РІШЕННЯ

Іменем України

04 квітня 2019 року м. Чернігів

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Оленич Т. Г.

за участю секретаря судового засідання Хіловської І. Д.

розглянуто у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу №927/104/19

за позовом: АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК», вул. Грушевського, б.1Д, м. Київ, 01001; адреса для листування: 49027, м. Дніпро, а/с 1800

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Забарного Едуарда Володимировича, АДРЕСА_1

про стягнення 29288грн.30коп.

у присутності представників сторін:

від позивача: Чехман С.М. (довіреність №7683-К-О від 27.12.2016)

від відповідача: не з'явився

В судовому засіданні 04.04.2019 на підставі ч.1 ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 23733грн.99коп. заборгованості за кредитом, 1342грн.59коп. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість, 3000грн.00коп. заборгованості за відсотками у вигляді щомісячної комісії, 1211грн.72коп. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає про неналежне виконання боржником кредитних зобов'язань, що виникли у зв'язку з підписанням боржником через систему інтернет-клієнт-банкінгу із використанням електронного цифрового підпису Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги «КУБ», відповідно до якої відповідач приєднався до розділу 3.2.8. Умов та правил надання банківських послуг, які розміщенні на офіційному веб-сайті АТ КБ «ПРИВАТБАНК» http://privatbank.ua.

Відзив відповідачем на подано.

Про поважність причин ненадання відзиву на позов відповідач суд не повідомив. Враховуючи, що відзив не наданий відповідачем без поважних причин, суд відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України вирішує справу за наявними у ній матеріалами.

Відповідач в судове засідання не з'явився.

Як вбачається з матеріалів справи копія ухвали від 25.03.2019 про виклик відповідача в судове засідання, призначене на 04.04.2019 о 10год00хв., яка направлялась рекомендованим листом за штрихкодовим ідентифікатором 430 з повідомленням про вручення на адресу відповідача, зазначену у позовній заяві, яка співпадає із адресою місця проживання відповідача, що значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом 04.04.2019, а саме: АДРЕСА_1, повернута до суду неврученою адресату з відміткою оператора поштового зв'язку про причини повернення: «інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення».

Відповідно до ч.1, 3 ст.120 Господарського процесуального кодексу України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов'язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Порядок вручення судових рішень господарських судів врегульовано в ст.242 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно із ч.7 ст.120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

При цьому судом враховується, що в силу ч.1 ст.7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За приписами п.5 ч.4 ст.9 «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, такі відомості про фізичну особу - підприємця як місцезнаходження (місце проживання або інша адреса, за якою здійснюється зв'язок з фізичною особою - підприємцем).

При цьому в ч.6 ст.128 Господарського кодексу України встановлено обов'язок громадянина-підприємця повідомляти органи державної реєстрації про зміну його адреси, зазначеної в реєстраційних документах, предмета діяльності, інших суттєвих умов своєї підприємницької діяльності, що підлягають відображенню у реєстраційних документах.

Тобто, з аналізу наведеної норми вбачається, що на фізичну особу-підприємця покладено обов'язок повідомляти державного реєстратора про зміну свого місцезнаходження. Наслідки неповідомлення фізичною особою-підприємцем державного реєстратора про зміну його адреси, зазначеної в реєстраційних документах, в результаті чого не було внесено відповідні зміни до записів Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань покладаються на підприємця, оскільки за змістом ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Як зазначено вище копія ухвали про виклик відповідача в судове засідання, призначене на 04.04.2019 о 10год00хв., направлялась судом на адресу відповідача, зазначену у позовній заяві, яка співпадає із адресою місця проживання відповідача, що значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом 04.04.2019.

Аналіз вищенаведених норм права, зокрема, закріплених в ч.7 ст.120, ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України, свідчить, що у разі якщо судове рішення направлено судом особі за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, або за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, і повернуто підприємством зв'язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення, інші причини, які не дали змоги оператору поштового зв'язку виконати обов'язки, тощо, то вважається, що таке судове рішення вручене адресату.

При цьому суд звертає увагу, що згідно із ч.1 ст.9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

В силу ч.1, 3 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Як вбачається з даних Єдиного державного реєстру судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua), 25.03.2019 ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 25.03.2019 про виклик відповідача в судове засідання, призначене на 04.04.2019 о 10год.00хв. надіслано до цього Реєстру, 25.03.2019 - зареєстровано, а 27.03.2019 - оприлюднено в Реєстрі.

Крім того, інформація щодо дати надходження позовної заяви, складу суду, номеру справи, учасників справи та предмета позову, стадії розгляду справи, місця, дати і часу судового засідання є також відкритою та в силу вимог ч.3 ст.9 Господарського процесуального кодексу України оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України.

Таким чином, суд доходить висновку, що судом вжиті передбачені господарським процесом заходи щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання по розгляду справи.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи, з метою уникнення затягування вирішення спору, суд доходить висновку про можливість здійснення розгляду справи по суті за відсутності відповідача в судовому засіданні за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши в ході розгляду справи по суті пояснення та доводи позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

ПУБЛІЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ КОМЕРЦІЙНОМУ БАНКУ «ПРИВАТБАНК», унесеному до державного реєстру банків 19.03.1992 за №92, Національним банком України видано банківську ліцензію №22 від 05.10.2011 про право надання банківських послуг, визначених частиною третьою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Згідно з абз.5, 6 п.1.7 ст.1 Статуту АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» (нова редакція) (погоджено Національним банком України 11.06.2018; затверджено наказом Міністерства фінансів України (рішенням єдиного акціонера) від 21.05.2018 №519), згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року №519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК».

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (позивач у справі) є правонаступником всіх прав та зобов'язань ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК».

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що Фізичною особою-підприємцем Забарним Едуардом Володимировичем (відповідачем у справі) через систему інтернет-клієнт-банкінгу підписано із використанням електронного цифрового підпису Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання послуги «КУБ», відповідно до якої відповідач приєднався до розділу 3.2.8. Умов та правил надання банківських послуг, які розміщення на офіційному веб-сайті АТ КБ «ПРИВАТБАНК» http://privatbank.ua.

У такий спосіб, за твердженням позивача, 28.11.2017 між сторонами укладено кредитний договір, який за своєю правовою природою є договором приєднання та складається із вищевказаних Анкети-заяви та Умов.

Позивач вказує, що на виконання договору ним 01.12.2017 було перераховано на поточний рахунок відповідача кредитні кошти у розмірі 50000грн.00коп.

В зв'язку з цим, позивач зазначає, що у відповідача виник обов'язок з повернення отриманого кредиту, сплати відсотків за його користування, комісії у встановлені договором строки.

Оскільки відповідач, за твердженням позивача, взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав, позивач просить стягнути з нього заборгованість за кредитом, відсотками та комісії в судовому порядку, а також застосувати до нього передбачені договором заходи відповідальності за прострочення виконання зобов'язання у вигляді пені.

Кредитні відносини, які, за твердженням позивача, виникли у зв'язку із підписанням відповідачем Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги «КУБ», регулюються нормами §2 «Кредит» глави 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, розмір процентів за користування кредитом, строк користування кредитними коштами та порядок їх сплати.

Про необхідність узгодження таких істотних умов кредитного договору зазначає у позовній заяві й позивач.

Водночас, аналіз наданої позивачем копії Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги «КУБ», на якій відсутня дата її складання (заповнення), свідчить, що в ній відсутня така істотна умова кредитного договору як сума кредиту. При цьому, в п.1.2. вказаної Анкети-заяви зазначено, що розмір кредиту визначається ПриватБанком, вказується в профайлі позичальника на сайті kub.pb.ua.

Будь-яких доказів на підтвердження визначення в профайлі позичальника (відповідача у справі) суми кредиту позивач суду не надав.

Таким чином суд доходить висновку, що позивачем не доведено факту узгодження з відповідачем як позичальником, суми кредиту, яку банк зобов'язався надати відповідачу.

Що стосується доданого позивачем до позовної заяви витягу з «Умов та правил надання банківських послуг», до яких, за твердженням позивача, відповідач приєднався через систему інтернет-клієнт-банкінгу шляхом підписання із використанням електронного цифрового підпису Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання послуг «КУБ», то суд вважає за необхідне зазначити, що вказаний витяг не містить будь-якої інформації щодо затвердження цих Умов та правил уповноваженим органом управління банком, дати їх затвердження, а також доказів існування Умов та правил саме в цій редакції, яка міститься у витягу, на 28.11.2017.

Відтак наявний у матеріалах справи витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки позивачем не доведено, що вони існували станом на 28.11.2017 (на дату, повідомлену позивачем, як дату накладання електронного цифрового підпису відповідача на Анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання послуги «КУБ») в редакції, яка надана до справи, та на його підстави неможливо встановити чи саме ці Умови та правила розумів відповідач, підписуючи Анкету-заяву.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу, що Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання послуги «КУБ» не містить дату її складання, що позбавляє суд можливості беззаперечно встановити факт об'єктивності перевірки накладення 28.11.2017 електронного цифрового підпису відповідача саме на цій Анкеті-заяви.

Крім того, надані позивачем виписка та меморіальний ордер від 01.12.2017 (а.с.26) не можуть бути прийняті судом як докази надання позивачем відповідачу кредиту у розмірі 50000грн.00коп., оскільки Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання послуги «КУБ» не містить відомостей про рахунок, на який банком будуть перераховуватись кредитні кошти, а доказів відкриття вказаного в цих банківських документах рахунку саме на ім'я Фізичної особи-підприємця Забарного Едуарда Володимировича позивачем в ході розгляду справи в суді першої інстанції не надано.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1, 3, 4 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору.

При цьому, в силу ч.1, 2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч.1 ст.77, ст.78, ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В частині 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що учасники справи зобов'язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності полягає у виявленні у змагальній формі ініціативи та активності сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при здійсненні процесуальних прав та виконанні обов'язків по визначенню кола обставин, які мають значення для вирішення справи та по збиранню, дослідженню і оцінці доказів, які підтверджують або спростовують ці обставини. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи та передбачає покладення тягаря доказування та обов'язку збирання доказів на сторони, покладення на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень.

З наведеного вбачається, що обов'язок доказування правомірності заявлених позовних вимог законодавством покладено саме на позивача. Якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом, то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №910/963/17.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позивачем не надано належних, достатніх та достовірних доказів, які б підтвердили наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування: факт надання позивачем саме відповідачу грошових коштів (кредиту) саме в узгодженому між сторонами розмірі - 50000грн.00коп., та на яких умовах відповідачу могли бути надані ці грошові кошти в користування, тобто зміст зобов'язання, строки виконання обов'язків.

Відповідно до ч.1, 2 ст.14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

З огляду на вищевикладене суд доходить висновку про недоведеність позивачем своїх вимог, в зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю.

Згідно із ч.1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір, сплачений позивачем за подання даного позову до господарського суду, покладається в повному обсязі на позивача, тобто не підлягає йому відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст.73, 74, 76, 77, 78, 129, 165, 233, 237, 238, 240, 241, 252, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (вул. Грушевського, б.1Д, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 14360570) до Фізичної особи-підприємця Забарного Едуарда Володимировича (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) про стягнення 29288грн.30коп. відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п.п.17.5 п.17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 09 квітня 2019 року.

Суддя Т. Г. Оленич