ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2019 р. м. Київ Справа № 911/312/19

Суддя: Грабець С.Ю.

Секретар судового засідання: Абрамова В.Д.

Суд, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНД МЕТА"

до товариства з обмеженою відповідальністю "АСТЕРС ГРУП"

про стягнення заборгованості в сумі 36 324,33 грн.,

за участю представника:

позивача: не з'явився;

відповідача: ОСОБА_1 (ордер, серії КВ №068277, від 02.01.2019 року),

ВСТАНОВИВ:

30 січня 2019 року до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНД МЕТА" (далі позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю "АСТЕРС ГРУП" (далі відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 36 324,33 грн.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на порушення відповідачем умов договору №1І033607 від 25.04.2016 року, згідно з якими позивач зобовязувався поставити відповідачу товар, а відповідач зобовязувався його прийняти і оплатити.

Відповідач товар, поставлений позивачем, оплатив частково.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 36 324,33 грн.

Ухвалою суду від 30.01.2019 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання на 27 лютого 2019 року.

12 лютого року на адресу Господарського суду Київської області від представника позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали Господарського суду Київської області від 30.01.2019 року.

27 лютого 2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 25.02.3019 року.

27 лютого 2019 року представник позивача в засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала.

Ухвалою суду від 27.02.2019 року підготовче засідання відкладено на 20 березня 2019 року.

28 лютого 2019 року на електронну адресу Господарського суду Київської області представник позивача направив клопотання про участь у засіданні в режимі відеоконференції, у задоволенні якого судом було відмовлено.

11 березня 2019 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник позивача подав пояснення щодо обставин справи та відповідь на відзив від 07.03.2019 року.

20 березня 2018 року представник позивача подав клопотання про долучення до матеріалів справи документів, яке підлягало задоволенню судом.

20 березня 2018 року представник позивача в засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала.

Ухвалою суду від 20.03.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 03 квітня 2019 року.

20 березня 2019 року на електронну адресу Господарського суду Київської області представник позивача направив клопотання про участь у засіданні в режимі відеоконференції, в задоволенні якого судом було відмовлено.

01 квітня 2019 року через канцелярію Господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, яке підлягало задоволенню судом.

03 квітня 2019 року представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала.

Представник позивача у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків:

25 квітня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю "ГРАНД МЕТА" (далі позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "АСТЕРС ГРУП" (далі відповідач) був укладений договір №1І033607 (далі договір №1), згідно з умовами якого позивач зобовязувався поставити відповідачу товар, а відповідач зобовязувався його прийняти і оплатити.

Відповідно до п. 1 ст. 264 Господарського кодексу України, матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб'єктів господарювання, здійснюються суб'єктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом, також на основі договорів купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 3 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з ч. 1 ст. 266 Господарського кодексу України, предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 266 Господарського кодексу України, загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 ст. 267 Господарського кодексу України встановлено, що строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з п. 3.1 договору №1, товар поставляється позивачем у відповідності з замовленням відповідача по асортименту, кількості та цінам в строк, зазначений в замовленні.

Відповідно до п. 3.6 договору №1, позивач при поставці відповідної партії товару передає відповідачу наступну супровідну документацію: - накладні, в яких повинно бути чітко зазначена кількість відвантаженого товару, ціна за одиницю товару без ПДВ, вартість без ПДВ, сума ПДВ, загальна вартість з ПДВ, а також номер податкової накладної, сформованої під дану поставку. Одиницею виміру кількості товару вважається одиниця виміру товару для продажу його кінцевому споживачеві в магазинах відповідача ("шт." для штучного товару, "кг" для вагового). Позивач несе відповідальність за арифметичні помилки в накладних; - товарно-транспорті накладні; належним чином завірені копії посвідчення якості, ветеринарних свідоцтв чи довідок (для товарів тваринного походження), сертифікатів відповідності, в разі необхідності сертифікат про визнання іноземного сертифікату, гігієнічні висновки (для товарів, що не підлягають обовязковій сертифікації), інструкції з використання, гарантійні сертифікати, технічні паспорти тощо, що вимагається відповідно до законодавства України для оптової чи роздрібної торгівлі; - погоджений з відповідачем примірник замовлення. Податкова накладна повинна бути зареєстрована в ЕРПН протягом 15 календарних днів. Зазначені документи мають бути складені українською мовою та надані в оригіналах чи належним чином посвідчених копіях.

Пунктом 5.1 договору №1 встановлено, що перехід права власності на товар від позивача до відповідача здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 189 Господарського кодексу України, ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Відповідно до ч. 2 ст. 189 Господарського кодексу України, ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Згідно з п. 7.1 договору №1, відповідач оплачує товар, що поставляється, за цінами, погодженими сторонами в специфікації та підтвердженими у накладних. Ціна на товар в специфікації вказується в гривнях. Ціна повинна відповідати законодавству України та включати не більше 2-х знаків після коми (Ціна без ПДВ та з ПДВ).

Відповідно до п. 7.8 договору №1, загальна сума цього договору складається з суми накладних, по яким була здійснена поставка товару.

Згідно з п. 7.9 договору №1, оплата за товар здійснюється щосереди в українській національній валюті гривні в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача через 120 (сто двадцять) дні(ів) з моменту приймання-передачі товару та підписання накладної про прийняття товару. У випадку, якщо день оплати (середа) випадає на вихідний чи святковий день, то оплати здійснюються найближчої середи, яка є робочим днем. При цьому сторони домовились про те, що відповідач здійснює оплату поставленого товару тільки у випадку, якщо сума за розрахунковий період буде складати не менше, ніж 500,00 (пятсот) грн. з кожного магазину.

Відповідно до п. 7.13 договору №1, не рідше ніж кожні три місяці, з моменту укладення цього договору, сторони зобовязані підписувати акти звірки взаєморозрахунків. Акти звірки розрахунків по цьому договору підписуються не пізніше кожного 30 числа першого місяця наступного кварталу.

Згідно з п. 10.1 договору №1, даний договір набирає силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2021 року.

Також, 25 квітня 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання логістичних послуг №Л1І033607 (далі договір №2), згідно з умовами якого позивач доручав відповідачу, а відповідач зобовязувався надати позивачу за плату логістичні послуги, вказані в п. 1.2 даного договору, стосовно товарів, поставлених позивачем згідно з договором поставки №1І033607 від 25.04.2016 року до розподільчого центру відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору №1 позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на суму 6 864,48 грн., про що сторонами підписана видаткова накладна №493 від 25 червня 2018 року, копія якої долучена до матеріалів справи.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач товар, поставлений позивачем на суму 6 864,48 грн. не оплатив, що підтверджується актом перевірки розрахунків від 13.07.2018 року, копія якої долучена до матеріалів справи.

Сторонами було погоджено, що відповідачем товар оплачується щосереди через 120 днів з моменту приймання-передачі товару та підписання накладних.

Так, товар, поставлений позивачем відповідачу, повинен був бути оплачений не пізніше, ніж 23 жовтня 2018 року.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України, сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов'язковими згідно із законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України, особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії чи позову.

Пунктом 11.2 договору встановлено, що сторони домовились про обовязкове застосування заходів досудового врегулювання господарських спорів. Пред'явлення претензій, їх розгляд та надання відповіді здійснюються в порядку та строки, зазначені в розділі ІІ "Досудове врегулювання господарських спорів" Господарського процесуального кодексу України.

З метою досудового врегулювання спору, позивач направив на адресу відповідача претензію №1/114 від 14.01.2019 року з вимогою оплатити заборгованість.

Відповідач відповіді на претензію №1/114 від 14.01.2019 року не надав, заборгованість не оплатив.

У звязку з цим, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 6 864,48 грн. основного боргу.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "ОСОБА_1 проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що рівність сторін вимагає "справедливого балансу між сторонами", і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом.

27 лютого 2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 25.02.3019 року, в якому представник відповідача проти боргу перед позивачем заперечувала, послалась на те, що видаткові накладні, які підтверджують поставку товару позивачем відповідачу, оформлені з порушенням встановлених законодавством вимог, а акт звірки, на який послався представник позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог, не може підтверджувати обовязок відповідача щодо сплати боргу перед позивачем в сумі 6 864,48 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Документів, що підтверджували б наявність у відповідача претензій щодо предмету, якості або кількості переданого позивачем товару, а також документів, що підтверджували б оплату боргу перед позивачем, представник відповідача суду не надала.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Так, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 6 864,48 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім стягнення основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача за період з 25.10.2018 року до 28.01.2019 року три проценти річних у розмірі 54,16 грн. та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 7 016,27 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, сплата трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Три проценти річних за видатковою накладною №493 від 25 червня 2018 року, враховуючи період заборгованості з 25.10.2018 року до 28.01.2019 року, складає 96 днів, тому три проценти річних від суми 6 864,48 грн. становлять 54,16 грн.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Так, сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, за видатковою накладною №493 від 25 червня 2018 року: за листопад 2018 року 101,4% (УК №235 від 12.12.2018 року); за грудень 2018 року 100,8% (УК №6 від 11.01.2019 року); за січень 2019 року 101,0% (УК №28 від 12.12.2019 року), від суми 6 864,48 грн., складає 219,66 грн. (за розрахунком суду).

Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 3 719,93 грн. за період з 13.09.2018 року до 26.12.2018 року та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 25 533,97 грн., за період з 22.08.2018 року до 26.12.2018 року.

Вищевказані суми позивач просив стягнути з відповідача на підставі видаткових накладних №183 від 28.03.2018 року, №186 від 28.03.2018 року, №197 від 04.04.2018 року та №231 від 18.04.2018 року, які були предметом дослідження в іншій судовій справі, а саме №911/2041/18, рішенням по якій із відповідача стягнуто на користь позивача 431 039,10 грн. основного боргу та 1 375,27 грн. трьох процентів річних.

Так, вищевказані вимоги позивача не можуть бути задоволені, оскільки видаткові накладні, на підставі яких позивач просив суд стягнути заборгованість, не були предметом дослідження в цьому судовому провадженні.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача 4 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України, представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, 15 січня 2019 року між адвокатським бюро ОСОБА_2 в особі керуючого бюро адвоката ОСОБА_2 (представник) та товариством з обмеженою відповідальністю "ГРАНД МЕТА" (клієнт) був укладений договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого, клієнт доручає, а представник бере на себе зобовязання надати клієнту комплексні юридичні та консультаційні послуги правового характеру, які стосуються представництва та захисту його прав та інтересів у Господарському суді Київської області в судовій справі за позовом до ТОВ "АСТЕРС ГРУП" про стягнення заборгованості за договором від 25.04.2016 р. №1І033607, що включає в себе: надання консультаційних послуг щодо формування правової позиції по справі, підготовка процесуальних документів (позовної заяви, пояснень, клопотань, заяв і т.п.); надання порад правового характеру щодо тактики поведінки під час судового розгляду; ведення справи в суді першої інстанції.

У якості доказу надання юридичних послуг та понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн., адвокатом ОСОБА_2 до матеріалів справи долучено детальний опис робіт виконаних адвокатом від 07.03.2019 року, копію рахунка фактури № СФ-0000002 від 15 січня 2019 року, копію банківської виписки по рахунку, з яких вбачається, що вищевказані послуги оплачені позивачем у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч. 1 ст. 173, п. 3 ч. 1 ст. 174, ч. ч. 2, 3 ст. 180, ч. ч. 1, 2 ст. 189, ч. ч. 1, 7 ст. 193, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 216, ст. 218, ч. 1 ст. 230, ч. 6 ст. 231, ч. 6 ст. 232, ч. 1 ст. 264, ч. 1 ст. 265, ч. ч. 1, 2 ст. 266, ч. 2 ст. 267 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 530, ч. ч. 1, 3 ст. 549, ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 612, ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 3, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст. 7, ч. ч. 1, 2, 4 ст. 11, ст. 12, ч. ч. 3, 4 ст. 13, ст. ст. 14 - 15, ст. 16, ст. 18, ст. 19, ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74, ч. 1 ст. 75, ст. 86, ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123, ч. ч. 2, 3, 4 ст. 126, п. 2 ч. 1, п. 3 ч. 4 ст. 129, ч. ч. 1, 2 ст. 222, ст. 223, ч. 3 ст. 232, ст. 233, ст. 236, ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовільнити частково позов товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНД МЕТА" до товариства з обмеженою відповідальністю "АСТЕРС ГРУП" про стягнення заборгованості в сумі 36 324,33 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "АСТЕРС ГРУП" (08205, Київська область, місто Ірпінь, вулиця Лісова, будинок 6-Г, ідентифікаційний код 35995595) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНД МЕТА" (40021, Сумська область, місто Суми, вулиця Герасима Кондратьєва, будинок 168, ідентифікаційний код 37970724) 6 864,48 грн. (шість тисяч вісімсот шістдесят чотири грн. 48 коп.) основного боргу; 54,16 грн. (пятдесят чотири грн. 16 коп.) трьох процентів річних; 219,66 грн. (двісті девятнадцять грн. 66 коп.) суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції; 2 000,00 грн. (дві тисячі грн. 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу; 377,51 грн. (триста сімдесят сім грн. 51 коп.) витрат на сплату судового збору.

Відмовити в іншій частині позову.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 12.04.2019 року.

Суддя С. Грабець