ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"02" квітня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/349/19

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Себовій О.О.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 - на підставі довіреності №20 від 02.01.2019р.;

Від відповідача: не зявився;

розглянувши справу за позовом Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (ВМКЦ ПР) до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства Одеський припортовий завод про стягнення штрафних санкцій та індексу інфляції,-

ВСТАНОВИВ:

Військово-медичний клінічний центр Південного регіону (ВМКЦ ПР) (надалі позивач) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 акціонерного товариства Одеський припортовий завод (надалі відповідач) про стягнення грошової заборгованості, штрафних санкцій та індексу інфляції.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.02.2019р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та судове засідання для розгляду справи по суті було призначено "14" березня 2019 р. о 09:30 год.

14 березня 2019 р. до господарського суду Одеської область від відповідача надійшла відповідь на позовну заяву (вх.ГСОО№ 5010/19 від 14.03.2019 р ОСОБА_2 акціонерного товариства Одеський припортовий завод, відповідно до яких відповідач долучає до матеріалів справи належним чином засвідчені копії платіжних доручень №507 від 12.02.2019р. на суму 24751,86грн., №661 від 19.02.2019р. 48349,65грн., №727 від 25.02.2019р. на суму 86097,55грн., що свідчить про погашення відповідачем суми основного боргу за надані медичні послуги у розмірі 159199,06грн.

Крім того, 14 березня 2019 р. до господарського суду Одеської область від відповідача надійшло клопотання про зменшення суми неустойки.

В судовому засіданні 14.03.2019р. було оголошено перерву у розгляді справи до "02" квітня 2019 р. о 11:00 год.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 02.04.2019р. провадження у справі №916/349/19 за позовом Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (ВМКЦ ПР) до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства Одеський припортовий завод про стягнення грошової заборгованості, штрафних санкцій та індексу інфляції в частині позовних вимог про стягнення з відповідача основної заборгованості за Договором № 43 від 01.06.2017р. у розмірі 159199,06грн. було закрито.

02.04.2019р. судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив.

Між ОСОБА_2 акціонерним товариством «Одеський припортовий завод» (надалі - Замовник) та Військово-медичним клінічним центром Південного регіону (надалі - Виконавець), було укладено Договір №43 від 01 червня 2017 року про надання платних медичних послуг (далі-Договір), відповідно до п.1.1. якого, Виконавець зобовязується надати медичні послуги працівникам та пенсіонерам заводу (надалі пацієнт).

Відповідно до п.3.3.1. Договору, Замовник зобовязаний своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату Виконавцю за надані медичні послуги пацієнтам Замовника на підставі акту виконаних робіт (наданих послуг) та виставленого рахунку.

Згідно із п.п.5.3., 5.4. Договору, надані Виконавцем медичні послуги оформлюються Актом, який складається останнім днем звітного місяця протягом 10 календарних днів наступного місяця у двох оригінальних примірниках та передається Замовнику. Протягом 3-х робочих днів Замовник перевіряє дані акту та, за відсутності зауважень підписує його, скріплює підпис печаткою та один примірник повертає виконавцю.

Згідно вимог п.5.7. Договору Замовник оплачує виставлений виконавцем рахунок протягом 21 банківських днів з дня його отримання.

Відповідно до п.6.1. Договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань за цим Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України.

На виконання умов Договору Виконавець надав медичні послуги пацієнтам Замовника, а Замовник прийняв ці послуги, що підтверджується копіями Актів виконаних робіт (наданих послуг) №73 від 31.07.2018 року, рахунок №18/64 від 08.08.2018 року на суму 48349,65 грн. - останній день оплати 06.09.2018 року, акт №85 від 31.08.2018 року, рахунок №18/69 від 31.08.2018 року на суму 24751,86 грн. останній день оплати 01.10.2018 року, акт №129 від 30.11.2018 року, рахунок №18/94 від 05.12.2018 року на суму 86097,55 грн. останній день оплати 08.01.2019 року.

Таким чином, позивач виконав належним чином свої зобовязання перед відповідачем за Договором.

Проте Замовником в порушення умов Договору був недотриманий порядок оплати за надані медичні послуги, в наслідок чого станом на 01.01.2019 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 159 199,06 грн.

З метою безпосереднього врегулювання спору позивач надіслав на адресу відповідача претензію щодо погашення заборгованості від 05.12.2018 року №5.

Відповідач претензію визнав що підтверджується відповідю від 15.01.2019 року №106 (вх.№486 від 22.01.2019 року) та повідомив, що затримка в оплаті суми за надані медичні послуги виникла з причин важкого фінансового стану ОСОБА_2 акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» в якому завод тимчасово перебуває. Однак конкретної дати погашення заборгованості відповідач не вказав та станом на день подання позовної заяви Замовник за надані медичні послуги не розрахувався, що є невиконанням своїх зобовязань за Договором.

З наведених підстав, Військово-медичний клінічний центр Південного регіону (ВМКЦ ПР) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 акціонерного товариства Одеський припортовий завод про стягнення грошової заборгованості, штрафних санкцій та індексу інфляції.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства та надані сторонами докази, суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частиною 1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

В силу частини 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно ст.20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що правовідносини сторін склались на підставі укладеного між ними 01 червня 2017 року Договору про надання платних медичних послуг№43.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є господарські санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відтак частина шоста статті 232 ГК України передбачає строк та порядок, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.

За приписами ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Інфляційні збитки є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, стягнення яких передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України. Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Перевіривши розрахунок суми пені в сумі - 13 668,72 грн., 3% річних у сумі 1 139,06грн. та інфляційних втрат у сумі 1 933,99 грн., судом встановлено що його здійснено вірно.

Крім того, господарський суд зазначає, що в силу частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 1 статті 233 цього ж Кодексу закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Таким чином, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

На підставі наведеного, суд оцінивши всі доводи сторін по справі щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення пені, штрафних санкцій та індексу інфляції, дійшов обґрунтованого висновку, що існують обставини, за яких можливе зменшення стягуваної суми пені, 3% річних та інфляційних втрат на 50%, на підставі вищевказаних ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 86, 130, 165, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (ВМКЦ ПР) до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства Одеський припортовий завод про стягнення штрафних санкцій та індексу інфляції задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_2 акціонерного товариства Одеський припортовий завод (65481, Одеська обл., м.Южне, вул. Заводська, буд. 3; код ЄДРЮОФОПГФ 00206539) на користь Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (ВМКЦ ПР) (65044, Одеська обл., м.Одеса, вул. Пироговська, буд. № 2; код ЄДРЮОФОПГФ 08199969) пеню в сумі 6 834 /шість тисяч вісімсот тридцять чотири/ грн. 36 коп., 3% річних в сумі - 569 /пятсот шістдесят дев'ять/ грн. 53 коп., інфляційні збитки у розмірі - 967 /дев'ятсот шістдесят сім/ грн. 00 коп. та витрати на оплату судового збору в розмірі 2 655 /дві тисячі шістсот пятдесят пять/ грн. 90 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Накази видати в порядку ст.327 ГПК України

Повний текст рішення складено 08 квітня 2019 р.

Суддя С.Ф. Гут