ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2019 р. Справа№ 910/11166/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Олійник О.С., адвокат, ордер №201861 від 09.07.18;

від відповідача - Гуленко Ю.М., адвокат, довіреність № 27-24607/18 від 12.12.18;

від третьої особи - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2018 у справі №910/11166/18 (суддя Бойко Р.В., повний текст складено - 09.11.2018) за позовом відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність" до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Савельєвої Анни Миколаївни про стягнення 65 619, 81 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Відкритий недержавний пенсійний фонд "Причетність" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення 65 619,81 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що відповідач протиправно ухиляється від повернення пенсійних активів, що належать учасникам-фізичним особам відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність" у порядку встановленому Законом України "Про недержавне пенсійне забезпечення", у розмірі 30 000,00 грн., та які були розміщені у публічному акціонерному товаристві "Міський комерційний банк" як вклад за Договором строкового банківського вкладу "Стандартний" №696/980-ЮО/Д від 19.12.2013

Також, позивачем нараховано до стягнення з відповідача інфляційні витрати на суму вкладу у розмірі 30 060,00 грн., 3% річних у розмірі 2 971,23 грн., відсотки на суму вкладу за відповідним договором у розмірі 1 232,05 грн., інфляційні витрати на неповернуті відсотки у розмірі 1 234,51 грн., 3% річних на неповернуті відсотки у розмірі 122,02 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2018 у справі №910/11166/18 позов задоволено повністю; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача суму коштів у розмірі 65 619 грн. 81 коп.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем неправомірно було включено пенсійні активи позивача до ліквідаційної маси публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк", а тому відповідно вони підлягають поверненню Відкритому недержавному пенсійному фонду "Причетність".

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на наступне:

відсутність у депозитному договорі посилання на розміщення коштів пенсійних активів на користь третіх осіб;

відсутність обов'язку у відповідача з повернення коштів позивачу;

погашення будь - яких вимог позивача в силу ч. 8 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб";

відсутність факту завдання шкоди чи збитків діями чи бездіяльністю Фонду гарантування чи Уповноваженою особою Фонду;

нерозповсюдження на учасників позивача гарантій, визначених Законом України "Про недержавне пенсійне забезпечення";

неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 Цивільного кодексу України;

не дослідження судом першої інстанції умов договору про управління активами недержавного пенсійного фонду №01/КУА від 19.04.2005 стосовно відповідальності товариства з обмеженою відповідальністю "Всеукраїнська управляюча компанія" перед позивачем за завдання збитків та їх відшкодування за рахунок резервів управляючої компанії.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористалася, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином; про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутньою у даному судовому засіданні від третьої особи до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін та третьої особи не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

Враховуючи належне повідомлення третьої особи, а також з урахуванням того, що неявка її представника у судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Відкритим недержавним пенсійним фондом "Причетність" (вкладник), від імені якого на підставі договору про управління активами недержавного пенсійного фонду від 19.04.2005 року №01/КУА виступило товариство з обмеженою відповідальністю "Всеукраїнська управляюча компанія", та публічним акціонерним товариством "Міський комерційний банк" (Банк) 19.12.2013 укладено договір банківського вкладу "Стандартний" №696/980-ЮО/Д (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору (з урахуванням внесення змін до вказаного пункту договору шляхом укладення додаткових угод) вкладник передає банку, а банк приймає від вкладника на строковий депозитний рахунок №01 (надалі - рахунок або рахунок вкладника), грошові кошти в сумі 30 000,00 грн. на умовах дійсного договору до 28.07.2014.

Пунктом 1.4. Договору визначено, що банк зобов'язується повернути вкладнику суму вкладу, що надійшла на рахунок, і проценти на неї на умовах та в порядку, встановлених цим договором.

Згідно п. 2.1. Договору вкладник перераховує грошову суму зазначену у п. 1.1. цього договору з власного поточного рахунку на рахунок, зазначений у договорі, протягом трьох банківських днів з дня неналежного оформлення цього договору.

Внесення/повернення грошових коштів на/з депозитний/ного рахунок/ку підтверджується випискою з рахунку, засвідченою штампом банка та підписом уповноваженого працівника банку. У виписці зазначаються: найменування банку, номер рахунку, грошові кошти, зараховані на рахунок та списані з рахунку, залишок грошових коштів на рахунку, а також дата зарахування та списання грошових коштів з рахунку (п. 2.3 Договору).

У пункті п. 2.9 Договору сторони погодили, що проценти на вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня що передує його поверненню вкладникові або списання з рахунку вкладника. Проценти нараховуються щомісячно в кожний останній робочий день місяця і в день закінчення дії договору.

У п. 2.12. Договору зазначено, що сплата нарахованих процентів здійснюється щомісячно в кожний останній робочий день місяця і в день закінчення дії Договору шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника, зазначений у розділі 7 цього договору, якщо інше не передбачено цим договором.

Відповідно до п. 3.4.4. Договору у випадку дострокового розірвання цього договору, або після закінчення строку вкладу, визначеному в п. 1.1, сплатити проценти і повернути вклад шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника.

Договір вважається укладеним з дня надходження коштів на вкладний рахунок. Строк дії договору збігається з датою повернення вкладу, визначеної в п. 1.1 цього договору (п. 5.1 Договору).

На підставі постанови Правління Національного банку України №732 від 20.11.2014 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №124 від 20.11.2014 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Міський комерційний банк", згідно з яким з 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Міський комерційний банк".

Тимчасову адміністрацію в ПАТ "Міський комерційний банк" запроваджено строком на три місяці з 21.11.2014 по 20.02.2015.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №36 від 17.02.2015 продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації до 20.03.2015.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України №187 від 19.03.2015 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №64 від 20.03.2015 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Міський комерційний банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "Міський комерційний банк" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Тимошенка Костянтина Володимировича строком на 1 рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №356 від 17.03.2016 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ "Міський комерційний банк" на два роки до 19 березня 2018 року включно та продовження повноваження ліквідатора ПАТ "Міський комерційний банк" Оберемка Р.А. на два роки до 19 березня 2018 року включно.

У зв'язку з неповерненням пенсійних активів 28.07.2014, позивач листом №01/66 від 05.03.2015 звернувся до відповідача з вимогою повернути позивачу пенсійні активи. Вимога мотивована нормами законодавства про недержавне пенсійне забезпечення, зокрема, частиною другою статті 48 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення".

Вказана вимога залишена відповідачем без відповіді і задоволення, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Позивач вважає, що відповідач, який здійснює повноваження органів управління банку, безпідставно включив вказані кошти до ліквідаційної маси, у зв'язку із чим Відкритому недержавному пенсійному фонду "Причетність" було завдано майнової шкоди у розмірі неповерненого вкладу - 30 000,00 грн. та неповернутих процентів на вклад у розмірі 1 232,05 грн.

Крім того, позивачем нараховано до стягнення з відповідача інфляційні витрати на суму вкладу у розмірі 30 060,00 грн., 3% річних у розмірі 2 971,23 грн., відсотки на суму вкладу за відповідним договором у розмірі 1 232,05 грн., інфляційні витрати на неповернуті відсотки у розмірі 1 234,51 грн., 3% річних на неповернуті відсотки у розмірі 122,02 грн.

З вимогою про стягнення вказаних коштів позивач і звернувся до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд виходив з того, що активи недержавного пенсійного фонду, розміщені у банку, останній зобов'язаний був повернути в повному обсязі позивачу.

При цьому, суд першої інстанції, дійшовши до висновку про протиправну бездіяльність Фонду щодо не виокремлення коштів, необхідних для повернення активів позивача та неправомірне їх включення до ліквідаційної маси публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк", задовольнив позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на їх правомірність та обґрунтованість, а також зазначає наступне.

Відкритий недержавний пенсійний фонд "Причетність" є юридичною особою, створеною відповідно до ст. 1 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" функціонує та провадить діяльність виключно з метою накопичення пенсійних внесків на користь учасників пенсійного Фонду з подальшим управлінням пенсійними активами, а також здійснення пенсійних виплат учасникам Фонду у визначеному Законом порядку (п. 2.1 ст. 2 Статуту позивача).

Згідно п. 2.3 ст. 2 Статуту діяльність з недержавного пенсійного забезпечення є для Фонду виключним видом діяльності.

Нормативно-правовим актом, який визначає правові, економічні та організаційні засади недержавного пенсійного забезпечення в Україні та регулює правовідносини, пов'язані з цим видом діяльності, є Закон України "Про недержавне пенсійне забезпечення".

Згідно з ч. 1 ст. 2 вказаного Закону система недержавного пенсійного забезпечення - це складова частина системи накопичувального пенсійного забезпечення, яка ґрунтується на засадах добровільної участі фізичних та юридичних осіб, крім випадків, передбачених законами, у формуванні пенсійних накопичень з метою отримання учасниками недержавного пенсійного забезпечення додаткових до загальнообов'язкового державного пенсійного страхування пенсійних виплат.

При цьому, суб'єктами недержавного пенсійного забезпечення, зокрема, є недержавні пенсійні фонди (ч. 2 ст. 2 Закону).

З матеріалів справи вбачається, що 19.04.2005 року між Відкритим недержавним пенсійним фондом "Причетність" (Фонд) та товариством з обмеженою відповідальністю "Всеукраїнська управляюча компанія" (КУА) укладено договір про управління активами недержавного пенсійного фонду №01/КУА (надалі - договір з управління активами).

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору КУА зобов'язується надавати Фонду послуги щодо управління активами Фонду.

Згідно з умовами договору з управління активами КУА має право безпосередньо виступати розпорядником рахунку Фонду у рамках наданих компанії з управління активами Законом та інвестиційною декларацією повноважень, за умови внесення відповідних змін у документи, що подаються на розпорядників до зберігача (п.п. 5.1.4 п. 5.1 договору з управління активами).

Зі змісту інвестиційної декларації Відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність", затвердженої радою Відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність" згідно з протоколом №31 від 12.06.2014 року (надалі - інвестиційна декларація), копія якої наявна у матеріалах справи (т.1, а.с. 110-121), вбачається, що до складу активів Відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність" належать, зокрема, пенсійні активи в грошових коштах, які розміщені на банківських депозитних рахунках (п. 6.2. інвестиційної декларації).

Як було зазначено вище, між Відкритим недержавним пенсійним фондом "Причетність" (вкладник), від імені якого на підставі договору про управління активами недержавного пенсійного фонду від 19.04.2005 року №01/КУА виступило товариство з обмеженою відповідальністю "Всеукраїнська управляюча компанія", та публічним акціонерним товариством "Міський комерційний банк" (Банк) 19.12.2013 укладено договір банківського вкладу "Стандартний" №696/980-ЮО/Д.

Кошти, які розміщені на рахунку, відкритому у ПАТ "Міський комерційний банк" на підставі вказаного договору банківського вкладу, у розмірі 30 000 грн. є виключно пенсійними активами та належать на праві власності 3 714 фізичним особам.

При цьому, з реєстру фізичних осіб, на користь яких позивачем укладено договір банківського вкладу вбачаються прізвища та інші дані цих осіб, розміри належних їм сум вкладу.

Згідно ст. 1 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" діяльність з недержавного пенсійного забезпечення - сукупність організаційних, юридичних та інших передбачених законодавством дій, спрямованих на здійснення недержавного пенсійного забезпечення фізичних осіб.

Частиною 3 ст. 7 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" передбачено, що пенсійні кошти, які обліковуються на індивідуальному пенсійному рахунку учасника фонду, є власністю такого учасника та використовуються на цілі, визначені цим Законом.

Відповідно до ст. 48 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" пенсійні активи, що накопичуються у пенсійному фонді, можуть бути використані виключно для цілей інвестиційної діяльності фонду, виконання зобов'язань фонду перед його учасниками та оплати витрат, пов'язаних із здійсненням недержавного пенсійного забезпечення. Використання пенсійних активів для інших цілей забороняється.

Сума пенсійних коштів, що належить кожному учаснику фонду, визначається шляхом множення кількості одиниць пенсійних активів фонду, облікованих на індивідуальному пенсійному рахунку учасника фонду, на чисту вартість одиниці пенсійних активів фонду та відображається на індивідуальному пенсійному рахунку учасника фонду. Сума пенсійних коштів усіх учасників пенсійного фонду дорівнює чистій вартості активів пенсійного фонду. Чиста вартість активів пенсійного фонду, кількість одиниць пенсійних активів фонду учасників фонду та чиста вартість одиниць пенсійних активів фонду визначаються кожного робочого дня. Використання пенсійних активів пенсійного фонду для цілей, не передбачених цим Законом, забороняється (ст. 51 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення").

Отже, Відкритий недержавний пенсійний фонд "Причетність" позбавлений будь-якої юридичної можливості бути власником таких активів, в тому числі пенсійному фонду заборонено ними розпоряджатися (інвестувати, використовувати на власний розсуд).

Таким чином, фізичні особи-учасники Відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність" є єдиними власниками чистих активів останнього, в тому числі і тих, які були розміщені на вкладних (депозитних) строкових рахунках ПАТ "Міський комерційний банк".

За наведених обставин, всі угоди, укладені від імені позивача з пенсійними активами, укладаються не на його користь, а на користь власників цих пенсійних активів.

У договорі банківського вкладу від 19.12.2013 №696/980-ЮО/Д не вказані імена конкретних фізичних осіб, на користь яких цей договір укладено, його стороною є саме позивач, який згідно наведених вище норм чинного законодавства наділений компетенцією укладати договори лише на користь своїх учасників-фізичних осіб.

У будь-якому разі пенсійні активи належать виключно учасникам фонду, якими можуть бути тільки фізичні особи, управління такими активами здійснюється в інтересах і на користь таких учасників.

Отже, відсутність в договорі від 19.12.2013 №696/980-ЮО/Д прямого посилання на те, що такий правочин вчинений на користь фізичних осіб - учасників Відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність", жодним чином не впливає на правовий режим коштів, що були розміщені пенсійним фондом за договором.

З огляду на викладене, доводи апелянта про відсутність у депозитному договорі посилання на розміщення коштів (пенсійних активів) на користь третіх осіб не можуть бути підставою для неповернення зазначених коштів Відкритому недержавному пенсійному фонду "Причетність".

Згідно ч.ч. 2 та 3 ст. 636 Цивільного кодексу України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору.

Таким чином, оскільки розміщення на депозитному рахунку в банку коштів (пенсійних активів) здійснювалося виключно на користь учасників пенсійного фонду, кожний з яких є власником пенсійних коштів, відповідного такого учасника слід вважати вкладником в розумінні статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Враховуючи наведене, доводи апелянта про те, що учасники пенсійного фонду не мають статусу вкладників банку в розумінні Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Згідно змісту приписів ст.ст. 1058-1076 Цивільного кодексу України як із договору банківського вкладу, так із договору банківського рахунку, передача коштів банку зумовлює виникнення зобов'язальних правовідносин, які носять майново-грошовий характер, а відтак вкладник виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, а банк боржником за вказаною майновою вимогою до нього.

Отже, у розумінні цивільного законодавства грошові кошти пенсійного фонду після їх розміщення на рахунку банку (укладання договору банківського вкладу) зумовлюють виникнення у фонду (позивача) права вимоги одержання цих коштів, та обов'язок банку з їх повернення після настання відповідного строку.

Як вже було вказано, вклад у вигляді пенсійних активів у розмірі 30 000 грн. було залучено на строк до 28.07.2014.

Отже, після спливу вказаного строку банк був зобов'язаний повернути вказані кошти позивачу, від імені якого на користь учасників Відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність" було укладено договір банківського вкладу від 19.12.2013 №696/980-ЮО/Д.

В свою чергу, відповідно до постанови Правління Національного банку України №187 від 19.03.2015 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №64 від 20.03.2015 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Міський комерційний банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "Міський комерційний банк" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Тимошенка Костянтина Володимировича строком на 1 рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №356 від 17.03.2016 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ "Міський комерційний банк" на два роки до 19 березня 2018 року включно та продовження повноваження ліквідатора ПАТ "Міський комерційний банк" Оберемка Р.А. на два роки до 19 березня 2018 року включно.

Частиною 1 статті 35 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд.

Уповноважена особа Фонду у своїй діяльності підзвітна Фонду, який несе відповідальність за дії уповноваженої особи Фонду щодо процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку (частина 8 статті 35 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Пунктом 1 частини 3 статті 16 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що працівники Фонду під час виконання покладених на Фонд функцій перебувають під захистом закону: працівники Фонду не несуть відповідальність за будь-які дії або бездіяльність, якщо вони діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Позови, подані проти працівників Фонду, вважаються позовами, поданими проти Фонду.

У абзаці 4 частини 3 статті 16 Закону України Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вказано, що шкода, заподіяна внаслідок рішень, дій та/або бездіяльності Фонду (його працівників), у тому числі шкода, заподіяна внаслідок професійної помилки членів виконавчої дирекції Фонду та/або уповноважених осіб Фонду, відшкодовується Фондом згідно із законодавством та страховими компаніями відповідно до умов договорів страхування (у разі їх укладення).

У відповідності до ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" саме на Фонд безпосередньо (або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду) покладено обов'язок з формування ліквідаційної маси банку.

Частиною 1 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що з дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку.

Положеннями частини 2 вказаної статті визначено, що до ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку. До ліквідаційної маси банку не включається майно у випадках, прямо передбачених законом, а також банкноти і монети, передані Національним банком України на зберігання та для проведення операцій з ними, ліцензія, гудвіл.

Згідно частини 2 статті 48 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" пенсійні активи не можуть включатися до ліквідаційної маси зберігача пенсійного фонду та інших банків.

Пенсійні активи позивача були передані в банк на підставі договору банківського вкладу (депозитного договору) "Стандартний" №696/980-ЮО/Д та зберігались у ПАТ "Міський комерційний банк".

Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Абзацом 4 пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Національного банку України від 12.11.2003 № 492 визначено, що вкладний (депозитний) рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору.

Отже, станом на дату початку запровадження тимчасової адміністрації та відповідно процедури ліквідації ПАТ "Міський комерційний банк" являвся зберігачем пенсійних активів позивача. У зв'язку із тим, що строк розміщення депозитних коштів сплив ще до початку запровадження тимчасової адміністрації та відповідно процедури ліквідації банку, а вклад не було повернуто після спливу строку його розміщення, пенсійні активи позивача зберігались у банку без жодних на те правових підстав.

Частиною 2 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що майно, щодо якого банк є користувачем або зберігачем, повертається його власнику відповідно до закону або договору.

Так, вказана правова норма не містить будь - яких обмежень щодо її застосування. Таким чином, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб має обов'язок з повернення власникам майна, зберігачем якого є банк, не залежно від підстав набуття останнім цього обов'язку - будь то договір зберігання, депозитний договір, або будь-який інший правочин у якому банк, що ліквідується виступає зберігачем майна.

Як вже було вказано, частиною 2 статті 48 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" встановлена заборона на включення пенсійних активів у ліквідаційну масу банку.

На пенсійні активи недержавного пенсійного фонду розповсюджуються державні гарантії захисту інвестицій, що вказує на безумовний обов'язок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повернути їх позивачу.

Статтею 1 статті 5 Закону України "Про інвестиційну діяльність", зокрема, визначено що недержавні пенсійні фонди здійснюють інвестиційну діяльність відповідно до законодавства, що визначає особливості їх діяльності.

Частиною 5 статті 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" встановлено, що інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Статтею 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" встановлено, що держава гарантує стабільність умов здійснення інвестиційної діяльності, додержання прав і законних інтересів її суб'єктів. Умови договорів, укладених між суб'єктами інвестиційної діяльності, зберігають свою чинність на весь строк дії них договорів і у випадках, коли після їх укладення законодавством (крім податкового, митного та валютного законодавства, а також законодавства з питань ліцензування певних видів господарської діяльності) встановлено умови, шо погіршують становище суб'єктів або обмежують їх права, якщо вони не дійшли згоди про зміну умов договору.

Статтею 19 Закону України "Про інвестиційну діяльність" визначено, що захист інвестицій - це комплекс організаційних, технічних та правових заходів, спрямованих на створення умов, які сприяють збереженню інвестицій, досягненню цілі внесення інвестицій, ефективній діяльності об'єктів інвестування та реінвестування, захисту законних прав та інтересів інвесторів, у тому числі права на отримання прибутку (доходу) від інвестицій. Держава гарантує захист інвестицій незалежно від форм власності, а також іноземних інвестицій. Захист інвестицій забезпечується законодавством України, а також міжнародними договорами України. Інвесторам, у тому числі іноземним, забезпечується рівноправний режим, що виключає застосування заходів дискримінаційного характеру, які могли б перешкодити управлінню інвестиціями, їх використанню та ліквідації, а також передбачаються умови і порядок вивозу вкладених цінностей і результатів інвестицій. З метою забезпечення сприятливого та стабільного інвестиційного режиму держава встановлює державні гарантії захисту інвестицій. Державні гарантії захисту інвестицій - це система правових норм, які спрямовані на захист інвестицій та не стосуються питань фінансово-господарської діяльності учасників інвестиційної діяльності та сплати ними податків, зборів (обов'язкових платежів). Державні гарантії захисту інвестицій не можуть бути скасовані або звужені стосовно інвестицій, здійснених у період дії цих гарантій.

До 11.07.2014 частина 5 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" мала наступну редакцію: активи недержавних пенсійних фондів, іпотечні активи, що перебувають в управлінні банку або є забезпеченням виконання зобов'язань за сертифікатами з фіксованою дохідністю, емітентом яких є банк, активи банку, включені до складу іпотечного покриття іпотечних облігацій, а також кошти на рахунку фонду фінансування будівництва або майно фонду операцій з нерухомістю, в тому числі кошти на його рахунку, що перебувають в управлінні банку, не включаються до ліквідаційної маси банку. Розпорядження цими активами здійснюється відповідно до Законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати", "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" та "Про іпотечні облігації".

Таким чином, вказана правова норма до 11.07.2014 являла собою державну гарантію захисту інвестицій недержавного пенсійного фонду, оскільки захищала всі пенсійні активи недержавного пенсійного фонду від їх включення у ліквідаційну масу банку, а також імперативно встановлювала обов'язок подальшого розпорядження цими пенсійними активами виключно в порядку, визначеному Законом України "Про недержавне пенсійне забезпечення".

Проте, 11.07.2014 на підставі підпункту в) пункту 39) статті 9 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи" від 4 липня 2014 року №1586-УІІ викладено частину 5 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у новій редакції, зокрема, відносно активів недержавних пенсійних фондів норма закону була викладена таким чином: "Активи недержавного пенсійного фонду (крім депозитів), зберігачем яких є банк, не включаються до ліквідаційної маси такого банку. Повернення цих активів здійснюється відповідно до Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення".

Отже, вказаними вище змінами до закону виключено такий вид активу недержавного пенсійного фонду, як "депозит", з переліку активів, які не включаються до ліквідаційної маси банку, що свідчить про скасування державних гарантій захисту такого виду інвестицій, як інвестування пенсійних активів недержавного пенсійного фонду, та про обтяжувальний характер таких змін для недержавного пенсійного фонду та його учасників.

Статтею 22 Конституції України встановлено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 19 Закону України "Про інвестиційну діяльність" встановлено, що державні гарантії захисту інвестицій не можуть бути скасовані або звужені стосовно інвестицій, здійснених у період дії цих гарантій.

Враховуючи те, що депозитний договір "Стандартний" №696/980-ЮО/Д від 19.12.2013 було укладено позивачем із банком ще до внесення змін у частину 5 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", то державні гарантії захисту інвестицій недержавного пенсійного фонду, закріплені в ч. 5 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції до 11.07.2014 повинні розповсюджуватися і на спірні правовідносини.

В свою чергу, набуття чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи" від 4 липня 2014 року №1586-VII, якими частина 5 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" була викладена у редакції, що звужує державні гарантії захисту інвестицій позивача, у відповідності до ст. 19 Закону України "Про інвестиційну діяльність", ст.ст. 22, 58 Конституції України, не повинна мати юридичних наслідків для спірних правовідносин.

Таким чином, розпорядження пенсійними активами позивача, що розміщені на депозитному рахунку ПАТ "Міськкомерцбанк", може здійснюватись виключно в порядку, встановленому Законом України "Про недержавне пенсійне забезпечення".

Окрім наведеного, колегія суддів також погоджується із мотивами незастосування судом першої інстанції частини 5 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в новій редакції), а саме виходячи із суперечності вказаної норми Конституції України.

При цьому, місцевий господарський суд правомірно виходив з наступного.

У Конституції України встановлено, що Україна є соціальною, правовою державою (стаття 1); людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3); права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21).

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Конституційні приписи, передбачені статтями 1, 3, 8, 21, частиною 1 статті 24, статтею 46 Основного Закону України, забезпечують реалізацію прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на пенсійне забезпечення, правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки вчинених ними дій і бути впевненими у своїх правомірних очікуваннях стосовно того, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізовано в повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення (пункти 1, 6).

Питання пенсійного забезпечення регулюються законодавством про пенсійне забезпечення в Україні, що базується на Конституції України й складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Законів України "Про пенсійне забезпечення", "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування", "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", інших законів України, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування").

Конституційний Суд України в абзаці 2 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 зазначив, що діяльність правотворчих і правозастосовчих органів держави має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

У сфері пенсійного забезпечення справедливим має визнаватися такий підхід законодавця, за якого застрахована особа може безперешкодно реалізувати своє право на пенсію у повному обсязі (п. 4.3 рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018 у справі про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового забезпечення).

Соціальний захист пов'язується з неможливістю мати заробіток (трудовий дохід), його втратою чи недостатнім рівнем життєвого забезпечення громадянина і непрацездатних членів його сім'ї, зокрема, у випадку безробіття як соціально-економічного явища; загальнообов'язкове державне соціальне страхування становить систему прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках (абзаци 2, 3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 28 квітня 2009 року №9-рп/2009).

Недержавне пенсійне страхування є складовою гарантованого державою пенсійного забезпечення, а право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист громадян, яке згідно з частиною 2 статті 46 Конституції України гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням і не є заробітком громадян або іншим доходом, пов'язаним з будь-яким видом діяльності (п.п. 4.3, 4.5 Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018 у справі про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового забезпечення).

Існуюча до 11.07.2014 норма щодо не включення пенсійних активів до ліквідаційної маси банків спрямована на гарантування схоронності пенсійних активів, як передумови гарантованого розміру пенсійної виплати, адже включення активу до ліквідаційної маси з урахуванням визначеної черговості, як правило, призводить до непогашення таких вимог або до часткового їх погашення. Втрата пенсійних активів недержавного пенсійного фонду знаходиться в пропорційному зв'язку із втратою учасниками такого фонду при набутті статусу "пенсіонера" розміру гарантованої пенсійної виплати. Натомість, норма про не включення активу до ліквідаційної маси виключає ризик втрати навіть частини такого активу.

Дійсно, держава має не лише створити систему соціального захисту, а й забезпечити її належне функціонування, тобто за певних умов, у випадку виникнення об'єктивної потреби, дії держави щодо перерозподілу або зменшення соціальних видатків (прямо не передбачених Конституцією) можуть мати місце (тимчасові і повинні мати часові межи). Разом із цим, в даному випадку, по-перше, право пенсійного забезпечення чітко передбачено ст. 46 Конституції України, що виключає можливість звуження такої гарантії законом, по-друге, жодного обґрунтування чи змін до законодавства про пенсійне забезпечення не внесено, по-третє, ні з пояснювальної записки в цій частині, ні з пояснень учасників справи (зазначили, що за весь час в банках, виведених з ринку, перебуває близько 60 млн. грн. пенсійних активів) не вбачається об'єктивної потреби для звуження такої гарантії.

Беручи до уваги аналіз відповідних конституційних приписів, і положень законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що запровадження норми, яка по-перше, передбачає не включення частини активів недержавних пенсійних фондів (депозитів таких суб'єктів) до складу ліквідаційної маси банків, по-друге, звужує перелік суб'єктів, у володінні яких знаходиться актив фонду, а саме банк-зберігач, замість попередньої редакції - будь-який банк, призводить (або за певних умов може призвести) до зменшення розміру права особи на пенсійну виплату, нівелює державну гарантію захисту майнових прав і законних інтересів учасників недержавного пенсійного забезпечення, що свідчить про невідповідність оцінюваної судом норми ст. 46 Конституції України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 вказав, що одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної (абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац 3 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

У Доповіді "Верховенство права", яка схвалена Європейською Комісією "За демократію через право" (Венеціанською Комісією) на 86-му пленарному засіданні (25 - 26 березня 2011 року), наголошено, що принцип правової визначеності є ключовим у питанні довіри до судової системи і верховенства права; держава зобов'язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію (пункт 44); правова визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин (пункт 46); парламентові не може бути дозволено зневажати основоположні права людини внаслідок ухвалення нечітких законів (пункт 47); правова визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов'язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми (поняття "законних очікувань") (пункт 48).

Принцип правової визначеності вимагає від законодавця чіткості, зрозумілості, однозначності правових норм, їх передбачуваності (прогнозованості) для забезпечення стабільного правового становища людини.

Встановлення у законодавстві України норми, яка передбачає включення частини активів недержавних пенсійних фондів (депозитів таких суб'єктів) до складу ліквідаційної маси банків, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому підпункт в) пункту 39) статті 9 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи" від 4 липня 2014 року №1586-VII (щодо викладення в новій редакції частини 5 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в частині, яка стосується активів недержавних пенсійних фондів), не відповідає частині 1 статті 8 Конституції України.

За приписами статей 21, 24 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання тощо.

Конституційний Суд України в абзаці 4 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 12 квітня 2012 року №9-рп/2012 зазначив, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційним принципом національної правової системи України, а й фундаментальною цінністю світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2, 7), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14) та Протоколі №12 до неї (стаття 1), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статті 14, 26).

Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист, яке відповідно до статті 46 Конституції України гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням; встановлюючи в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець повинен робити це з дотриманням вимог Конституції України, зокрема, принципу рівності (абзаци 1, 2, 3 пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом (ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"), на думку суду свідчить, що кожна особа, незалежно від вибору системи пенсійного страхування має право достеменно розраховувати на зрозумілий розмір пенсійної виплати по досягненню певної обставини (за умови виконання обов'язків, передбачених пенсійних контрактом, для учасників недержавних пенсійних фондів).

Разом із цим, реалізація підпункту в) пункту 39) статті 9 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи" від 4 липня 2014 року №1586-VII (щодо викладення в новій редакції частини 5 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в частині, яка стосується активів недержавних пенсійних фондів) призводить (може призвести) до ситуації коли, учасник недержавного пенсійного фонду, який весь час дії пенсійного контракту виконує його умови, може бути позбавлений очікуваного розміру пенсійної виплати, адже певні активи фонду (є власністю учасників такого фонду) внаслідок ліквідації банку можуть бути нівельовані.

При цьому, як зазначалося, втрата недержавним пенсійним фондом активів призведе до пропорційного зменшення пенсійної виплати кожного учасника такого фонду. Тобто, особа, яка обрала різновид гарантованого державою соціального захисту у формі участі у накопичувальній системі пенсійного страхування та стала учасником недержавного пенсійного фонду позбавлена гарантії очікувати зрозумілий розмір пенсійної виплати по досягненню певної обставини, на відміну від учасника солідарної системи, в якій така гарантія (щодо очікуваного розміру пенсійної виплати при умові дотримання залежних від людини умов) є безумовною.

Викладене дає підстави для висновку, що нівелювання гарантії не включення активів недержавних пенсійних фондів до ліквідаційної маси банків є порушенням конституційного принципу рівності щодо правомірних очікувань розміру пенсійної виплати за ознакою обраної особою системи пенсійного забезпечення.

Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобов'язані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обов'язків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами.

З огляду на наведене існують підстави вважати, що правове регулювання у сфері гарантій схоронності активів недержавних пенсійних фондів та прогнозованості розміру пенсійних виплат спотворює сутність обов'язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсійні виплати, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обов'язків.

Таким чином, положення підпункту в) пункту 39) статті 9 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи" від 4 липня 2014 року №1586-VII (щодо викладення в новій редакції частини 5 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в частині, яка стосується активів недержавних пенсійних фондів), суперечать статті 21, частинам 1, 2 статті 24 Основного Закону України.

Отже, положення підпункту в) пункту 39) статті 9 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи" від 4 липня 2014 року №1586-VII (щодо викладення в новій редакції частини 5 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в частині, яка стосується активів недержавних пенсійних фондів), суперечать положенням частини 1 статті 8, статті 21, частин 1, 2 статті 24, статті 46 Конституції України та не підлягають до застосуванню до даного спору.

З огляду на вище викладене у сукупності (звуження державних гарантій захисту інвестицій позивача новою редакцією частини 5 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та невідповідність вказаної норми положенням Конституції України) колегією суддів відхиляються доводи апелянта про безпідставність незастосування нової редакції частини 5 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в частині, яка стосується активів недержавних пенсійних фондів.

З урахуванням наведених норм чинного законодавства, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що активи позивача не підлягають включенню до ліквідаційної маси банку.

Згідно із ч. 6 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Враховуючи наведене, одночасно із постановленням рішення у даній справі, місцевим господарським судом було направлено відповідне звернення до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положення підпункту в) пункту 39) статті 9 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи" від 4 липня 2014 року №1586-VII (щодо викладення в новій редакції частини 5 статті 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в частині, яка стосується активів недержавних пенсійних фондів).

Таким чином, як вже було вказано, розпорядження пенсійними активами позивача, що розміщені на депозитному рахунку ПАТ "Міський комерційний банк", може здійснюватись виключно в порядку, встановленому Законом України "Про недержавне пенсійне забезпечення".

Частиною 1 статті 48 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" встановлено пряму заборону на використання пенсійних активів, що накопичуються у пенсійному фонді, окрім як для цілей інвестиційної діяльності фонду, виконання зобов'язань фонду перед його учасниками, оплати витрат, пов'язаних із здійсненням недержавного пенсійного забезпечення, а саме:

інвестування відповідно до вимог цього Закону з метою отримання доходу на користь учасників фонду;

виконання договорів виплати пенсії на визначений строк, укладених з учасниками фонду, та для здійснення одноразових пенсійних виплат, передбачених законом;

оплати договорів страхування довічної пенсії та договорів страхування ризику настання інвалідності або смерті учасника фонду, укладених із страховою організацією;

оплати послуг з адміністрування пенсійного фонду (крім випадків, коли адміністрування самостійно здійснює юридична особа - одноосібний засновник корпоративного пенсійного фонду), включаючи оплату рекламних і агентських послуг, пов'язаних з функціонуванням пенсійного фонду, витрат на оприлюднення інформації про його діяльність, передбаченої цим Законом;

виплати винагороди за надання послуг з управління активами пенсійного фонду;

оплати послуг зберігача;

оплати послуг з проведення планових аудиторських перевірок пенсійного фонду;

8) оплати послуг третіх осіб, надання яких передбачено цим Законом або нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, включаючи оплату послуг торговців цінними паперами (посередників), витрат на ведення обліку та перереєстрацію прав власності на активи пенсійного фонду;

9) оплати інших послуг, надання яких передбачено цим Законом та які визначені Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Використання пенсійних активів для інших цілей забороняється.

Отже, будь-які дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що не відповідають вказаним цілям використання пенсійних активів, в тому числі і включення пенсійних активів у ліквідаційну масу банку та/або погашення за їх рахунок вимог кредиторів банку є незаконними, та такими що порушують права як позивача, так і учасників недержавного пенсійного фонду.

Таким чином, відповідач не мав правових підстав вчиняти будь-яких дій із пенсійними активами позивача, окрім їх повернення останньому для подальшого використання у відповідності з ч. 1 ст. 48 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення".

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

За змістом статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Згідно ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Підставою для відшкодування збитків відповідно до п. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України є порушення зобов'язання.

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управне на сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарських відносин.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує її інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком, а невиконання зобов'язань - причиною.

Чинним законодавством України обов'язок доведення факту наявності порушення відповідачем зобов'язання, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв'язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

При розгляді питання про наявність складу цивільного правопорушення, колегія суддів виходить з наступного.

Щодо неправомірних дій відповідача.

У розумінні цивільного законодавства грошові кошти пенсійного фонду після їх розміщення на рахунку банку (укладання договору банківського вкладу) зумовлюють виникнення у фонду (позивача) права вимоги одержання цих коштів, та обов'язок банку з їх повернення після настання відповідного строку.

Як вже було вказано, вклад у вигляді пенсійних активів у розмірі 30 000 грн. було залучено на строк до 28.07.2014.

Отже, після спливу вказаного строку банк був зобов'язаний повернути вказані кошти позивачу, від імені якого на користь учасників Відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність" було укладено договір банківського вкладу від 19.12.2013 №696/980-ЮО/Д.

Наведеного банком вчинено не було.

При цьому, станом на момент настання строку повернення вказаних коштів тимчасова адміністрація у банку запроваджена не була.

Частиною 1 статті 35 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, повноваження органів управління банку.

Згідно пунктів 2, 4 та 8 частини 2 статті 4 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" на виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, такі функції: 2) акумулює кошти, отримані з джерел, визначених статтею 19 нього Закону, здійснює контроль за повнотою і своєчасністю перерахування зборів кожним учасником Фонду; 4) здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; 8) здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Таким чином, з дня початку процедури ліквідації ПАТ "Міський комерційний банк", на рахунку якого залишились пенсійні активи позивача, що не були провернуті банком Відкритому недержавному пенсійному фонду "Причетність" після спливу строку їх розміщення, припинилися всі повноваження органів управління банку та відповідно вказані повноваження (в тому числі щодо розпорядження належними позивачу пенсійними активами) перейшли до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Як вже було встановлено, спірна сума коштів (депозит та відсотки за вказаним депозитом), які за своєю суттю є пенсійними активами, були безпідставно включені відповідачем до ліквідаційної маси публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк".

Отже, відповідач допустив бездіяльність щодо не виокремлення коштів, необхідних для повернення активів позивача та неправомірно включив їх до ліквідаційної маси публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк".

Враховуючи те, що відповідачем були включені пенсійні активи позивача до ліквідаційної маси публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк", отже саме на апелянта покладається обов'язок з повернення зазначених коштів, а тому доводи апелянта про протилежне (відсутність у нього обов'язку з повернення цих коштів) відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Також, є необґрунтованими доводи скаржника про погашення будь - яких вимог позивача в силу ч. 8 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки виходячи із мети недержавного пенсійного забезпечення, визначеного статусу пенсійних активів, банк, на момент формування ліквідаційної маси, має забезпечити наявність майна (коштів) у розмірі, співмірній із розміром активів (вимог) недержавного пенсійного фонду, які не включаються до ліквідаційної маси банку, для безумовного повернення таких активів (задоволення вимог) в позачерговому порядку, адже в іншому випадку, норма щодо не включення до ліквідаційної маси такого активу (частини 2 статті 48 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення"), не буде сприяти безумовному одержанню таких активів пенсійним фондом, і носитиме декларативний характер.

Стосовно доводів апелянта про те, що саме товариство з обмеженою відповідальністю "Всеукраїнська управляюча компанія" (особа, яка здійснює управління активами пенсійного фонду) повинна нести відповідальність перед пенсійним фондом за виконання своїх зобов'язань і збитки, завдані пенсійному фонду, слід зазначити наступне.

Так, враховуючи наведені вище встановлені судом обставини щодо безпідставності включення саме відповідачем до ліквідаційної маси публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк" пенсійних активів позивача, підстави для покладення відповідальності на товариство з обмеженою відповідальністю "Всеукраїнська управляюча компанія" відсутні, а тому доводи апелянта в наведеній частині жодним чином не можуть спростувати правильних висновків суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог та відповідно не можуть бути підставою для задоволення вимог апеляційної скарги.

Щодо розміру шкоди (збитків).

Матеріали справи не містять заперечень відповідача та третьої особи, щодо розміру коштів (30 000,00 грн.), які підлягали поверненню позивачу після припинення дії Договору, а також розміру відсотків на суму вкладу, що повинні були бути сплачені за відповідним договором (1 232,05 грн.).

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Встановлення законодавцем права кредитора на одержання коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зумовлене специфічним видом такого майна як грошові кошти, якому притаманна властивість знецінюватись в більшій мірі ніж всім іншим видам майна.

Тому, норми ст. 625 Цивільного кодексу України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов'язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Так, застосування даної норми зводиться до того, що якщо кредитор має право на одержання від боржника коштів певної купівельної спроможності у визначений договором або законом момент, то після настання такого моменту (в послідуючому) боржник повинен йому передати кошти відповідної купівельної спроможності, адже право власності кредитора не може бути зменшене у зв'язку з неправомірними діями боржника.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов'язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило б загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 Цивільного кодексу України).

Тому, оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов'язання, то стягнення 3% річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов'язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов'язання.

Як вже було вказано, депозит позивача у розмірі 30 000 грн. знаходився в банку (третя особа), та має місце прострочення із виконання грошових зобов'язань як тіла депозиту, так і нарахованих відсотків, а несвоєчасне виконання будь-якого грошового зобов'язання зумовлює правомірність нарахування інфляційних та 3% річних, які носять компенсаційний характер. Зобов'язання банку з повернення коштів (пенсійних активів) безсумнівно є грошовим зобов'язанням.

Положення ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як в частині мораторію на задоволення кредиторів, так і в частині нарахування інфляційних та 3% річних, з урахуванням гарантії схоронності пенсійних активів і складової конституційного права на соціальний захист, не поширюється на задоволення вимог недержавних пенсійних фондів щодо повернення пенсійних активів, оскільки останні не підлягають включенню до ліквідаційної маси та відсутні інші обмеження на їх повернення законному власнику.

Враховуючи те, що мораторій не поширюється на виконання таких зобов'язань, то відсутні підстави для висновку про поширення мораторію на будь-які нарахування у зв'язку із несвоєчасним виконанням такого зобов'язання.

Таким чином, доводи апелянта про неможливість застосування ст. 625 Цивільного кодексу України відхиляються колегією суддів.

Отже, позивач правомірно зазначає, що розмір завданих йому збитків (шкоди) складається із сум депозиту, відсотків за депозитом, які на сьогоднішній день з урахуванням інфляції, 3% річних, нарахованих на суму депозиту та відсотки, становить суму 65 619,81 грн.

Щодо причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, слід зазначити наступне.

Безпідставне включення відповідачем до ліквідаційної маси банку пенсійних активів призвело до неотримання учасниками Відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність" їх пенсійних внесків разом із нарахованими на них відсотками за вкладом.

Отже, протиправна поведінка відповідача щодо включення до ліквідаційної маси банку пенсійних активів позивача перебуває в прямому причинно-наслідковому зв'язку із завданою позивачу/учасникам недержавного пенсійного фонду шкодою.

Щодо вини, колегія суддів зазначає наступне.

Як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 Цивільного кодексу України).

Як вже було встановлено, порушення при формуванні ліквідаційної маси третьої особи, призвело до порушення прав позивача, а положення ст. 16 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначає, що за такі порушення шкода відшкодовується Фондом.

Доказів відсутності вини відповідачем не надано.

Враховуючи все вищевикладене, оскільки протиправна поведінка відповідача щодо включення до ліквідаційної маси банку пенсійних активів позивача перебуває в прямому причинно-наслідковому зв'язку із завданою позивачу/учасникам недержавного пенсійного фонду шкодою, що у сукупності із наявністю вини свідчить про повний склад цивільного правопорушення.

З огляду на викладі обставини, доводи скаржника про відсутність складу цивільного правопорушення відхиляються судом за необґрунтованістю.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог визнається колегією суддів обґрунтованим, а доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Крім того, аналізуючи через призму статті 43 Господарського процесуального кодексу України питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Стосовно заяви позивача про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 15 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Між адвокатом Олійник О.С. (Адвокат) та позивачем (Клієнт) 16.11.2017 укладено договір про надання правової допомоги №341/17.

Відповідно до п.1.1 договору Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе доручення по наданню клієнту правової допомоги, зокрема, у господарських судових справах.

Згідно Додатку №3 до вказаного договору Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе доручення по наданню Клієнту правової допомоги та захисту його прав та інтересів під час розгляду Північним апеляційним господарським судом спору між клієнтом та Державною організацією (установою, закладом) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про повернення пенсійних активів у вигляді суми банківського вкладу (депозиту) в судовій справі №910/11166/18.

За надання зазначеної у п. 1.1 цього додатку до договору правової допомоги Клієнт сплачує Адвокатові гонорар у розмірі 15 000 грн.

Представник позивача - Олійник О.С. є адвокатом згідно свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №553 від 08.02.2006.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження понесення таких витрат позивачем за представлення його інтересів в суді апеляційної інстанції заявником надано платіжне доручення від 17.01.2019 №240 на суму 15 000 грн.

Враховуючи наведене, позивачем доведено фактичне здійснення ним витрат на професійну правничу допомогу на суму 15 000 грн.

При цьому, у заяві позивача про стягнення витрат на правову допомогу міститься опис наданих послуг (збір доказів, складання заперечень, додаткових пояснень, представництво інтересів клієнту в судових засіданнях; витрачений час - 31 година).

Згідно ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 вказаної статті).

В свою чергу, відповідачем до суду апеляційної інстанції відповідного клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката подано не було.

При цьому, колегією суддів враховується, що в судовому засіданні 18.03.2019, в якому був присутній представник апелянта, представником позивача заявлено про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Виходячи з того, що необхідність представництва інтересів позивача в суді апеляційної інстанції було зумовлено зверненням саме відповідача до суду з апеляційною скаргою, вказані витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн. слід покласти на апелянта - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2018 у справі №910/11166/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, будинок 17, код 21708016) на користь відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність" (84313, Донецька обл., місто Краматорськ, вул. Олекси Тихого, будинок 10, код 33320710) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 15.04.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

В.В. Сулім