СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2019 р. Справа № 922/2616/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

за участю секретаря судового засідання Новікової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. 655 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 25.01.2019 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Ольшанченко В.І., повний текст якого складено 04.02.2019 року, у справі

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут", м. Харків,

до:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Газенергопроект", м. Харків,

2) Головного територіального управління юстиції у Харківській області, м. Харків,

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут", звернувся до місцевого господарського суду із позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Газенергопроект", в якій просив суд визнати договір на постачання природного газу №5 від 26.02.2018, укладений між відповідачами, недійсним з моменту його укладання.

Свої позовні вимоги обґрунтовує порушенням відповідачами вимог пп. 1 п. 1 ст. 13, абз. 2 ст. 14 Закону України "Про ринок природного газу" та п. 1, 2, 3 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП №2496 від 30.09.2015, оскільки відповідач (ГТУЮ) має перед позивачем заборгованість за поставлений у січні 2018 року природний газ за договором №41GBKh1157-17 від 20.03.2017 та не звертався до позивача з повідомленням про намір змінити постачальника, яке є пропозицією про розірвання договору постачання природного газу або його призупинення в частині постачання природного газу і повинно містити дату розірвання (призупинення) чинного договору. Також договір на постачання природного газу №5 від 26.02.2018 починає свою дію не з першого числа розрахункового періоду, а в момент чинності договору №41GBKh1157-17 від 20.03.2017, а тому спірний договір має бути визнаний недійсним згідно зі статтями 203, 215 Цивільного кодексу України і ст. 207 Господарського кодексу України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.01.2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач, зокрема, зазначає, наступне.

Так, відповідач має перед позивачем заборгованість за поставлений у січні 2018 року природний газ за договором №41GBKh1157-17 від 20.03.2017 та не звертався до позивача з повідомленням про намір змінити постачальника, яке є пропозицією про розірвання договору постачання природного газу або його призупинення в частині постачання природного газу і повинно містити дату розірвання (призупинення) чинного договору.

Крім того, договір на постачання природного газу №5 від 26.02.2018 починає свою дію не з першого числа розрахункового періоду, а в момент чинності договору №41GBKh1157-17 від 20.03.2017, а тому спірний договір має бути визнаний недійсним згідно зі статтями 203, 215 Цивільного кодексу України і ст. 207 Господарського кодексу України.

Також договір на постачання природного газу №5 від 26.02.2018 починає свою дію не з першого числа розрахункового періоду, а в момент чинності договору №41GBKh1157-17 від 20.03.2017, а тому спірний договір має бути визнаний недійсним згідно зі статтями 203, 215 Цивільного кодексу України і ст. 207 Господарського кодексу України.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник першого відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Представник другого відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

У відзиві представником другого відповідача наголошено на тому, що оспорюваний договір, укладений між відповідачами, відповідає вимогам чинного законодавства, а саме Цивільного кодексу України, Закону України "Про публічні закупівлі", та ніяким чином впливає на обов'язки та охоронювані законом інтереси позивача.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі — Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов’язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах “Ryabykh v.Russia” від 24.07.2003 року, “Svitlana Naumenko v. Ukraine” від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб’єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

20.03.2017 між позивачем та відповідачем (ГТУЮ) був укладений договір №41GBKhz1157-17 на постачання природного газу (надалі – договір №1), за яким постачальник (позивач) зобов’язується передати у власність споживачу (відповідач (ГТУЮ)) у 2017 році природний газ (далі – газ), а споживач зобов’язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором. Річний плановий обсяг постачання газу – до 61,000 тис куб м.

Згідно з п. 1.2 договору №1 обсяг переданого (спожитого) газу за розрахунковий період (п. 4.1 договору), що підлягає оплаті споживачем, визначається на межі балансової належності між оператором ГРМ та споживачем на підставі даних комерційних вузлів обліку (лічильників газу), визначених в заяві-приєднанні до договору розподілу природного газу, укладеного між оператором ГРМ та споживачем, а також з урахуванням процедур, передбачених кодексом ГРМ.

Відповідно до п. 2.3 договору №1 обсяг переданого (спожитого) газу за розрахунковий період (п. 4.1 договору), що підлягає оплаті споживачем, визначається на межі балансової належності між оператором ГРМ та споживачем на підставі даних комерційних вузлів обліку (лічильників газу), визначених в заяві-приєднанні до договору розподілу природного газу, укладеного між оператором ГРМ та споживачем, а також з урахуванням процедур, передбачених кодексом ГРМ.

Згідно з п. 2.9.1 договору №1 за підсумками розрахункового періоду споживач до 05 числа місяця, наступного за розрахунковим, зобов’язаний надати постачальнику копію відповідного акта про фактичний обсяг розподіленого (про транспортованого) природного газу споживачу за розрахунковий період, що складений між оператором ГРМ та споживачем, відповідно до вимог кодексу ГРМ.

Відповідно до п. 2.9.2 вказаного договору на підставі отриманих від споживача даних та/або даних оператора ГРМ постачальник протягом трьох робочих днів готує два примірники акта приймання-передачі природного газу за розрахунковий період, підписаних уповноваженим представником постачальника.

Пунктом 3.2 договору №1 встановлена ціна газу в сумі 8079,42 грн за 1000 куб м, крім того ПДВ 1615,88 грн, всього з ПДВ 9695,30 грн.

Згідно з п. 3.6 договору №1 загальна сума договору складається із місячних сум вартості газу поставленого споживачеві за даним договором і становить 591413,30 грн.

Відповідно до п. 4.2.1 договору №1 оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється споживачем не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим, на підставі актів приймання-передачі природного газу, які надаються постачальником.

Пунктом 11.1 договору №1 визначено, що цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє в частині постачання газу з 20.03.2017 до 31.12.2017, а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення.

Додатком №1 до договору №1 визначено перелік ЕІС-код точок комерційного обліку споживача.

08.06.2017 та 18.12.2017 сторонами договору №1 було укладено додаткові угоди №1 та відповідно №2 до вказаного договору, якими змінено річний плановий обсяг постачання газу та ціну газу, а також суму цього договору.

26.01.2018 сторонами договору №1 було укладено додаткову угоду №4 до цього договору, в якій сторони визначили планові обсяги постачання газу по місяцям на 2018 рік, ціну газу та суму договору, а саме на період січень – березень 2018 року в межах 20% від суми попереднього договору, як то встановлено п. 2 ч. 4, 5 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі».

Строк дії договору №1 вищевказаними додатковими угодами не продовжувався.

В зв’язку з споживанням всього обсягу, 10.01.2018 відповідачем (ГТУЮ) розміщено на сайті PROZORRO оголошення про проведення відкритих торгів UA-2018-01-10-000711-c на закупівлю природного газу на строк до 31.12.2018.

У процедурі закупівлі прийняли участь два учасника – позивач і другий відповідач (ТОВ "Газенергопроект").

За результатами проведення процедури закупівлі переможцем було визнано ТОВ "Газенергопроект" (протокол №ІІ-12/1 розгляду тендерних пропозицій 12.02.2018) та 13.02.2018 йому було направлено повідомлення про намір укласти договір.

21.02.2018 позивач разом з супровідним листом надав відповідачу (ГТУЮ) два примірника акту №ХО300001827 приймання-передачі природного газу від 31.01.2018 до якогось договору №1140Q7T6XSB017 від 29.12.2016, укладеного позивачем з Територіальним управлінням ДСА України у Харківській області, за січень 2018 року на суму 338990,69 грн.

23.02.2018 відповідальними особами за діловодство відповідача (ГТУЮ) був складений акт про невідповідність доданого до супровідного листа акту вказаному у додатку до супровідного листа.

26.02.2018 з переможцем проведеної процедури закупівлі був укладений договір №5 на постачання природного газу (надалі – договір №2 або спірний договір), за яким постачальник (відповідач (ТОВ "Газенергопроект")) зобов’язується передати у власність споживачу (відповідачу (ГТУЮ)) у 2018 році за ДК 021:20-6 газове паливо (природний газ) (далі – газ), а споживач зобов’язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором.

Річний плановий обсяг постачання газу – 60000 тис куб м.

У п. 1.3 договору №2 сторонами визначені планові обсяги газу по місяцях, починаючи з лютого 2018 року.

Згідно з п. 2.2 договору №2 постачання газу здійснюється за умови:

2.2.1 наявності діючого між споживачем та оператором ГРМ договору розподілу газу;

2.2.2 відсутності заборгованості у споживача за минулі періоди перед постачальником (або оплати відповідно до графіка погашення заборгованості) та оплати поточних платежів;

2.2.3 відсутності простроченої заборгованості споживача за поставлений природний газ перед іншими постачальниками газу (за його наявності), що має підтверджуватися письмовою довідкою такого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків;

2.2.4 підтвердження в установленому порядку оператором ГТС місячного обсягу постачання газу, виділеного для забезпечення споживача (об’єктів споживача) (далі – підтверджений обсяг газу).

Відповідно до п. 3.6 договору №2 загальна сума договору складається із місячних сум вартості газу поставленого споживачеві за даним договором і становить 636000,00 грн.

Пунктом 4.1 вказаного договору визначено, що розрахунковий період за договором становить один календарний місяць – з 07.00 години першого дня місяця до 07.00 години першого дня наступного місяця включно.

У пункті 11.1 вищезазначеного договору сторони визначили, що цей договір набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє в частині постачання газу з 26.02.2018 до 31.12.2018, а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення.

У додатку №1 до договору №2 сторони визначили місце поставки товару.

26.02.2018 відповідачем (ГТУЮ) був наданий ПАТ «Укртрансгаз» та відповідачу (ТОВ "Газенергопроект") лист №06.02.-21/06.02.-21/805, в якому повідомляє, що єдиним постачальником природного газу для нього з лютого 2018 року є ТОВ "Газенергопроект".

27.02.2018 відповідач (ГТУЮ) надіслав позивачу листа №06.02-24/06.02.-21/809, в якому просив взяти участь у нараді щодо розрахунків за газопостачання, яка відбудеться 28.02.2018 о 10-00 год у відповідача (ГТУЮ).

Як свідчать матеріали справи, позивач не з’явився до відповідача (ГТУЮ) за запрошенням.

28.02.2018 відповідач (ГТУЮ) надіслав позивачу листа №06-02-24/06-02-21/786-1, з яким повернув акти №ХО300001827 приймання-передачі природного газу до договору №1140Q7T6XSB017 від 29.12.2016 як помилково направлені.

06.03.2018 відповідач (ГТУЮ) повторно надіслав позивачу листа №06.02-24/06.02.-21/910 з проханням надати акти приймання-передачі за природний газ за січень 2018 року, що підтверджується копією опису вкладення у поштове рекомендоване відправлення.

Однак, позивач не надав відповідачу (ГТУЮ) належні акти приймання-передачі за природний газ за січень 2018 року, через що у березні 2018 року відповідач (ГТУЮ) подав позов до позивача у Господарський суд Харківської області про визнання протиправними дій та зобов’язання підписати акти приймання-передачі природного газу.

21.03.2018 позивач надіслав до НКРЕКП скаргу на ТОВ "Газенергопроект".

18.04.2018 сторонами договору №2 був складений акт №1 приймання-передачі природного газу за лютий – березень 2018 року на суму 261226,30 грн. Ця сума була сплачена відповідачем (ГТУЮ) на рахунок відповідача (ТОВ "Газенергопроект") платіжним дорученням №2867 від 18.04.2018 в повному обсязі.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 17.07.2018 по справі №922/669/18 відмовлено Головному територіальному управлінню юстиції у Харківський області у позові.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 13.09.2018 рішення Господарського суду Харківської області від 17.07.2018 по справі №922/669/18 скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено.

01.10.2018 на виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 13.09.2018 по справі №922/669/18 позивачем разом з супровідним листом надані відповідачу (ГТУЮ) належні акти приймання природного газу №ХО300001823 від 01.10.2018 до договору №1 на суму 127370,02 грн.

Відповідачем (ГТУЮ) акт був підписаний та складено реєстр фінансових зобов’язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів від 04.10.2018 №875.

Платіжним дорученням №3384 від 04.10.2018 відповідачем (ГТУЮ) була сплачена заборгованість за договором №1 в сумі 127370,02 грн.

В подальшому постановою Верховного Суду від 13.11.2018 по справі №922/669/18 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 13.09.2018 скасовано, рішення Господарського суду Харківської області від 17.07.2018 скасовано частково, в частині зобов’язання ТОВ «Харківгаз Збут» надати ГТУЮ у Харківській області підписані акти приймання-передачі природного газу за січень 2018 року за договором на постачання природного газу від 20.03.2017. Провадження у цій частині закрито. В решті рішення Господарського суду Харківської області від 17.07.2018 у цій справі залишено в силі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив, що договір №1 в частині постачання природного газу припинив свою дію на момент вступу в дію договору №2, оскільки діяв до 31.12.2017.

Станом на день укладання спірного договору позивач вже не був діючим постачальником відповідача (ГТУЮ), оскільки дія договору №1 в цій частині закінчилась. У даному випадку не було заміни постачальника, а мав місце вибір споживачем нового постачальника на умовах, визначених діючим законодавством, право на який гарантовано Законом України «Про ринок природного газу».

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 і 6 статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11 роз’яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення).

Як свідчать матеріали справи, позивач здійснював постачання газу відповідачу (ГТУЮ) на підставі договору №1 у період з 20.03.2017 по 31.12.2017.

Частиною 5 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

Між позивачем та відповідачем (ГТУЮ) 26.01.2018 була укладена додаткова угода №4 до договору №1, в якій вони визначили обсяг природного газу на період з січня по березень 2018 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вищевказаною додатковою угодою строк дії договору №1 не продовжувався.

Перший відповідач в своїх поясненнях зазначає, що у зв’язку з вичерпанням всього обсягу запланованого природного газу на період з січня по березень 2018 року, відповідач (ГТУЮ) був вимушений укласти новий договір на 2018 рік, оскільки це вимагає бюджетне законодавство України, зокрема Бюджетний кодекс.

Відповідач (ГТУЮ) у відповідності до вимог Закону України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015 №922-VIII, із змінами, провів відкриті торги із закупівлі природного газу та 26.02.2018 уклав з переможцем відкритих торгів ТОВ «Газенергопроект» договір на постачання природного газу у період з лютого по грудень 2018 року. Позивач брав участь у цих торгах, однак не став переможцем, оскільки його цінова пропозиція становила 662695,20 грн з ПДВ, а цінова пропозиція переможця становила 636000,00 грн з ПДВ.

Процедура торгів ніким, в тому числі й позивачем, не оскаржувалася.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що відповідач (ГТУЮ) відповідно до вимог Закону України «Про публічні закупівлі» був зобов’язаний укласти договір з відповідачем (ТОВ «Газенергопроект») у строк, встановлений ч. 3 ст. 35 вказаного закону.

При цьому, зміст спірного договору не суперечить чинному законодавству, зокрема, ЦК, Законам України «Про публічні закупівлі» та «Про ринок природного газу», а сам договір укладений у встановленому Законом України «Про публічні закупівлі» порядку, підстави, визначені ст. 37 цього Закону, з якими закон пов'язує недійсність правочину, відсутні.

Правова позиція позивача полягає в тому, що на його думку спірний договір укладений з порушенням статей 13, 14 ЗУ «Про ринок природного газу», пунктів 1 - 3 розділу ІІ та пункту 2 розділу IV Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП №2496 від 30.09.2015, якими визначено, що умовою зміни постачальника за ініціативою споживача є відсутність простроченої заборгованості за поставлений природний газ перед діючим постачальником, та вказував, що на момент укладення спірного договору відповідач (ГТУЮ) мав заборгованість перед позивачем за поставлений у січні 2018 року газ згідно з додатковою угодою №4 від 26.01.2018, при цьому посилається на акт №ХО300001823 приймання-передачі природного газу від 31.01.2018 до договору №1 на суму 127370,02 грн.

Законом України «Про ринок природного газу» від 09.04.2015 №329-VIII, із змінами до нього, визначені правові засади функціонування ринку природного газу України.

Відповідно до ст. 12 зазначеного вище закону постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов'язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов'язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором (ч.1).

Постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.2).

Правила постачання природного газу затверджуються Регулятором (Регулятор - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг) і є обов'язковими для виконання всіма постачальниками та споживачами (ч.4).

Згідно із ст. 13 цього закону споживач має право, зокрема, на вільний вибір постачальника; безоплатну зміну постачальника, крім випадків, передбачених абзацом другим частини першої статті 14 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про ринок природного газу» усім споживачам гарантується право вибору постачальника.

Частиною 2 названої статті встановлено, що за умови виконання споживачем своїх зобов'язань за договором постачання:

1) зміна постачальника за ініціативою споживача має бути завершена в термін не більше трьох тижнів з дня повідомлення таким споживачем про намір змінити постачальника, за умови дотримання правил зміни постачальника, у тому числі обов'язку щодо здійснення повного остаточного розрахунку з попереднім постачальником;

2) до припинення договору постачання діючий постачальник зобов'язаний забезпечувати постачання природного газу споживачу на умовах чинного договору.

Наявність спору між діючим постачальником і споживачем, який заявив про намір змінити постачальника, не є підставою для затримки у виконанні договору постачання з новим постачальником.

Порядок зміни постачальника споживачами встановлений розділом IV Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2496, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за №1382/27827 (далі - Правила).

Так, частиною другою п. 2 розділу IV Правил встановлено, що зміні постачальника у відповідному розрахунковому періоді має передувати укладання договору постачання природного газу з новим постачальником та розірвання договору постачання природного газу з діючим постачальником або його призупинення в частині постачання природного газу, а також відсутність у споживача простроченої заборгованості за поставлений природний газ перед діючим постачальником.

Згідно з п. 4 розділу IV Правил кожен споживач, який має намір змінити постачальника у відповідному розрахунковому періоді, повинен виконати свої зобов'язання по розрахунках за природний газ перед діючим постачальником та підписати з ним угоду про розірвання договору постачання природного газу або його призупинення в частині постачання природного газу з дати, з якої постачання природного газу буде здійснювати новий постачальник, відповідно до пункту 5 цього розділу.

Разом з тим, за визначенням пункту 5 розділу І Правил розрахунковий період - газовий місяць, визначений договором постачання природного газу, в якому діючим постачальником забезпечується постачання природного газу споживачу та здійснюються відповідні розрахунки за поставлений природний газ.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач не мав договору з відповідачем (ГТУЮ) на постачання природного газу у період з січня по грудень 2018 року, оскільки в частині постачання газу договір №1 припинив свою дію 31.12.2017.

Як убачається із змісту наданих позивачем додаткових угод до договору №1, строк дії вказаного договору його сторонами не продовжувався.

Виходячи з вищевикладеного, на думку колегії суддів, відповідач (ГТУЮ) не змінював постачальника у розрахунковому періоді (у лютому 2018 року) і названі положення Закону та Правил щодо зміни постачальника у розрахунковому періоді не поширюються на спірні правовідносини, тому посилання на них позивача є безпідставними.

Позивач також вказує на порушення відповідачами пунктів 1 - 3 розділу ІІ Правил та вказує, посилаючись на акт №ХО300001823 приймання-передачі природного газу від 31.01.2018 до договору №1 на суму 127370,02 грн, що відповідач (ГТУЮ) не мав права укладати спірний договір з відповідачем (ТОВ «Газенергопроект»), оскільки на момент його укладення мав заборгованість перед позивачем за поставлений у січні 2018 року природний газ.

Проте, колегія суддів із такими доводами позивача погодитись не може та зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, додаткову угоду №4 до договору №1 було укладено лише 26.01.2018.

Обсяг природного газу, визначений у додатковій угоді №4 становить 10,708 тис куб м на період з січня по березень 2018 року.

Як убачається з акту №ХО300001823 приймання-передачі природного газу від 01.10.2018 до договору №1 на суму 127370,02 грн, відповідач (ГТУЮ) спожив у січні 2018 року обсяг природного газу більший ніж був передбачений додатковою угодою №4 на весь період з січня по березень 2018 року, а саме 11,532 тис куб м.

Таким чином фактичні поставки у січні 2018 року перевищили договірні обсяги на 0,824 тис куб м.

Отже, додаткова угода №4 від 26.01.2018 припинилась її виконанням.

За таких обставин, на момент укладання відповідачами спірного договору договірних відносин з попереднім постачальником природного газу не було.

До того ж, пунктом 4.2.1 договору №1 передбачено, що оплата спожитого природного газу здійснюється на підставі акту приймання-передачі природного газу, який надається постачальником (позивачем), не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Як свідчать матеріали справи та не спростовано позивачем, позивач надав відповідачу (ГТУЮ) разом з супровідним листом від 21.02.2018 два примірника акту №ХО300001827 приймання-передачі природного газу від 31.01.2018 до неіснуючого між сторонами договору - договору №1140Q7T6XSB017 від 29.12.2016, укладеного позивачем з Територіальним управлінням ДСА України у Харківській області, за січень 2018 року на суму 338990,69 грн, про що 23.02.2018 відповідальними особами за діловодство відповідача (ГТУЮ) було складено акт.

Відповідно до ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу.

Таким чином, має місце прострочення кредитора – позивача.

Згідно з ч. 2 ст. 613 ЦК України, якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Відтак, прострочена заборгованість відсутня.

Ця обставина підтверджується також тим, що лише на виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 13.09.2018 по справі №922/669/18 позивачем разом з супровідним листом були надані відповідачу (ГТУЮ) належні акти приймання природного газу №ХО300001823 від 01.10.2018 до договору №1, які 04.10.2018 були оплачені відповідачем (ГТУЮ) в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням №3384 від 04.10.2018 на суму 127370,02 грн.

Пунктом 3 розділу ІІ Правил встановлено, що споживач має право укласти договір постачання природного газу з будь-яким постачальником за умови відсутності простроченої заборгованості за поставлений природний газ перед діючим постачальником.

Отже, названа норма пов’язує можливість укладення споживачем договору постачання природного газу з будь-яким постачальником лише за умови відсутності простроченої заборгованості за поставлений природний газ перед діючим постачальником.

А оскільки простроченої заборгованості відповідач (ГТУЮ) перед позивачем за договором №1 не мав, то відповідно і порушень Правил не допускав укладаючи спірний договір з відповідачем (ТОВ «Газенергопроект»).

Доказів підтвердження позивачем номінації для відповідача (ГТУЮ) за газовий місяць – лютий 2018 року суду не надано, що також вказує про припинення договірних відносин між позивачем на першим відповідачем.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що про зміну постачальника, як правовий інститут, може йти мова лише у випадку, якщо їй передує укладання договору постачання природного газу з новим постачальником та розірвання договору постачання природного газу з діючим постачальником або його призупинення в частині постачання природного газу.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується та обставина, що договір №1 в частині постачання природного газу припинив свою дію на момент вступу в дію договору №2, оскільки діяв до 31.12.2017. Відтак дія договору №1 в частині постачання природного газу фізично не могла бути призупинена сторонами і не було потреби у його розірванні з цих підстав.

Станом на день укладання спірного договору позивач уже не був діючим постачальником відповідача (ГТУЮ), оскільки дія договору №1 в цій частині закінчилась.

У даному випадку не було заміни постачальника, а мав місце вибір споживачем нового постачальника на умовах, визначених діючим законодавством, право на який гарантовано Законом України «Про ринок природного газу».

Слід також зазначити, що згідно з ч. 2 п. 5 розділу IV Правил, якщо на початок періоду фактичного постачання природного газу новим постачальником чи протягом цього періоду у споживача виникне прострочена заборгованість за поставлений природний газ перед попереднім постачальником (через розбіжності між плановим і фактичним споживанням, настання терміну остаточного розрахунку після початку постачання газу новим постачальником тощо), останній має право повідомити про це оператора ГТС та здійснити заходи, передбачені цими Правилами, щодо припинення постачання природного газу споживачу-боржнику, у тому числі через оператора ГРМ.

До того ж, позивач не був діючим постачальником газу на підставі договору №1, оскільки, як зазначено вище, цей договір в частині поставки газу припинив свою дію ще 31.12.2017, а додаткова угода №4 – 31.01.2018. Простроченої заборгованості перед позивачем як діючим постачальником за договором №1 станом на час укладання спірного договору не було.

Отже, наявність у відповідача (ГТУЮ) заборгованості за спожитий у січні 2018 року природний газ, строк оплати якої не настав через прострочення кредитора (позивача), не може бути підставою для визнання недійсним договору №2, укладеного відповідачами.

Також не може бути підставою для визнання недійсним спірного договору його укладання не з першого числа розрахункового місяця, оскільки строк укладання договору було зумовлено вимогами Закону України «Про публічні закупівлі».

Несуттєві недоліки щодо умов укладання спірного договору, на які посилається позивач, не є підставою для визнання його недійсним, оскільки вони не потягли за собою порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також зміст спірного договору не суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Спірний договір містить всі істотні умови, які визначені законом для даного виду договорів, та укладений з дотриманням вимог ЦК, ГК, БК і порядку, передбаченого законодавством для публічних закупівель.

За таких обставин відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним, до того ж з моменту його укладання.

За викладеного, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Необґрунтованими є доводи позивача про наявність у управління юстиції простроченої заборгованості за поставлений природний газ по договору перед позивачем.

Як було зазначено вище, відповідно до умов договору позивач зобов'язаний був надати своєчасно для розгляду і підписання акти приймання-передачі природного газу за січень 2018р. але не виконав це зобов'язання. І лише на виконання рішення Суду у справі №922/669/18 позивач надав першому відповідачу відповідні акти приймання-передачі природного газу за січень 2018р., отже, станом на час розгляду справи зобов’язання щодо сплати коштів виконано, що не спростовується позивачем.

Щодо посилань позивача на постанову Верховного Суду у справі №922/669/18, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Оскільки другий відповідач не брав участі у справі №922/669/18, обставини і факти які були встановлені Судом під час розгляду цієї справи не можуть бути беззаперечним доказом у справі, що розглядається.

Щодо посилань позивача на рішення Суду у справі №922/669/18 на яке посилається позивач як підставу підтвердження того, що строк дії договору №1 до 31 березня 2018, не може бути належним доказом цього, у зв’язку з тим, що у справі №922/669/18 враховуючи предмет спору, взагалі не розглядалось питання щодо строку дії договору від 20.03.2017.

Крім того, умовами договору №1 від 20.03.2017 сторонами чітко передбачений порядок продовження строку дії договору - а саме укладанням додаткової угоди.

Додаткова угода про продовження строку дії договору між позивачем та першим відповідачем в матеріалах справи відсутня.

Абз. 2 п. 5 розділу IV Правил постачання містить норми, які врегульовують правові наслідки виникнення у споживача, на початок періоду фактичного постачання природного газу новим постачальником чи протягом цього періоду, простроченої заборгованості за поставлений природний газ перед попереднім постачальником (через розбіжності між плановим і фактичним споживанням, настання терміну остаточного розрахунку після початку постачання газу новим постачальником тощо). Таких правових наслідків виникнення заборгованості перед попереднім постачальником як недійсність договору, укладеного з новим постачальником, ця правова норма не містить.

Згідно п. п. 1, 2, 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6.1 1.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, правочин може бути визнаний недійсним виключно з підстав, передбачених законом.

Доводи позивача, зокрема, про постачання газу у лютому 2018 року саме позивачем не знайшли свого підтвердження. Позивач не мав договору з відповідачем (ГТУЮ) на постачання газу у лютому 2018 року, відсутні підписані двома сторонами акти приймання - передачі за цей період.

При цьому, другим відповідачем до відзиву долучено роздруківку з офіційного веб-порталу оператора газотранспортної системи України - ПАТ «УКРТРАНСГАЗ», з якої вбачається, що другим відповідачем узгоджено номінацію поставки газу з 01.02.2018р. по 31.03.2018р. першому відповідачу, а отже, саме другий відповідач здійснював поставку газу у спірний період, що спростовує твердження позивача.

Посилання позивача на те, що умовами спірного договору визначено період постачання природного газу з 26.02.2018, а на з першого числа розрахункового періоду, як на підставу для визнання договору №2 недійсним, суд вважає безпідставними, оскільки як вже зазначалось згідно з розділом І Правил розрахунковий період це газовий місяць, визначений договором постачання природного газу, в якому діючим постачальником забезпечується постачання природного газу споживачу та здійснюються відповідні розрахунки за поставлений природний газ, а матеріали справи містять акт №1 приймання-передачі природного газу від 18.04.2018 за лютий - березень 2018 року на суму 261226,30 грн, який своєчасно оплачено відповідачем (ГТУЮ), про що свідчить відмітка Державної казначейської служби України на ньому.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв’язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.01.2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 08.04.2019.

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя М.М. Слободін