СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2019 р. Справа № 917/1272/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Россолов В.В.

при секретарі судового засідання Беккер Т.М.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (свідоцтво НОМЕР_1 від 17.11.2006, довіреність б/н від 31.01.2018);

відповідача - не з'явився;

першої третьої особи - не з'явився;

другої третьої особи - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 (вх.№812П/1-43) на рішення господарського суду Полтавської області від 14.02.2019 (суддя Тимощенко О.М. повний текст рішення складено 19.02.2019) у справі №917/1272/18

за позовом ОСОБА_2, м. Київ;

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Саната 777", м. Лубни, Полтавська область;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) ОСОБА_4, м. Лубни Полтавська область;

2) ОСОБА_5, м. Київ;

про визнання недійсними наказів ТОВ "Саната 777", -

ВСТАНОВИЛА:

16.10.2018 до господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Саната 777" про визнання недійсними наказів ТОВ "Саната 777", а саме:

- наказу від 05.02.2015 року №4-з про зняття з обліку для продажу двох автомобілів ГАЗ 3302, днз НОМЕР_2 2009 р.в. та ГАЗ 3302, днз НОМЕР_12 2007 р.в.;

- наказу від 25.02.2015 року №18-з про зняття з обліку для продажу автомобіля ГАЗ 33076, СПГ, днз НОМЕР_3 2005 р.в.;

- наказу від 27.02.2015 року №19-з (а) про зняття з обліку для продажу автомобіля ГАЗ 3307, днз НОМЕР_4 2005 р.в.;

- наказу від 10.03.2015 року (вихідний номер не зазначено) про зняття з обліку та продажу автомобіля ГАЗ 3302, днз НОМЕР_5 2006 р.в.;

- наказу від 23.02.2016 року №16з про зняття з обліку та продажу двох автомобілів ГАЗ 3302, днз НОМЕР_6 2009 р.в. та ГАЗ 3302, днз НОМЕР_11 2010 р.в.;

- наказу від 18.03.2016 року №10-з про зняття з обліку та продажу автомобіля Mersedes -Benz 609D, днз НОМЕР_7 1992 р.в.;

- наказу від 31.03.2016 року №11-з про зняття з обліку та продажу автомобіля ГАЗ 3302, днз НОМЕР_8 2010 р.в.;

- наказу від 12.04.2016 року №7-з про зняття з обліку та продажу двох автомобілів ГАЗ 3302, днз НОМЕР_9 2010 р.в. та ГАЗ 3302, днз НОМЕР_10 2009 р.в.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 14.02.2019 у справі №917/1272/18 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Саната 777" про визнання недійсними наказів ТОВ "Саната 777" відмовлено повністю.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 14.02.2019 у справі №917/1272/18 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Саната 777" про визнання недійсними наказів ТОВ "Саната 777" повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду суперечать наявним у справі доказам. Зазначає, що судом не наведено жодних аргументів та не вказано на підставі якої норми права позовна заява про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобілів є більш ефективним способом захисту порушених прав позивача ніж позовна заява про визнання недійсним наказів ТОВ "Саната 777" про зняття з обліку і продаж таких автомобілів.

Водночас, зазначає, що про те, що при пред'явленні позову керувався положенням п.2 статті 14 ГПК України, відповідно до якого учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення господарського суду Полтавської області від 14.02.2019 у справі №917/1272/18 та призначено її до розгляду на 09.04.2019.

В судове засідання 09.04.2019 з'явився представник позивача, який підтримує свою апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Відповідач та треті особи не скористались своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Відповідач та треті особи був належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, однак, наданими їм процесуальними правами не скористались та в судове засідання не з'явились, своїх повноважних представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили.

На електронну пошту суду надійшов скан клопотання про відкладення розгляду справи.

Дослідивши вказаний документ, судова колегія встановила, що воно не містить електронного цифрового підпису.

Згідно зі ст. 5 Закону, електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов'язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Ст. 6 Закону передбачає можливість використання електронного підпису, але не встановлено його обов'язковості.

Водночас у ст. 7 встановлено, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов'язковими реквізитами, в тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Що за своїм змістом відносить електронний підпис до обов'язкових реквізитів електронного документа.

П. 1.5.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України передбачено, що електронний лист є офіційним, якщо містить вкладення з текстом офіційного документа у вигляді файлу, скріпленого електронним цифровим підписом.

П. 1.5.17. зазначеної Інструкції роз'яснено, що документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа у паперовій формі.

Відповідно до ст. 4 вказаного Закону, електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб'єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Отже, з надісланого на електронну адресу Східного апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи неможливо ідентифікувати підписувача та підтвердити цілісність вкладеного файлу.

З урахуванням викладеного, у суду відсутні правові підстави для розгляду станом на 09.04.2019 клопотання про відкладення розгляду справи від 08.04.2019 надісланого на електронну адресу суду, оскільки такий електронний документ не має юридичної сили і статусу офіційного документа.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю відповідача та третіх осіб.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні уповноваженого представника позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в липні 2018 року Позивач отримав постанову від 25.05.2018р. про закриття кримінального провадження, відіслану на адресу Позивача супровідним листом від 18.07.2018р. №24/к-971. Саме із цієї постанови Позивач вперше в липні 2018 року дізнався про існування оскаржуваних наказів, оскільки до цього жодних документів від ТОВ "Саната 777", в тому числі щодо продажу автомобілів, Позивач не отримував. Вказана обставина, на думку Позивача, є у відповідності до вимог п.5 ст.267 Цивільного кодексу України від 16.01.2003р. №435-IV достатньою та вагомою підставою, котра засвідчує поважність пропуску строків позовної давності щодо оскарження 4 (чотирьох) наказів, виданих у лютому та березні 2015 року.

В п.10.7 статуту ТОВ "Саната 777" обумовлено правило, згідно із котрим "Директор без попереднього погодження Загальними Зборами Учасників, за котре проголосують не менше 70 % голосів від загальної кількості всіх учасників, не вправі укладати договори, за котрими Товариство зобов'язане продати основні засоби, нерухомість, земельні ділянки та виробниче обладнання, належне Товариству ".

За твердженням позивача, виконавчий орган ТОВ "Саната 777" без згоди вищого органу управління Товариства та в супереч вимогам законодавства України відчужив транспортні засоби.

З посиланням на ст.145 Цивільного кодексу України, ст.62 Закону України "Про господарські товариства" від 19.09.1991р. №1576-ХІІ позивач просив суд визнати поважним причини пропуску строків позовної давності та захистити порушене право позивача шляхом визнання недійсними наказів ТОВ "Саната 777", а саме:

- наказ від 05.02.2015р. №4-з про зняття з обліку для продажу двох автомобілів ГАЗ 3302, днз НОМЕР_2009р.в. та ГАЗ 3302, днз НОМЕР_12 2007р.в.

- наказ від 25.02.2015р. №18-з про зняття з обліку для продажу автомобіля ГАЗ 33076 СПГ, днз НОМЕР_3 2005р.в.

- наказ від 27.02.2015р. №19-з (а) про зняття з обліку для продажу автомобіля ГАЗ 3307 днз НОМЕР_4 2005р.в.

- наказ від 10.03.2015р. (вихідний номер не зазначено) про зняття з обліку та продажу автомобіля ГАЗ 3302, днз НОМЕР_5 2006р.в.

- наказ від 23.02.2016р. №16з про зняття з обліку та продажу двох автомобілів ГАЗ 3302, днзВІ 1096 ВН 2009р.в. та ГАЗ 3302, днзНОМЕР_11 2010р.в.

- наказ від 18.03.2016р. №10-з про зняття з обліку та продажу автомобіля Mersedes- Benz 609D, днз НОМЕР_7, 1992р.в.

- наказ від 31.03.2015р. №11-з про зняття з обліку та продажу автомобіля ГАЗ 3302, днз НОМЕР_8 2010р.в.

- наказ від 12.04.2016р. №7-з про зняття з обліку та продажу двох автомобілів ГАЗ 3302, днз НОМЕР_9 2010р.в. та ГАЗ 3302, днз НОМЕР_10 2009р.в.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту не призведе до відновлення порушеного права, якщо таке право порушене.

Судом зазначено, що позивачем не доведено факту порушення його корпоративних прав оспорюваними наказами та не доведено яким чином і які його права відновляться внаслідок визнання їх недійсним, а тому суд відмовляє у задоволенні позову.

Проте, колегія суддів вважає помилковим такий висновок суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту поновлення порушеного права позивача.

Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов'язків в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (майнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 року Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права, колегія суддів відзначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно ч.1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст. 9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України".

Однак, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту" ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 р. передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов'язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов'язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов'язок розв'язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань.

Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним".

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Більше того, згідно Рекомендації Rec (2004) 6 - "орган", про який ідеться у статті 13 Конвенції, не обов'язково має бути судовим, але якщо він не є таким, то його повноваження і ті гарантії, які він надає, доцільно визначати з огляду на реальну ефективність засобу правового захисту, який він забезпечує; -"ефективність" "засобу правового захисту" в значенні статті 13 не залежить від визначеності позитивного для заявника результату; проте вона містить певну мінімальну вимогу щодо швидкості розгляду (абз. 5 та 6 розділу «Вступ», Рекомендації Rec (2004).

Таким чином, «ефективний спосіб правового захисту» - це обраний позивачем спосіб захисту, який останній вважає найефективнішим.

Як вказує позивач у своїй позовній заяві, оскаржувані накази, на підставі яких було знято з обліку автомобілі з метою їх подальшого продажу, було видано без попереднього погодження Загальними Зборами Учасників. За таких обставин, позивач зазначає, що вказані накази призвели до порушення його майнових прав, як учасника товариства.

Відтак, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з тієї підстави, що обраний позивачем спосіб захисту не призведе до відновлення порушеного права. На переконання колегії суддів, у даній справі саме такий спосіб захисту порушених прав позивача є ефективним.

Згідно зі ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

При вирішенні такого спору господарський суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому, особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Управління товариством також здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (стаття 97 ЦК України). За системним аналізом норм ЦК України (статті 99, 145, 147), ГК України (стаття 89), Закону України "Про господарські товариства" (статті 58, 59, 62, 63) виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов'язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) учасники товариства мають право зокрема брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України "Про господарські товариства" вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Відповідно до пункту 10.1 Статуту відповідача, управління поточною діяльністю Товариства здійснюється виконавчим органом - директором Товариства.

Згідно пункту 10.7 Статуту, директор без попереднього погодження Загальними Зборами Учасників, за котре проголосують не менше 70% голосів від загальної кількості всіх учасників, не вправі укладати договори, за котрими Товариство зобов'язане продати основні засоби, нерухомість, земельні ділянки та виробниче обладнання, належне Товариству.

Аналіз наведених норм матеріального права й статуту дають підстави для висновку, що одним із гарантованих прав учасника товариства є його участь в управлінні товариством через діяльність у вищому органі товариства - загальних зборах.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 05.02.2015 по 12.04.2016 директорами відповідача було видано вісім наказів про зняття з обліку автомобілів для продажу.

Матеріали справи не місять доказів, що вказані дії були погоджені Загальними Зборами Учасників.

Відтак, спірні накази порушують корпоративні права та законні інтереси ОСОБА_2 як учасника Товариства.

Проте, судова колегія враховує положення 10.7 Статуту, відповідно до якого директор без попереднього погодження Загальними Зборами Учасників не може укладати договори.

Саме дане положення Статуту є підставою позовних вимог ОСОБА_2.

Однак, позивачем оскаржуються накази, видані директором, а не укладені в подальшому правочини щодо відчуження основних засобів.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що позовні вимоги безпідставні та не підлягають задоволенню.

Згідно положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин, апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а мотивувальну частину рішення господарського суду Полтавської області від 14.02.2019 у справі №917/1272/18 в частині обґрунтування відмови в позові змінити, виклавши її в редакції мотивувальної частини цієї постанови, як зазначено вище. В решті рішення слід залишити без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені позивачем, у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, п.2, ч.1 ст.275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 14.02.2019 у справі №917/1272/18 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного Суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, через Східний апеляційний господарський суд або безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15.04.2019.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов