СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2019 р. Справа № 922/2772/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (вх.№568 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 29.01.2019 ухвалене суддею Лавровою Л.С. у приміщенні Господарського суду Харківської області, повний текст складено 29.01.2019, у справі №922/2772/18

за позовом Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ

до Комунального підприємства “Балаклійські теплові мережі” Балаклійської районної ради

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 позивач звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача основної заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу №2309/16-БО-32 від 25.01.2016 у розмірі 945706,23 грн, пені у розмірі 217100,55 грн, 3% річних у розмірі 67685,90 грн, інфляційних втрат у розмірі 295558,68 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 29.01.2019 у справі №922/2772/18 позов задоволено частково, в частині суми основного боргу 790868,62 грн. закрито провадження у справі. Стягнуто з Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" на користь Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пеню у розмірі 77322,25 грн.; 3% річних у сумі 61567,45 грн.; інфляційні втрати в розмірі 274687,58 грн.; витрати зі сплати судового збору в розмірі 19232,42 грн. В решті позову відмовлено.

Позивач не погодився з вказаним рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 77322,25 грн, звернувся до Східного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить рішення в цій частині скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення неустойки у розмірі 77322,25 грн задовольнити.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що судом першої інстанції при зменшенні розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, не враховано інтереси позивача, як сторони договору, а також те, що важкий фінансовий стан відповідача не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 у даній справі відкрито апеляційне провадження, повідомлено учасників справи, що розгляд справи відбудеться 04.04.2019.

Від відповідача відзиву не надходило.

В судовому засіданні 04.04.2019 представником позивача заявлене усне клопотання про зміну назви позивача з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», у зв’язку з постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2019. На підтвердження зазначеного надано копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається офіційне найменування позивача - Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», організаційно-правова форма – приватне акціонерне товариство.

Колегія суддів, розглянувши клопотання позивача про зміну назви, дійшла висновку про його задоволення, та зміну назви позивача на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

По суті спору представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив суд скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 29.01.2019 в частині відмови у задоволенні 77322,25 грн пені, та задовольнити позовні вимоги в цій частині, з підстав зазначених в апеляційній скарзі. Представник відповідача наполягав на законності прийнятого рішення в частині відмови у стягненні 77322,25 грн, просив залишити його без змін в цій частині, апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, з’ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, встановила наступне.

25.01.2016 року між КП БРР “Балаклійські теплові мережі” (споживач) та Публічним акціонерним товариством “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” був укладений договір №2309/16-БО-32 про купівлю-продаж природного газу.

Пунктом 2.1 договору сторони погодили, що постачальник передає споживачу з 01.01.2016 по 31.03.2019 газ об’ємом до 308,4 тим. куб. м.

На підставі актів прийому-передачі газу за спірний період, відповідачем отримано природного газу в обсязі 215,868 тис.куб.м.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Відповідач виконав свої зобов'язання за договором не своєчасно, що стало підставою для звернення позивача до суду за стягненням основного боргу, неустойки, інфляційних втрат та 3% річних.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд зазначив, що з наданих до суду доказів оплати та акту звірки вбачається, що на момент звернення позивача до суду заборгованість за договором № 2309/16-БО-32 від 25.01.2016 року існувала у розмірі 790868,62 грн., тому у позовних вимогах у частині 154837,61 грн. судом першої інстанції відмовлено, інша сума основного боргу була погашена відповідачем вже після звернення позивача до суду, про що свідчать надані до суду докази оплати, тому в цій частині провадження закрито, у зв’язку з відсутністю предмету спору у цій частині позовних вимог.

Що стосується нарахування позивачем пені, інфляційних та 3% річних, судом першої інстанції з посиланням на приписи Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» відмовлено у задоволенні пені у розмірі 62455,55 грн., 3% річних у розмірі 5727,45 грн. та інфляційних втратах у розмірі 20871,1 грн., що нараховані на заборгованість, яка виникла у січні 2016 року до дати набрання чинності вищевказаним законом, адже основну заборгованість за спожитий природний газ за січень 2016 року було погашено відповідачем частково до 30.11.2016 р., тобто до набрання чинності вищевказаним Законом.

Щодо стягнення пені у розмірі 154645,00 грн, 3% річних у розмірі 61958,45 грн, інфляційних втрат 274687,58 грн, судом першої інстанції визнано математично вірними розрахунки вказаних нарахувань та встановлено наявність правових підстав для їх задоволення, однак у зв’язку з частковим задоволенням клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 99%, суд першої інстанції зменшив розмір пені на 50%, та стягнув з відповідача пеню у розмірі 77322,25 грн.; 3% річних у сумі 61567,45 грн.; інфляційні втрати в розмірі 274687,58 грн.

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об’єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов’язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги позивача стосуються лише відсутності підстав зменшення розміру пені, колегія суддів, враховуючи приписи статті 269 ГПК України, розглядає рішення Господарського суду Харківської області від 29.01.2019 у даній справі в частині розгляду судом першої інстанції клопотання відповідача про зменшення розміру пені, та відповідно, наявності належних підстав для її зменшення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач у своїх запереченнях викладених у відзиві на позов та доповненнях до відзиву на позов, заявляв клопотання про зменшення суми пені на 99%.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України унормовано, що Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Згідно з частиною першою статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам (наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків), поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є комунальним підприємством, яке створено для задоволення потреб споживачів у тому числі населення та державних органів в теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання. Згідно договору купівлі-продажу природного газу від 25.01.2016, укладеного між сторонами, відповідач використовує природний виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами.

До клопотання про зменшення пені відповідачем надано баланс та фінансові результати за 2015, 2016, 2017 роки, та станом на 30.09.2018. Дослідивши вказані документи, колегія суддів зазначає про збитковість господарської діяльності відповідача.

Як зазначає відповідач у клопотанні, та це не спростовано позивачем, дефіцит коштів, що став підставою для такого фінансового стану відповідача, зумовлений хронічними неплатежами, в основному, як з боку населення за спожиті послуги, так і з боку бюджетних установ, які отримують теплову енергію від відповідача.

У відповідача відсутні об’єктивні можливості вчасно виконувати умови договору, адже, субвенції, які надаються державою для виконання договірних зобов’язань, в тому числі і з позивачем, не мають постійного чинного правового механізму з компенсації витрат з різниці в тарифах на теплову енергію, тому виплата такої компенсації та строки виплати у повній мірі залежать від своєчасного внесення законодавчим органом таких витрат до Закону України "Про Державний бюджет на кожний рік"; від фінансування в даному бюджетному році у повному обсязі цих витрат згідно з витратами, передбаченими Закону України "Про державний бюджет"; від строку виконання виконавчими органами влади обов'язків по перерахуванню закладених витрат бюджету у вигляді субвенцій до отримувачів. Обсяг заборгованості з різниці в тарифах за надані послуги з теплопостання склав суму у розмірі 12484,8 тис. грн., яку держава повинна компенсувати відповідачу.

Крім того, як встановив суд першої інстанції відповідач, при наявності об’єктивної можливості вчиняє дії щодо виконання умов договору, до прийняття рішення погасив основну заборгованість за договором. Також судом першої інстанції стягнуто 3 % річних та інфляційні витрати, які, у відповідність до приписів статті 625 ГПК України, є відповідальністю за невиконання грошового зобов’язання.

Таким, чином, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, та зважаючи на те, що відповідач є стратегічним підприємством, єдиним підприємством –виробником теплової енергії для бюджетних установ в своєму регіоні, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення клопотання відповідача, та про зменшення розміру пені до 50 %, з огляду і на те, що пеня - це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов'язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного збагачення.

До такої ж позиції дійшов Верховний Суд у своїх постановах у справах №905/1273/18 від 19.03.2019, №921/760/17-г/5 від 19.03.2019, №921/14/18 від 26.02.2019.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано інтереси позивача, колегія суддів відхиляє, оскільки розмір пені зменшено на 50%, а ні на 99%, як того вимагав відповідач у клопотанні.

Всі інші доводи апеляційної скарги також відхиляються колегією суддів, як такі, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

У справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Керуючись практикою Європейського Суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що у Рішенні «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) Високий Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов’язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов’язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов’язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Змінити назву позивача з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 29.01.2019 у справі №922/2772/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. ст. 286- 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 08.04.2019

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель