вказав на те, що сторонами у товарно-транспортній заявці чи іншому письмовому правочині не погоджено умов про встановлення у спірних правовідносинах такого виду забезпечення виконання зобов'язання як неустойка у вигляді пені, законом не встановлено цього виду забезпечення зобов'язань у таких правовідносинах, у позивача відсутні підстави для нарахування пені, відповідно до частини 1 статті 547 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізичної особи - підприємця Ніщименко Василя Петровича звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення, застосувати строк позовної давності та відмовити у позові, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції прийнято за невірно встановлених обставин, із використанням недостовірних доказів.

Скаржник зазначає, що на підтвердження виконання послуг з транспортного перевезення позивачем не надано відповідачу належних чином оформлених оригіналів CMR з відміткою вантажоодержувача про оформлення вантажу щодо виконання заявки №3/04 від 20.04.2017, що є обов'язковим для проведення повного розрахунку за надані послуги, чим порушено пункт 5.3. договору. При цьому, лист-вимога, направлена позивачем відповідачу з пропуском процесуального строку для її пред'явлення, у зв'язку з чим розглянути цю вимогу та здійснити розрахунок із контрагентом у апелянта не було можливості.

Крім того, апелянт з урахуванням приписів статті 315 Господарського кодексу України та статті 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів посилається на те, що позовна заява була подана з пропущенням строку позовної давності.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, між сторонами укладено транспортну заявку від 20/04/20217 № 3/04 на міжнародне перевезення вантажу за адресою: м. Херсон (Україна) - м. Астана (Казахстан), транспортним засобом № НОМЕР_1 / НОМЕР_2.

Відповідно до вказаної заявки оплата у повному обсязі здійснюється по факту прибуття транспортного засобу на розмитнення.

На виконання вказаної заявки, сторонами підписана міжнародна товарно-транспортна накладна серія А № 614859 від 21.04.2017.

Факт здійснення міжнародних перевезень та прибуття транспортного засобу на розмитнення підтверджується відтиском уповноваженого органу від 05.06.2017 на міжнародній транспортній накладній (CMR) серія А № 614859 від 21.04.2017 та актом здачі-приймання транспортно-експедиторських послуг від 06.06.2017 на суму 53122,00 грн.

03.05.2017 на адресу відповідача направлено рахунок-фактуру № 85 від 03.05.2017 на оплату транспортно-експедиторських послуг, що здійснені автопоїздом ДАФ НОМЕР_1/НОМЕР_2 за маршрутом: м. Херсон - м. Астана.

28.07.2017 відповідач частково сплатив грошові кошти у розмірі 3122,00 грн., що підтверджується випискою з банківського рахунку № НОМЕР_3 (засвідчена підписом уповноваженого представника АТ "Прокредит Банк" та скріплена відтиском печатки банківської установи).

У зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за надані транспортно-експедиторські послуги у сумі 50000,00 грн., яка відповідачем погашена не була, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до частини першої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 173, абз. 4 ч. 1 ст. 174, ч. 1 ст. 175, ч. 1, 7 ст. 179 Господарського кодексу України цивільно-правові зобов'язання, що виникли між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності на підставі господарського договору, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку, є господарсько-договірним зобов'язаннями та регулюються Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, а господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором транспортного експедирування, який підпадає під правове регулювання норм глави 32 Господарського кодексу України, глави 61 Цивільного кодексу України та Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади.

Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України.

Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

У відповідності до ч. 1 ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

З матеріалів справи слідує, що укладенню договору передувало оформлення транспортної заявки від 20/04/20217 № 3/04 на міжнародне перевезення вантажу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання договору №3925 від 06.09.2017 позивачем надано наступні документи:

- копію транспортної заявки від 20/04/20217 № 3/04 на міжнародне перевезення вантажу

- копію міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) А № 614859 від 21.04.2017;

- копію акту здачі-приймання транспортно-експедиторських послуг від 06.06.2017 на суму 53122,00 грн.

Як вказувалось вище, факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення (ч. 13 ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторські послуги»).

Відтак, міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) А № 614859 від 21.04.2017 підтверджує надання позивачем для відповідача транспортно-експедиторських послуг щодо організації перевезення вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до ст.ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Проаналізувавши подані відповідачем докази, судова колегія дійшла до висновку, що вони є належними і в сукупності підтверджують укладення договору транспортного експедирування та надання позивачем відповідачу послуг експедирування.

При цьому доказів повної оплати наданих позивачем послуг не надано.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає доведеним неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати наданих послуг у строки та порядку, визначені умовами договору, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним договором, яка підлягає стягненню.

Водночас, відповідачем у суді першої інстанції подано заяву про застосування строків позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не порушено річного строку позовної давності, з огляду на таке.

Згідно з статтею 32 Конвенції "Про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік.

Однак, у випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов'язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки.

Крім того, статтею 264 Цивільного кодексу України визначено порядок переривання перебігу позовної давності.

Так, за приписами статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення позову особою позову одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз вказаної норми статті 264 Цивільного кодексу України призводить до висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; б) пред'явлення позову особою позову одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина 1 статті 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Вказаною нормою не встановлено, які саме дії зобов'язаної особи слід розцінювати як такі, що свідчать про визнання боргу чи іншого обов'язку. Проте, такими діями можуть бути, зокрема, часткове виконання зобов'язання, сплата процентів нарахованих на основну суму боргу, вимога здійснити зарахування зустрічної вимоги тощо.

Отже, твердження відповідача, що перебіг строку позовної давності розпочався на наступний день після підписання акту здачі-приймання транспортно - експедиторських послуг - 07.06.2017 приймаються судом, проте, що сплинув через рік - 07.06.2018, обґрунтовано відхилено судом першої інстанції, з огляду на те, що випискою з банківського рахунку № НОМЕР_3, яка засвідчена належним чином, підтверджується часткова сплата відповідачем 28.07.2017 грошових коштів у розмірі 3122,00 грн., тобто, частковою сплатою заборгованості відповідач вчинив дії з визнання ним свого обов'язку з виконання грошового зобов'язання з оплати спірних послуг перевезення, відтак, строк позовної давності перервався 28.07.2017 та розпочався з початку з 29.07.2017, відтак, з огляду на подання позовної заяви у даній справі до суду 27.07.2018, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що позивачем не порушено річного строку позовної давності.

Відтак, згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За таких обставин, з урахуванням того, що судами встановлено порушення відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати позивачем послуг з експедирування, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості у сумі 50000,00 грн. підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення пені у розмірі 6376,71 грн. на підставі Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", 3% річних у розмірі 1701,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 5828,90 грн. на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

З огляду на встановлений факт прострочення відповідачем грошового зобов'язання з оплати послуг за міжнародне транспортне перевезення у розмірі 50000,00 грн., позивачем правомірно нараховано інфляційні втрати та 3 % річних.

Водночас, суд першої інтонації перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, правльно вказав, що він є арифметично неправильним.

Здійснивши розрахунок, суд дійшов висновку, що стягненню підлягають 3 % річних у розмірі 1701,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 5438,09 грн.

Щодо заявленої позивачем до стягнення пені у розмірі 6376,71 грн., колегія зазначає наступне.

Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, а встановити забезпечення можливо лише у спеціальному законі щодо конкретних правовідносин чи у письмовому правочині сторін.

Враховуючи, що сторонами у товарно-транспортній заявці чи іншому письмовому правочині не погоджено умов про встановлення у спірних правовідносинах такого виду забезпечення виконання зобов'язання як неустойка у вигляді пені, законом не встановлено цього виду забезпечення зобов'язань у таких правовідносинах, у позивача відсутні підстави для нарахування пені, відповідно до частини 1 статті 547 Цивільного кодексу України.

Твердження апелянта на те, що на підтвердження виконання послуг з транспортного перевезення позивачем не надано відповідачу належних чином оформлених оригіналів CMR з відміткою вантажоодержувача про оформлення вантажу щодо виконання заявки №3/04 від 20.04.2017, судова колегія визнає безпідставними з огляду на таке.

Дослідивши, акт здачі-приймання транспортно-експедиторських послуг від 06.06.2017, що міститься в матеріалах справи, судовою колегією встановлено, що до акту було додано оригінал CMR (в акті зазначено, що до нього додається оригінал ЦМР). Даний акт підписано обома сторонами. Факт його підписання відповідачем не оспорюється, крім того, визнається у заяві про застосування строків позовної давності та апеляційній скарзі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 06.11.2018 у справі №911/1654/18 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Ніщименко Василя Петровича на рішення Господарського суду Київської області від 06.11.2018 у справі №911/1654/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 06.11.2018 у справі №911/1654/18 залишити без змін.

Матеріали справи №911/1654/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст складено: 08.04.2019

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б.Михальська

І.М. Скрипка