ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"04" квітня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2945/18
Господарський суд Одеської області у складі:

судді Цісельського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Бачур А.В.,

за участю предстаників:

прокурора: Кірющенко А.В. згідно посвідчення

позивача 1 : не зявився

позивача 2 : ОСОБА_1 згідно довіреності

відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Одеської області (вул. Пушкінська, 3 м. Одеса, 65026) в інтересах держави в особі: Серпневського навчально виховного комплексу "Загальноосвітня школа I-III ступенів дошкільний навчальний заклад" Тарутинської районної ради Одеської області (68522, Одеська обл., Тарутинський р-н., смт. Серпневе, вул. Молодіжна, буд. 122), Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатана, буд 83) до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОСВЄТ" (68522, Одеська обл., Тарутинський р-н., смт. Серпневе, вул. Кравченко, буд. 4)

про визнання недійсним договорів та повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Одеської області (надалі прокурор) звернувся до Господарського суду із позовною заявою в інтересах держави в особі Серпневського навчально виховного комплексу "Загальноосвітня школа I-III ступенів дошкільний навчальний заклад" Тарутинської районної ради Одеської області, Головного управління Держгеокадастру в Одеській області до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Украгросвєт" в якому просив суд про: 1) визнання недійсним договору по сумісну діяльність від 01.01.2018р., укладеного між Серпневським навчально виховного комплексом "Загальноосвітня школа I-III ступенів дошкільний навчальний заклад" Тарутинської районної ради Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Украгросвєт", 2) зобовязання Товариству з обмеженою відповідальністю "Украгросвєт", звільнити земельну ділянку площею 100,00 га вартістю 3116766,00грн., розташовану на території Серпнівської селищної ради Тарутинського району Одеської області та повернути її Серпневському навчально-виховному комплексу "Загальноосвітня школа I-III ступенів дошкільний навчальний заклад" Тарутинської районної ради Одеської області за актом прийому-передачі.

Свої позовні вимоги прокурор обґрунтував наступним.

Відповідно до чинної редакції Статуту Серпневського навчально-виховному комплексу "Загальноосвітня школа I-III ступенів дошкільний навчальний заклад" Тарутинської районної ради Одеської області (надалі Серпневський НВК), затвердженого розпорядженням голови Тарутинської районної ради №32/2017-РР від 14.06.2017р., він є комунальним навчальним закладом, засновником (власником) якого є Тарутинська районна рада.

Згідно п. 10.1 Статуту Серпневського НВК матеріально-технічна база навчального закладу складається з будівель, споруд, земельних ділянок, комунікацій, інвентарю, обладнання, транспортних засобів, службового житла, інших матеріальних цінностей, вартість яких відображена у балансі Серпневського НВК або централізованої бухгалтерії, яка обслуговує навчальний заклад.

На підставі державного акту на право постійного користування землею серії ЯЯ № 205642 від 06.09.2005р., у постійному користуванні Серпневського НВК перебуває земельна ділянка площею 100,00га, розташована на території Серпнівської селищної ради Тарутинського району Одеської області. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів за №1. Вказану земельну ділянку сільськогосподарського призначення надано навчальному закладу "для ведення дослідних і навчальних цілей".

Встановлено, що між Серпневським НВК та ТОВ "Украгросвєт" 01.01.2018р. укладено договір про сумісну діяльність (без №).

Згідно пункту 1.3 договору Серпневський НВК надає земельну ділянку в постійне користування загальною площею 100,00га для вирощування сільськогосподарських культур.

Також відповідно до п. 2.1 договору Серпневський НВК зобовязується надати вказану земельну ділянку та не втручатись в сільськогосподарське виробництво, яке здійснюється підприємством на визначених землях.

ТОВ "Украгросвєт" зобовязується вирощувати на землях, наданих навчальним закладом для діяльності сільськогосподарські культури, використовуючи при цьому прогресивні методи і технології, самостійно і за свої кошти закуповувати необхідні насіння, паливо, добрива і засоби захисту рослин, наймати необхідну кількість працівників і оплачувати їх діяльність, при проведенні сільськогосподарських робіт використовувати свою сільськогосподарську техніку або самостійно орендувати її (пункт 2.2 договору).

Пунктом 3.2 договору передбачено, що перерахування належної частки прибутку навчальному закладу проводиться поквартально протягом року.

Згідно п.3.3 договору за несвоєчасне перерахування належної долі прибутку з вини підприємства, воно сплачує закладу понад належну суму боргу пеню у розмірі 0,3% від неперерахованої суми за кожен день прострочення.

Вказаний договір укладено терміном на сім років сільськогосподарського виробництва. Після закінчення строку дії договору підприємство має переважне право поновити його на новий строк, для чого повідомити навчальний заклад за 30днів до закінчення дії договору про намір продовжувати дію договору (п.20).

Факт передачі земельної ділянки за спірним договором підтверджується складеним актом передачі земельних ділянок від 01.01.2018р., який є невідємною частиною договору, відповідно до якого Серпневський НВК передав, а ТОВ "Украгросвєт" прийняв в оренду на 7 років земельну ділянку площею 100,00га ріллі, розташовану на території Серпневської селищної ради Тарутинського району, для ведення сільськогосподарського виробництва.

Аналіз положень спірного договору та фактичні відносини, що склалися на підставі спірного договору, на думку прокурора не відповідають умовам спільної діяльності, передбаченим ст. ст. 1130-1134 ЦК України.

Відповідно до приписів ЦК України, істотними умовами для договорів про спільну діяльність є: досягнута домовленість сторін діяти спільно з метою отримання прибутку; дотримана письмова форма договору; визначено вклади сторін; визначено грошову оцінку вкладів учасників за домовленістю сторін; визначено, що ведення бухгалтерського обліку покладено на одну зі сторін; передбачено умови ведення спільних справ; передбачено право учасника на інформацію; визначено порядок відшкодування збитків та шкоди; визначено порядок розподілу прибутку, що відповідає вимогам чинного законодавства (ст. ст. 1130, 1131, 1133, 1134, 1135, 1136, 1137, 1139 ЦК України). Проте, вказані ознаки договору про спільну діяльність відсутні в оспорюваних договорах.

Отже, враховуючи вищенаведені законодавчі приписи прокурор вказує, що за своєю суттю спільна діяльність на основі договору є договірною формою об'єднання осіб для досягнення спільної мети.

Спірний договір не є договором про спільну діяльність, так як всупереч положенням статей 1130-1134 ЦК України, його умовами та первинними документами щодо його виконання не підтверджується наявність спільної мети сторін на спільний обробіток земельної ділянки, об'єднання зусиль та певних внесків сторін для досягнення певних господарських цілей, наведених в предметі договору, кінцевої мети та діяльності сторін в досягненні результату співпраці, внаслідок якого сторони отримують прибуток від спільної діяльності, що підлягає розподілу відповідно до умов договору, розмір його та пропорційні частки, право спільної власності на плоди, продукцію, доходи від спільної діяльності.

Аналізуючи зміст угоди прокурор дійшов до висновку, що ТОВ "Украгросвєт" виконує роботи з обробітку земельної ділянки навчального закладу та здійснює оплату за її використання, тобто Серпневський НВК фактично передав ТОВ "Украгросвєт" у платне користування земельну ділянку, при цьому не уклавши договору оренди земельної ділянки відповідно до вимог Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі".

При цьому в якості обґрунтування прокурор посилається на наступні норми законодавства України.

Згідно зі ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Аналогічні норми визначені ст. 13 Закону України "Про оренду землі".

Відповідно до ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами такого договору є: обєкт оренди; строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Кожна зі спірних угод містить всі істотні умови, передбачені ст. 15 Закону України "Про оренду землі", а саме: обєкт оренди (земля та її розмір), строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, яка залежить від нормативно-грошової оцінки землі, спосіб та умови розрахунків, строків, порядку її внесення, відповідальності сторін за несплату коштів у вигляді пені. При цьому для договору про спільну діяльність, в силу положень законодавства, розмір нормативної грошової оцінки землі не має жодного правового значення.

Частиною 4 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що невід'ємною частиною договору оренди землі є у тому числі акт приймання- передачі об'єкта оренди.

Таким чином, прокурор вважає, що зазначений договір про сумісну діяльність є удаваними та містить ознаки іншого правочину - договору оренди земельної ділянки. Отже, умови спірного договору свідчать, що за своєю правовою природою він є саме договором оренди землі, укладення якого регулюється Законом України "Про оренду землі" та Земельним кодексом України.

Прокурор у позові також зазначає, що ТОВ "Украгросвєт" фактично користується, володіє та експлуатує земельні ділянки за рахунок власної техніки, обладнання, інвентарю, паливно-мастильних матеріалів, насіннєвих матеріалів, мінеральних добрив, засобів рослин, відповідних спеціалістів, працівників та сплачує плату за її експлуатацію та користування Серпневському НВК. Тобто, фактичний об'єкт договору - земельну ділянку навчального закладу передано у строкове платне користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, прокурор вважає, що до спірного правочину підлягають застосуванню відповідні правила, встановлені для укладання договорів оренди землі, передбачені Законом України "Про оренду землі" та Земельного кодексу України.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Частина 1 ст. 78 Земельного кодексу України визначає, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Частиною 1 ст. 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права землекористувачів визначені ст. 95 ЗК України. Відповідно до частини 1 ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом.

Прокурор вважає, що спірний договір свідчать про те, що, передавши ТОВ "Украгросвєт" земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, Серпневський НВК відхилився від права самостійного господарювання на земельній ділянці та надав право її обробки та збору врожаю іншому субєкту господарювання.

За приписами ст. 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

Згідно зі ст. 122 ЗК України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: ведення водного господарства; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва.

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Отже, Серпневський НВК не наділений повноваженнями на надання земельної ділянки в оренду. Таким чином, договір про сумісну діяльність від 01.01.2018р. не відповідає вимогам ст.ст. 92, 93 ЗК України.

Статтею 124 ЗК України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч. ч. 2, 3 ст. 134 цього Кодексу.

Отже, сторонами оспорюваного договору не дотримано встановлений нормами земельного законодавства порядок щодо передачі в оренду спірної земельної ділянки. У порушення ст. ст. 92, 122, 124, 125 ЗК України, ст. 16 Закону України "Про оренду землі" при укладенні спірного договору рішення відповідного органу виконавчої влади не приймалися, аукціон не проводився.

З огляду на викладене, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005, прокурор зазначає, що Серпневський НВК, як постійний користувач земельної ділянки, не наділений повноваженнями на передання земельної ділянки у платне користування іншій особі, що повязано із особливостями права постійного користування у порівнянні із правом оренди.

Таким чином, прокурор вважає, що враховуючи законодавчі вимоги до даної категорії правочинів, оспорюваний договір про сумісну діяльність від 01.01.2018р. є удаваним договором та укладеним особою, яка не наділена в силу законодавчих приписів, відповідними повноваженнями на його укладання.

Окрім цього, прокурор посилається на висновки, зроблені об'єднаною палатою КГС ВС 15.06.2018р. у справі № 906/164/17, де Верховний Суд дійшов висновку, що об'єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти.

Відповідно до ч. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту" обєкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 Закону України "Про освіту" передача в управління приватним партнерам в оренду, в концесію, в оперативне управління тощо рухомого та/або нерухомого державного та/або комунального майна, у тому числі земельних ділянок, забороняється.

Прокурор вказує, що земельна ділянка площею 100,00га, передана навчальному закладу у постійне користування, належить до об'єктів освіти і відповідно до ст. ст. 80, 81 Закону України "Про освіту", не може використовуватися не за призначенням та передаватись в оренду для діяльності не пов'язаної з навчально-виховним процесом.

З огляду на викладене, на думку прокурора, удаваний правочин - договір про сумісну діяльність від 01.01.2018р. укладений із порушенням приписів ст. ст. 80, 81 Закону України "Про освіту", що також є підставою для визнання його недійсним.

Таким чином, договір про сумісну діяльність від 01.01.2018р. укладений між сторонами з порушенням вимог ст. ст.3, 15, 16, 21, 22 Закону України "Про оренду землі", ст.ст.80, 81 Закону України "Про освіту", що має наслідком необхідність визнання такого договору недійсними.

При цьому, прокурор посилається на ст.ст.203, 215, 216 ЦК України та на п.2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Згідно зі ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За таких обставин, земельна ділянка, яка була передана ТОВ "Украгросвєт" за договором про сумісну діяльність від 01.01.2018р. та за актом прийому-передачі від 01.01.2018р., на переконання прокурора, підлягають поверненню Серпневському НВК.

Стосовно наявності порушених прав держави в особі позивачів прокурор, вказує, що у звязку із тим, що ТОВ "Украгросвєт" незаконно, на думку прокурора, набуло право користування земельною ділянкою, даний позов заявлено в інтересах держави, з метою відновлення порушених прав користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 131 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Статтею 53 ГПУ України встановлено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999р. у справі № 3-рп/99 за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у встановленні законності використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності, яке здійснюється з порушенням вимог чинного законодавства.

Порушення інтересів держави у даному випадку полягає в тому, що спірний договір про сумісну діяльність укладено з грубим порушенням вимог законодавства, порушує встановлений законодавством порядок набуття та реалізації прав на землю, а також майнові інтереси держави щодо володіння, розпорядження та користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства у конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004р. категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення).

Оскільки земельна ділянка площею 100,00га знаходяться за межами населеного пункту, то відповідно до ч. 1 ст. 84 ЗК України та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" перебуває у державній власності.

Відповідно до ст. 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з п. 1 "Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015р. №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Пунктом 31 "Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру" передбачено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи. Територіальним органом центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин є Головне управління Держгеокадастру в Одеській області.

Згідно з п. 1, п.п. 13 п. 4 "Положення про Головне управління Держгеокадастру в Одеській області", затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03.02.2015р. №14, ГУ ДГК у Одеській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України.

Зважаючи на те, що ГУ ДГК в Одеській області, як розпорядник земель державної власності сільськогосподарського призначення та орган державного контролю у цій сфері та Серпневський НВК, як постійний користувач зазначеної земельної ділянки протягом тривалого часу не здійснюють захист інтересів держави та реалізацію наданих законом повноважень щодо визнання недійсним договору про сумісну діяльність, який укладено з порушеннями вимог чинного законодавства, що призводить до порушення майнових інтересів держави щодо володіння, розпорядження та користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення, вбачаються правові підстави для звернення прокурора з позовом до суду у межах своєї компетенції, передбаченої ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та ч. 2, 3 ст. 4 ГПК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2018р. справу №916/2945/18 (вх.№3168/18) було розподіллено до розгляду судді Цісельському О.В.

Ухвалою Господарського суду від 02.01.2018р. позовну заяву (вх.№3168/18 від 28.12.2018р.) було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Запропоновано заступнику обласного прокурора надати суду письмове обґрунтування щодо правових підстав звернення із позовом до суду в інтересах позивачів.

21.01.2019р. позивач 2 - ГУ ДГК в Одеській області надав суду письмові пояснення (вх.№1133/19) відповідно до яких позов прокурора підтримує та вважає, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсними, а земельна ділянка поверненню законному землекористувачу з нижченаведених підстав, зокрема.

По-перше, Земельний кодекс України (далі - ЗК України), вирізняє право власності та право користування землею. У свою чергу, право користування здійснюється у формі права постійного користування земельною ділянкою або оренди земельної ділянки.

Право постійного користування земелькою ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (стаття 92 ЗК України).

Таким чином, особа, яка користується землею на праві постійного користування, на відміну від власника, позбавлена права розпоряджатися землею, тобто укладати будь-які правочини спрямовані на передачу земельної ділянки чи іншим способом вирішувати подальшу долю землі.

Право розпорядження майном в силу статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виключно у власника, а не у постійного користувача.

В даному випадку, за умовами оспорюваного договору, Серпневський НВК передав у користування вищевказану земельну ділянку, тобто вчинив правочин, не маючи повноважень на його укладення.

Згідно статті 95 Земельного кодексу України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

ГУ ДЗК в Одеській області вказує, що "Право самостійно господарювати" підкреслює диспозитивність реалізації права самостійного господарювання безпосереднім землекористувачем, але не свідчить про можливість передачі права господарювання іншій особі, підкреслюючи, що таке господарювання має відбуватися самостійно. Зміст погоджених сторонами умов оспорюваного договору свідчить, що взявши на себе зобовязання надати у користування ТОВ "Украгросвєт" земельну ділянку та не втручатися в сільськогосподарське виробництво, яке здійснюється підприємством на визначених землях, за виключенням випадків порушення ним законодавства України, Серпневським НВК, передав право користування земельною ділянкою та всі права землекористувача, передбачені статтею 95 ЗК України. Серпневський НВК фактично усунувся від права самостійного господарювання на земельній ділянці та надав право обробки земельною ділянки і збору врожаю ТОВ "Украгросвєт".

Таким чином, право на обробку земель та збір врожаю, передбачене умовами оспорюваного договору, являє собою реалізацію правомочностей землекористувача щодо володіння та користування, які згідно статті 95 ЗК України складають право постійного користування.

Як вказує позивач - 2, право самостійного господарювання як право надане ч. 1 ст. 95 ЗК України, саме землекористувачеві, згідно умов оспорюваного договору використовується не землекористувачем, якому належать земельна ділянка на праві постійного користування - Серпневським НВК, а ТОВ "Украгросвєт", що суперечить вимогам вказаної норми права.

Таким чином, на думку ГУ ДЗК в Одеській області, оспорюваний договір про сумісну діяльність від 01.01.2018р., укладений між Серпневським НВК та ТОВ "Украгросвєт" суперечать вимогам статей 92, 95 ЗК України.

По-друге, укладений між Серпневським НВК та ТОВ "Украгросвєт" оспорюваний договір за змістом є фактично договорам оренди.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.

Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (частини 1, 2 статті 1131 ЦК України).

Позивач - 2 вказує, що на підставі аналізу ст. 1130 ЦК України та положень спірного договору він дійшов висновку, що оспорюваний договір не може вважатись договором про спільну діяльність, оскільки: Серпневський НВК фактично передав земельну ділянку, права розпоряджатися якою не має; жодної спільної господарської мети сторони не мали, позаяк лише ТОВ "Украгросвєт" здійснювало господарську діяльність на земельній ділянці, що перебуває в постійному користуванні Серпневського НВК, і лише ТОВ "Украгросвєт" отримувало вигоду у вигляді виробленої сільгосппродукції; будь-яких прав на вироблену сільгосппродукцію Серпневський НВК не набував, а отримував від ТОВ "Украгросвєт" лише фіксовану грошову суму; договором не визначені вклади сторін (їх частки), які вони обєднують для здійснення спільної діяльності, що в силу приписів ст.ст. 1137, 1138, 1139 ЦК України є визначальним при розподілі прибутку, спільних витрат, збитків та відповідальності за спільними зобов'язаннями.

Як вбачається з умов оспорюваного договору, основною його ознакою є платне володіння та користування земельною ділянкою на протязі визначеного строку. Хоча в договорі сторони і домовилися діяти спільно, проте в підпункті 2.1 пункту 2 договорів Серпневський НВК зобовязується не втручатися в сільськогосподарське виробництво, яке здійснюється ТОВ "Украгросвєт". Таким чином, як наслідок, метою укладення даного договору є лише надання у користування земельної ділянки ТОВ "Украгросвєт" та отримання Серпневським НВК за користування плати.

Виходячи зі змісту спірного договору, ТОВ "Украгросвєт" виконує роботи з обробки земельної ділянки Серпневського НВК та здійснює оплату, що суперечить вимогам статей 837, 901 ЦК України, які передбачають, що за виконані роботи (надані кошти) зобовязаний сплачувати замовник, тому спірний договір не є договором підряду чи договором надання послуг.

Отже, на думку позивача - 2, договір за своєю правовою природою також не є договором підряду чи надання послуг.

З урахуванням вищевказаного, позивач - 2 вважає, що можна дійти висновку проте, що за змістом оспорюваного договору між Серпневським НВК та ТОВ "Украгросвєт" фактично склалися правовідносини з оренди землі, в обґрунтування вказаного позивач - 2 зазначає наступне:

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (частина перша статті 93 ЗК України).

Відповідно до статті 15 Закону, істотними умовами договору оренди землі є: обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Позивач - 2 вказує, що, згідно оспорюваного договору, об'єктом оренди є - земельна ділянка, загальною площею 100,00га, що розташована на території Серпнівської селищної ради Тарутинського району Одеської області.

Строк дії договорів відповідно до пункту 20 договору, договір укладено терміном на сім років сільськогосподарського виробництва.

Пунктом 3 договору визначено, що виробничі витрати та невиробничі збитки, що виникають в ході сумісної діяльності за цими договорами покриваються за рахунок підприємства.

В результаті сумісної діяльності підприємство платить учаснику плату в розмірі 2500грн. 1.0.га визначеної ділянки на рахунок Серпневського НВК.

Згідно з положеннями статті 21 Закону, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування. В даному випадку, пункт 3 "Спільні витрати і розподіл прибутку" договору за своєю суттю складає орендну плату.

Тобто, як вважає позивач - 2, договір про сумісну діяльність від 01.01.2018р. містить всі істотні умови договору оренди, передбачені статтею 15 Закону.

Окрім того, як вказує позивач - 2, факт передачі Серпневським НВК земельної ділянки площею 100,00га, яка розташована на території Серпнівської селищної ради Тарутинського району Одеської області в оренду ТОВ "Украгросвєт" підтверджується актом прийому-передачі земельної ділянки від 01.01.2018р., який є невідємною частиною договору.

По-третє, ч.1 ст. 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. за №9, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

При цьому ГУ ДЗК в Одеській області на підтвердження своїх виводів посилається на правову позицію, висловлену у пункті 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Згідно статей 1, 15 Закону, оренда землі - засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Частинами 4, 5 статті 122 ЗК України визначено, що районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: ведення водного господарства, будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва.

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

А відтак, Серпневський НВК не наділений повноваженнями щодо надання земельної ділянки державної форми власності в оренду.

Також, оспорюваний договір не відповідає вимогам частини другої статті 16 Закону України "Про оренду землі", якою визначено порядок укладення договору оренди землі, а саме: укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Позивач - 2 вказує, що зі змісту оспорюваного договору випливає, що Серпневський НВК фактично передав у користування ТОВ "Украгросвєт" земельну ділянку державної форми власності, якою не мав права розпоряджатися за відсутності рішення відповідного органу виконавчої влади чи без проведення аукціону.

Частиною першою статті 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до статті 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За вищенаведених обставин, на думку позивача-2, договір про сумісну діяльність від 01.01.2018р. суперечать статтям 124, 134 Земельного кодексу України, а також порушує інтереси держави і суспільства, оскільки передбачає обхід визначеного законом порядку передачі земельної ділянки державної форми власності у користування. Враховуючи те, що зміст оспорюваного договору суперечить вимогам ЦК України, ГК України, ЗК України, Закону України "Про оренду землі", та цей договір не спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, позивач-2 вважає, що є всі законні підстави для визнання його недійсним.

22.01.2019р. за вх.№1331/19 до суду від прокурора надійшло письмове обґрунтування правових підстав для звернення прокурора з позовом до суду в інтересах позивачів, відповідно до якого прокурор вказав, що положеннями ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі ст. ст. 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Зокрема, згідно зі ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Статтею 53 ГПК України встановлено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999р. у справі №3-рп/99 "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у встановленні законності використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності, яке здійснюється з порушенням вимог чинного законодавства.

У звязку із тим, що ТОВ "Украгросвєт" незаконно набуло право користування земельною ділянкою, даний позов заявлено в інтересах держави, з метою відновлення порушених прав користування земельними ділянками.

Порушення інтересів держави у даному випадку полягає в тому, що спірний договір про сумісну діяльність укладено з грубим порушенням вимог законодавства, порушують встановлений законодавством порядок набуття та реалізації прав на землю, а також майнові інтереси держави щодо володіння, розпорядження та користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства у конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України.

Згідно зі ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу.

При зверненні з позовом до суду наголошено, що в даному випадку порушення інтересів держави полягає в передачі в користування відповідачеві земельної ділянки шляхом укладення удаваного правочину, а також у фактичній передачі спірної земельної ділянки в оренду суб'єктом, який не мав на це право, тобто допущені у сфері земельних відносин порушення посягають на встановлений законом порядок охорони та використання земель, як основного національного багатства.

Положеннями п.2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (зі змінами та доповненнями) передбачено наступне: якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Прокурор, звертаючись до господарського суду із заявою про визнання правочину недійсним, виступає позивачем або зазначає у ній позивачем державний чи інший орган або установу, організацію, уповноважені здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах, наприклад, управляти майном, що є предметом цього правочину, і визначає відповідачами, як правило, сторони за правочином (договором). Виняток можуть становити випадки, коли однією з сторін є названий орган (установа, організація); у такому разі відповідачем визначається друга сторона.

Земельна ділянка загальною площею 100,00га належать Серпневському НВК на праві постійного користування, що підтверджується державним актом серії ЯЯ № 205642 від 06.09.2005р. Вказану земельну ділянку сільськогосподарського призначення надано навчальному закладу "для ведення дослідних та навчальних цілей".

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2. Статуту Серпневського НВК навчальний заклад знаходиться у комунальній власності, засновником (власником) якого є Тарутинська районна рада.

Зважаючи на те, що Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, як розпорядник землями державної власності сільськогосподарського призначення та орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, та Серпневський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Тарутинської районної ради Одеської області, як постійний користувач зазначеної земельної ділянки протягом тривалого часу не здійснюють захист інтересів держави та реалізацію наданих законом повноважень щодо визнання недійсним договору про сумісну діяльність, який укладено з порушеннями вимог чинного законодавства, що призводить до порушення майнових інтересів держави щодо володіння, розпорядження та користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення, є всі правові підстави для звернення прокурора з позовом до суду у межах своєї компетенції, передбаченої ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та ч. ч. 2, 3 ст.. 4 ГПК України.

Клопотання прокурора за вх.№2895/19 від 12.02.2019р. про долучення до матеріалів справи доказів, судом задоволено.

Ухвалою Господарського суду від 12.02.2019р. закрито підготовче провадження по справі №916/2945/18, призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 05.03.2019р.

У судовому засіданні 05.03.2019р. оголошено протокольну ухвалу про перерву у судовому засіданні до 26.03.2019р. о 11год.00хв.

Ухвалою суду від 11.03.2019р. здійснено повідомлення Серпневського НВК та Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОСВЄТ" про те, що розгляд справи №916/2945/19 відбудеться 21.03.2019р. о 11 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 20.03.2019р. в п.1 резолютивної частини ухвали Господарського суду від 11.03.2019р. у справі №916/2945/19 виправлено допущену описку та дату судового засідання читати правильно як: « 26» березня 2019р. о 11год.00хв.

У судовому засіданні 26.03.2019р. оголошено протокольну ухвалу про перерву у судовому засіданні до 04.04.2019р. о 14год.20хв.

Під час вступної промови представник прокуратури заявлений позов підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити з підстав, викладених у позові та письмових поясненнях.

Представник позивача - 2 ГУ ДЗК в Одеській області позов прокурора підтримав, просив суд його задовольнити повністю.

Позивач-1 Серпневський НВК про час та місце судових засідань повідомлявся своєчасно, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, наявними в матеріалах справи, про поважність причини неявки в судові засідання, суд не повідомив, своєї позиції щодо позову суду не надав, правом на захист не скористався.

Відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОСВЄТ" про час та місце судових засідань повідомлявся своєчасно, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, наявними в матеріалах справи, про поважність причини неявки в судові засідання, суд не повідомив, своєї позиції щодо позову суду не надав, правом на захист не скористався.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Саме таку правову позицію висловив ВС КГС в своєї постанові у справі № 911/1163/17 від 03.03.2018р.

Враховуючи належне повідомлення позивача-1, відповідача ТОВ "УКРАГРОСВЄТ" про судове засідання, призначене на 04.04.2019р., відсутність їх клопотання про відкладення розгляду справи та строки розгляду справи, суд розглядає дану справу за наявними в ній матеріалами з врахуванням положень ч.2 ст.178, ч.1 ст.202 ГПК України, якими передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи; неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У судовому засіданні 04.04.2019р. судом було закінчено розгляд справи по суті та проголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, суд встановив:

Розпорядженням Тарутинської районної ради №32/2017-РР від 14.06.2017р. було затверджено нову редакцію Статуту Серпневського навчально-виховного комплексу "Загальноосвітня школа І-ІІI ступенів дошкільний навчальний заклад" Тарутинської районної ради Одеської області.

Відповідно до п.1.1 Статуту Серпневський НВК є навчально-виховним закладом, який утворений на майні, що належить на праві спільної власності територіальним громадам сіл і селищ Тарутинського району, інтереси яких представляє Тарутинська районна рада Одеської області і за своїм статусом є комунальним навчальним закладом.

Координація діяльності Серпневського НВК здійснюється уповноваженим Тарутинською районною радою Одеської області органом - Тарутинською районною Державною адміністрацією Одеської області, у тому числі її структурним підрозділом у сфері освіти.

Згідно п. 10.1 Статуту Серпневський НВК матеріально-технічна база навчального закладу складається з будівель, споруд, земельних ділянок, комунікацій, інвентарю, обладнання, транспортних засобів, службового житла, інших матеріальних цінностей, вартість яких відображена у балансі Серпневського НВК або централізованої бухгалтерії, яка обслуговує навчальний заклад.

На підставі державного акту на право постійного користування землею серії ЯЯ №205642 від 06.09.2005р., у постійному користуванні Серпневського НВК перебуває земельна ділянка площею 100,00га, розташована на території Серпнівської селищної ради Тарутинвського району Одеської області.

Акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за №1. Вказана земельна ділянка є землею сільськогосподарського призначення і надана навчальному закладу "для ведення дослідних і навчальних цілей".

01.01.2018р. між Серпневським НВК та ТОВ "УКРАГРОСВЄТ" укладено договір про сумісну діяльність (без №) на земельну ділянку площею 100,00га.

Згідно пункту 1.3 договору Серпневський НВК надає земельну ділянку, яка знаходиться в постійному користуванні, загальною площею 100,00га для вирощування сільськогосподарських культур на вказаній ділянці, а ТОВ "УКРАГРОСВЄТ" самостійно оброблює надану закладом земельну ділянку.

Також відповідно до п. 2.1 договору Серпневський НВК зобовязується надати вказану земельну ділянку та не втручатись в сільськогосподарське виробництво, яке здійснюється підприємством.

ТОВ "УКРАГРОСВЄТ" зобовязується вирощувати сільськогосподарські культури, самостійно і за свої кошти закуповувати необхідні насіння, паливо, добрива і засоби захисту рослин, наймати необхідну кількість працівників і оплачувати їх діяльність, при проведенні сільськогосподарських робіт використовувати свою сільськогосподарську техніку або самостійно орендувати її (пункт 2.2 договору).

Пунктом 3.2 договору передбачено, що перерахування належної частки прибутку навчальному закладу проводиться поквартально протягом року.

Згідно п.3.3 договору за несвоєчасне перерахування належної долі прибутку з вини підприємства, воно сплачує закладу понад належну суму боргу пеню у розмірі 0,3% від неперерахованої суми за кожен день прострочення.

Вказаний договір укладено терміном на сім років сільськогосподарського виробництва. Після закінчення строку дії договору підприємство має переважне право поновити його на новий строк, для чого повідомити навчальний заклад за 30днів до закінчення дії договору про намір продовжувати дію договору (п.20).

01.01.2018р. між Серпневським НВК та ТОВ "Украгросвєт" було складено акт передачі земельних ділянок, який є невідємною частиною договору, відповідно до якого Серпневський НВК передав, а ТОВ "Украгросвєт" прийняв в оренду на 7 років земельну ділянку площею 100,00га ріллі, розташовану на території Серпневської селищної ради Тарутинського району, для ведення сільськогосподарського виробництва.

27.12.2018р. прокуратурою Одеської області на адресу позивачів було направлено лист за вих. № 08-2681-18 в якому прокурор зазначив, що відповідно до ч.4 ст.23 ЗУ "Про прокуратуру" прокуратурою встановлено підстави для представництва в суді інтересів держави в особі Серпневського НВК та ГУ ДЗК в Одеській області та підготовлено позовну заяву про визнання недійсними договору про сумісну діяльність від 01.01.2018р., укладених між Серпневським НВК та ТОВ "Украгросвєт", яку найближчим часом ним буде направлено до Господарського суду Одеської області для розгляду по суті. При цьому прокурор також зазначив, що копію позовної заяви та долучені до неї документи будуть направлені згідно з вимогами процесуального законодавства.

Невідповідність оспорюваних договорів приписам чинного законодавства України, на думку прокурора, порушує охоронювані законом права та інтереси позивачів, які останні відповідно до покладених на них обовязків не захищають, що й зумовило звернення прокурора до Господарського суду із відповідним позовом.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши пояснення представників сторін, їх мотивовані оцінки кожного аргументу щодо наявності підстав для задоволення чи відмови у позові, проаналізувавши нижченаведені норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.3 ч.1 ст.1311 Основного Закону в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Законом України "Про прокуратуру" визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.2 Закону України "Про прокуратуру" на прокуратуру покладається, зокрема, така функція як представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" регламентовано особливості представництва інтересів громадянина або держави в суді, що полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч.3, 4 абз.5 ч.5 ст.53 ГПК України, в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017р. №2147-VІІІ (набрав чинності 15.12.2017р.), у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Як зазначено у п.п.1, 2 резолютивної частини рішення КСУ №3-рп/99 від 08.04.1999р., положення абзацу четвертого частини першої статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України в контексті пункту 2 статті 121 Конституції України треба розуміти так, що прокурори та їх заступники подають до арбітражного суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, за статтею 2 Арбітражного процесуального кодексу України, є підставою для порушення справи в арбітражному суді. Під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Згідно з пунктом 2 Рекомендації CM/Rec (2012)11 щодо ролі державних прокурорів за межами системи кримінального судочинства, прийнятій Комітетом міністрів Ради Європи 19.09.12р. (далі - Рекомендація CM/Rec (2012)11), обов'язками та повноваженнями прокурора за межами системи кримінального провадження є представництво загальних та громадських інтересів, захист прав людини та основоположних свобод, а також підтримка верховенства права.

При цьому обов'язки та повноваження прокурорів за межами кримінального судочинства мають завжди встановлюватися та чітко визначатися у законодавстві (п. 3 Рекомендації CM/Rec (2012) 11).

Слід також звернути увагу на позицію Європейського суду з прав людини стосовно того, що принцип рівності сторін є одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Останній потребує "справедливої рівноваги сторін": кожна сторона повинна мати розумну можливість надати свою позицію в умовах, які не створюють для неї суттєвих незручностей порівняно з іншою стороною (рішення ЄСПЛ від 24.07.2003р. у справі Yvon v. France, application по. 44962/98, рішення ЄСПЛ від 18.02.1997р. у справі Niderost-Huber v. Switzerland, application no. 18890/91, рішення ЄСПЛ від 07.06.2001р. у справі Kress v. France, application no: 39594/98).

Зокрема, ЄСПЛ при розгляді певної кількості справ розяснював, що одна лише участь "активна" чи "пасивна" прокурора або іншої особи рівнозначної посади може розглядатися як порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну із сторін спору, його участь може створювати для сторони відчуття нерівності (рішення у страві Kress v. France, application no. 39594/98, 07.06.2001р., § 81: рішення v І справі F.W. v. France, application no. 61517/00, 31.03.2005р., § 27).

Підтримка прокуратурою однієї зі сторін, безумовно, може бути виправданою за належних обставин, наприклад для захисту прав, вразливих груп-дітей, інвалідів тощо, які вважаються нездатними захищати свої інтереси самостійно, або коли захисту потребують державні інтереси (рішення від 15.01.2009р. у справі Menchinskaya v. Russia, application по. 42454/02. /35).

Підчас розгляду даного позову заступника прокурора Одеської області передусім підлягає встановленню судом доведеність та обґрунтованість підстав звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі Серпневського НВК та ГУ ДЗК в Одеській області.

Як вбачається із викладених прокурором обґрунтувань щодо звернення до суду з даним позовом для захисту інтересів держави саме в особі позивачів, бездіяльність позивачів прокурором не підтверджена жодним належним та припустимим доказом, щодо невиконання позивачами заходів, спрямованих на захист інтересів держави саме у галузі земельних правовідносин, прокурором додано до матеріалів позовної заяви копію його повідомлення в порядку ст.23 Закону України "Про прокуратуру" від 27.12.2018р. за №08-2681-18 зі змісту якого вбачається що прокурором лише доведено до відома позивачів про те, що ним встановлено підстави для представництва в суді інтересів держави в особі Серпневського НВК та ГУ ДЗК в Одеській області та підготовлено позовну заяву про визнання недійсним договору про сумісну діяльність від 01.01.2018р., укладеного між Серпневським НВК та ТОВ "Украгросвєт", яку найближчим часом ним буде направлено до Господарського суду Одеської області для розгляду по суті. При цьому прокурор також зазначив, що копію позовної заяви та долучені до неї документи будуть направлені згідно з вимогами процесуального законодавства.

Проте, суд вважає за доцільно звернути увагу на те, що відповідно до сталої судової практики, основною особливістю представництва інтересів держави прокурором є виключність таких випадків. Прокурор має право подавати позов в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, не в будь-якому випадку, а лише якщо захист таких інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або ж такий орган взагалі відсутній. Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або не належним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону, наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне провадження на підставі ст.367 КК України (службова недбалість), вирок суду щодо службових осіб, докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обовязків тощо.

Відтак, посилання прокурора в позовній заяві щодо не вчинення Серпневським НВК та ГУ ДЗК в Одеській області заходів на захист інтересів держави, в тому числі щодо здійснення заходів щодо визнання недійсними оспорюваного договору та повернення Серпневському НВК земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які всупереч законодавству України використовуються відповідачем та на свої повідомлення, якими прокурор повідомив позивачів про підготовку позовної заяви до господарського суду Одеської області для захисту інтересів держави в особі позивачів, не є належним обґрунтуванням прокурором обставин, доведення допустимими доказами неналежного здійснення позивачами, до компетенції яких належать відповідні повноваження, захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, а відповідно до чого і правомірності звернення до суду із даним позовом.

Даних висновків суд дійшов з врахуванням численної судової практики, зокрема викладеної у постанові КГС ВС від 20.09.2018р. у справі №924/1237/17.

Також, суд відмовив у задоволенні позову Заступника прокурора Одеської області з врахуванням висновків, викладених ВС у постанові від 24.07.2018р. у справі №916/3255/17, в якій відзначено про те, що, якщо суд першої інстанції, встановивши вже на стадії розгляду справи по суті, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст.162, 164, 172 цього Кодексу має здійснити розгляд справи по суті, а судові витрати, повязані з розглядом справи, розподілити за результатами такого розгляду відповідно до ст.129 ГПК України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини як джерело права.

Так, в рішеннях ЄСПЛ у справі "Серявін та інші проти України", справі "Руїз Горіха проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди обґрунтовують свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до ст.129 ГПК України за умови відмови судом в задоволенні заявлених прокурором позовних вимог судові витрати по справі покладаються на прокурора.

Керуючись ст.ст.13, 76, 86, 129, 202, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. У задоволені позову відмовити повністю.

2.Витрати, понесені прокурором по сплаті судового збору за подання до суду позову заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Серпневського навчально виховного комплексу "Загальноосвітня школа I-III ступенів дошкільний навчальний заклад" Тарутинської районної ради Одеської області, Головного управління Держгеокадастру в Одеській області до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОСВЄТ" про визнання недійсним договору та повернення земельної ділянки, покладаються на платника.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Повне рішення складено 15.04.2019 р.

Суддя О.В. Цісельський