ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2019 Справа № 904/3687/18

м.Дніпро, пр.Дмитра Яворницького, 65

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) - Кузнецової І.Л.,

суддів - Орєшкіної Е.В., Подобєда І.М.,

при секретарі судового засідання: Мацекос І.М.,

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Карпенко Лади Петрівни на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2018 у справі №904/3687/18 (суддя Кеся Н.Б., повне рішення складено 27.12.2018)

за позовом фізичної особи-підприємця Карпенко Лади Петрівни, м.Кривий Ріг Дніпропетровська область

до Управління комунальної власності міста виконкому Криворізької міської ради Дніпропетровської області, м. Кривий Ріг Дніпропетровська область

про визнання договору оренди укладеним (таким, що набрав чинності)

ВСТАНОВИВ:

- рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2018 у справі №904/3687/18 відмовлено в задоволенні позову фізичної особи-підприємця Карпенко Лади Петрівни про визнання договору оренди об'єктів нерухомості комунальної власності міста № І-11 від 29.02.2016 укладеним між Управлінням комунальної власності міста виконавчого комітету Криворізької міської ради та фізичною особою-підприємцем Карпенко Л.П. і таким, що набрав чинності на умовах орендаря ;

- приймаючи рішення, господарський суд виходив з обставин, встановлених рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.10.2016 у справі №904/8542/16 в частині визначення вказаного вище договору таким, що набрав чинності, з того, що відповідно до положень ч.7 ст.181 Господарського кодексу України визнання договору укладеним в даному випадку в судовому порядку не вимагається, а також з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки такий спосіб встановлений для розгляду розбіжностей сторін у переддоговірному спорі;

- не погодившись з прийнятим рішенням , фізична особа-підприємець Карпенко Л.П. подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення господарським судом норм процесуального та матеріального права просить це рішення скасувати, прийняти нове рішення та задовольнити позовні вимоги про визнання договору оренди об"єктів нерухомості комунальної власності міста № І-11 від 29.02.2016 укладеним на умовах орендаря в редакції, наведеній в цій апеляційній скарзі;

- при цьому у поданій скарзі йдеться про хибний висновок господарського суду відносно визначення позивачем спору як переддоговірного, про те, що звернення до суду було здійснено за визнанням того, що договір № І-11 від 29.02.2016 між позивачем та відповідачем вже є укладеним та вже набрав чинності, про незгоду з тим, щоб в рамках позовної заяви обговорювалися переддоговірні відносини, доказом зазначеної позиції є відповідь на відзив відповідача (а.с.119-124), усні клопотання та заяви, зроблені в судових засіданнях, про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження висновків суду стосовно прохання вирішити спір як переддоговірний, про те, що суд не вирішив чітко спірних правовідносин сторін, суть яких полягає у визнанні договору укладеним позивачем та невизнанні цих обставин відповідачем, про те, що господарський суд не усунув з розгляду справи обговорення переддоговірних відносин, про те, що суд не відобразив в рішенні ключову обставину - невизначення відповідачем вказаного вище договору укладеним, про те, що доки судом не буде задоволено вимогу про визнання договору таким, що набрав чинності ні відповідач, ні органи місцевого самоврядування не змінять свою позицію, вказану в листі Управління від 07.04.2016 №1302 (а.с.28-31), про невідображення в рішенні суду позиції відповідача, викладеної у відзиві на позовну заяву стосовно невизнання договору укладеним, про те, що рішення господарського суду не є логічним та є суперечливим, оскільки в його мотивувальній частині встановлено обставину щодо набрання договором чинності, а в резолютивній частині суд відмовився визнавати, що той же договір набрав чинності, про те, що судом посилено протиправну позицію відповідача щодо невизнання договору укладеним і на будь-які звернення до нього по виконанню умов договору останній як і раніше буде відмовляти, посилаючись на рішення суду, про те, що в судовому рішенні не вказано, якою саме нормою чинного законодавства заборонено захищати право позивача у спосіб, який ним обрано, а також про те, що при зверненні з позовом не було вчинено жодних дій, які б мали ознаки, вказані в ч.ч.2-5 ст.13 Цивільного кодексу України;

- відповідач вважає рішення господарського суду обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість посилань скаржника на те, що договір оренди є укладеним і набрав законної сили, оскільки чинне законодавство не містить прямої вказівки, на підставі якої відповідач повинен укладати договори оренди з усіма орендарями, які звертаються з відповідними заявами, на те, що Законом України "Про оренду державного та комунального майна" не передбачено розгляд орендодавцем протоколу розбіжностей до договору та не встановлено обов"язок орендодавця звернутися до суду для врегулювання розбіжностей, на те, що рішенням Криворізької міської ради від 23.11.2011 №726 затверджено Положення про порядок оформлення оренди об"єктів комунальної власності міста, додатком до Положення є типовий договір оренди об"єктів нерухомості комунальної власності міста і, таким чином, власник майна - Криворізька міська рада визначила, на яких саме умовах вона надає позивачу укладати договір, на те, що запропонований скаржником проект договору суперечить приписам названого вище Закону і типовому договору оренди, у зв"язку з чим, не був погоджений відповідачем, на те, що рішенням Криворізької міської ради від 22.06.2016 №653 "Про внесення змін до рішення міської ради від 24.12.2015 №75 "Про затвердження переліку об"єктів комунальної власності міста, за якими продовжується термін приватизації в 2016 році"" міська рада вирішила надати згоду комунальному підприємству (далі-КП) "Парковка та реклама" на передачу комплексу будівель з інфраструктурою та зеленими насадженнями, розташованому на вулиці Тимірязівська, 23А Управлінню Криворізької Єпархії Української Православної Церкви, 22.06.2016 укладено відповідний договір про те, що власник майна відповідно до норм чинного законодавства на власний розсуд розпорядився своїм майном і спірне приміщення не може бути передано позивачу, а також про те, що у справі господарського суду Дніпропетровської області №904/8542/16 вимога про визнання договору укладеним позивачем не заявлялася, не була предметом судового дослідження, тому вказане рішення не має відношення до позовних вимог у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.01.2016 фізична особа-підприємець Карпенко Л.П. звернулася до Управління комунальної власності міста виконкому Криворізької міської ради з заявою про узгодження оренди комплексу будівель з інфраструктурою площею 7614 кв.м та укладення договору за адресою: вул.Тимірязева, 23А терміном дії - два роки одинадцять місяців під розміщення торгово-виробничої діяльності після доведення будівель до стану, придатного для такого використання. Балансоутримувачем відповідного об"єкту є КП "Парковка та реклама".

25.01.2016 на адресу Управління підприємцем направлено звіт з незалежної оцінки майна, розташованого за вказаною вище адресою.

Листом від 29.02.2016 №768 Управління, на підставі повноважень орендодавця, направило підприємцю для розгляду та підписання договір оренди № І-11 від 29.02.2016 відповідних об"єктів та просило належним чином оформлені екземпляри договорів повернути у двадцятиденний термін після отримання цього листа.

Запропонований до розгляду договір було підписано уповноваженою особою Управління, підпис завірено печаткою останнього.

У відповідь на пропозицію Управління фізичною особою-підприємцем Карпенко Л.П. договір підписано з протоколом розбіжностей, про що зроблено відповідне застереження. Два екземпляри договору з протоколом розбіжностей направлені на адресу Управління супровідним листом від 22.03.2016.

В протоколі розбіжностей до договору оренди підприємцем запропоновано власну редакцію пунктів 1.2. (технічний стан об'єкта оренди), 2.2. (вступ орендаря у користування об'єктом оренди), 3.2. (плата за суборенду), 4.1. (орендна плата), 4.2. (земельний податок), 4.4. (оплата за весь період строкового користування), 5. (амортизаційні відрахування), 6. (обов'язки орендаря), 7. (права орендаря), 8. (обов'язки орендодавця), 11.2. (продовження терміну приватизації), 11.5. (поновлення договору), 13.3 (відповідальність за залишення об'єкта оренди).

Розглянувши протокол розбіжностей до договору оренди, Управління листом від 07.04.2016 №1302 повідомило підприємця про те, що умови договору, визначені в пунктах 1.2, 2.2, 3.2, 4.1, 4.2, 4.4, 5, 6, 7, 8, 11.2 протоколу є неправомірними, необґрунтованими, такими, що суперечать чинному законодавству України, а також про те, що у зв"язку з недосягненням сторонами згоди з усіх істотних умов договір, відповідно до ст.181 Господарського процесуального кодексу України, вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Листом від 11.04.2016 підприємцем надано згоду Управлінню про передачу до суду розбіжностей до договору оренди № І-11 від 29.02.2016, які залишилися неврегульованими.

У відповідь на звернення підприємця Управлінням в листі від 11.04.2016 №1359 надано відповідь про те, що вичерпну інформацію надано на її адресу листом від 07.04.2016 №1302.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.10.2016 у справі №904/8542/16, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.01.2017 фізичній особі-підприємцю Карпенко Л.П. відмовлено в задоволенні позову про зобов"язання Управління комунальної власності міста виконкому Криворізької міської ради передати до господарського суду розбіжності до договору оренди № І-11 від 29.02.2016.

При цьому з урахуванням положень ч.7 ст.181 Господарського кодексу України судами першої та апеляційної інстанції було зазначено, що оскільки у встановлений строк відповідач не використав свого права та не передав для врегулювання до суду проект договору з протоколом розбіжностей, позиція позивача вважається прийнятою, а договір таким, що набрав чинності.

Однак, при відмові в задоволенні позову суди посилалися на те, що підприємець не довела в установленому законом порядку, в чому саме полягає в даному випадку порушення її прав відповідачем, а обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом зобов'язання відповідача передати до суду розбіжності до договору оренди не відповідає положенням законодавства у спірних правовідносинах та не призводить до відновлення такого права і, відповідно, унеможливлює захист цивільного права у заявлений спосіб.

27.01.2017 підприємець звернулася до Управління з проханням передати їй за актом приймання-передавання об'єкт оренди згідно з договором, оскільки воно не використало свого права та не передало для врегулювання до суду проект договору з протоколом розбіжностей, тому пропозиція підприємця вважається прийнятою, а договір таким, що набрав чинності.

Листами від 14.02.2017 №441 та 07.04.2017 №11-із Управління повідомило підприємця, що комунальне майно за адресою: вул.Тимірязєва, 23А, місто Кривий Ріг Дніпропетровської області не є вільним, оскільки на підставі рішення Криворізької міської ради КП "Парковка та реклама" надано згоду на передачу вищезазначеного майна в безоплатне користування (позичку) Управлінню Криворізької Єпархії Української Православної Церкви.

04.07.2017 підприємець звернулася до Криворізької міської ради з проханням скасувати вказане рішення міської ради.

У відповідь Криворізька міська рада надала лист №7/7-2949 від 03.08.2017, відповідно до якого вважає рішення про надання згоди КП "Парковка та реклама" на передачу спірного комунального майна в безоплатне користування (позичку) Управлінню Криворізької Єпархії Української Православної Церкви таким, що відповідає вимогам чинного законодавства та для скасування якого відсутні будь-які підстави.

У відповіді міською радою зазначено також, що предметом спору по справі №904/8542/16 не є визнання договору таким, що набрав чинності, судовими рішеннями у цій справі не передбачалося вчинення будь-яких дій по передачі за актом приймання-передачі від Управління підприємцю спірного об"єкту.

Ст.627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.3 ст.179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Ч.1 ст.187 названого Кодексу передбачено, що спори, які виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Відповідно до ч.7 ст.181 Кодексу якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Організаційні відносини, пов"язані з передачею в оренду майна, яке перебуває у комунальній власності регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Ст.9 названого Закону передбачено, що фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України, відповідному орендодавцеві.

Протягом трьох робочих днів після закінчення строку приймання заяв орендодавець своїм наказом ухвалює рішення за результатами вивчення попиту на об'єкт оренди. У разі якщо подано лише одну заяву, конкурс на право оренди не проводиться і договір оренди укладається із заявником.

Рішенням Криворізьскої міської ради від 23.11.2011 №726 затверджено Положення про порядок оформлення оренди об'єктів комунальної власності міста, а також типовий договір оренди.

П.2.6 Положення встановлено перелік підстав, за наявності яких орендодавець може відмовити в оренді. До таких підстав відноситься: включення об"єкту оренди до переліку об"єктів, які підлягають приватизації або знаходження у передприватизаційній підготовці; знаходження у заставі або під арештом; необхідність надання в користування суб"єктам господарювання під розміщення соціально важливих служб.

Недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору до цих підстав не належить.

Як зазначено вище, рішенням господарського суду від 25.10.2016 у справі №904/8542/16 встановлено, що оскільки у визначений Господарським кодексом України двадцятиденний строк відповідач не використав свого права та не передав для врегулювання до суду проект договору з протоколом розбіжностей, позиція позивача вважається прийнятою, а договір таким, що набрав чинності.

З посиланням на положення ч.7 ст.181 Господарського кодексу України господарський суд правильно зазначив, що чинне законодавство в даному випадку не вимагає визнання договору укладеним в судовому порядку.

Відтак, приймаючи до уваги вищезазначені фактичні обставини та наведені норми законодавства, господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний договір оренди є таким, що укладений (набрав чинності) в редакції позивача в силу закону, що і було встановлено судовими рішеннями у справі №904/8542/16.

Одночасно слід зазначити, що відповідно до ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, передбачений законом або договором.

Ч.2 ст.16 Кодексу передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави- учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Європейський суд з прав людини указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Ст.13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005 (заява № 38722/02).

При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У даному випадку, матеріали справи свідчать про те, що 22.06.2016 КП"Парковка та реклама" (позичкодавцем) та Управлінням Криворізької Єпархії Української Православної Церкви (користувачем) укладено договір позички, на підставі якого позичкодавець передав користувачу в безоплатне користування строком на два роки одинадцять місяців об"єкт позички - комплекс будівель з інфраструктурою та зеленими насадженнями за адресою: м.Кривий Ріг, вул.Тимірязева, 23а.

Таким чином, спірне майно, з урахуванням визнання договору № І-11 від 29.02.2016 укладеним в редакції фізичної особи-підприємця Карпенко Л.П. в силу закону, є предметом двох договорів.

З огляду на загальні засади цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або не визнаних прав, рівності процесуальних прав і обов"язків сторін, у разі невиконання відповідачем по даній справі зобов"язань за договором № І-11 від 29.02.2016 в частині передачі позивачу нерухомого майна, позивач не позбавлений можливості захисту свого права шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору позички, предметом якого є цей же самий об"єкт нерухомості, укладеного КП"Парковка та реклама" з користувачем, на підставі п.2 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту права щодо визнання укладеним договору оренди нерухомого майна № І-11 від 29.02.2016, з урахуванням встановлення факту такого укладення судовими рішеннями в силу закону та обставин щодо надання нерухомого майна на підставі договору позички в користування іншій особі не забезпечує захисту та відновлення порушеного права позивача.

Водночас місцевим господарським судом було з"ясовано і те, що обраний позивачем спосіб захисту встановлений для розгляду саме розбіжностей сторін у переддоговірному спорі та визначення умов договору в тій чи іншій редакції, запропонованої сторонами договору.

Щодо досліджуваної справи, то договір оренди № І-11 від 29.02.2016 вважається укладеним в порядку ч.7 ст.181 Господарського кодексу України в редакції протоколу розбіжностей, запропонованій позивачем і спір між сторонами щодо факту укладення договору та узгодження його умов юридично припиняється.

Викладене є підставою для відмови в задоволенні позову.

Тому рішення господарського суду слід залишити без змін.

Доводи скаржника про неправильну оцінку господарським судом поданого позову та хибні висновки суду про те, що позивач просить вирішити спір як переддоговірний колегією суддів не прийняті до уваги.

В оскаржуваному рішенні посилання на переддоговірний спір викладені виключно по відношенню до визначених та обраних підприємцем у відповідний спосіб позовних вимог і достатньо чітко зазначено, що такий спосіб захисту стосується переддоговірних спорів. Однак, вказаний спір між сторонами припинено.

Доводи скаржника про те, що господарський суд не визначив спірних відносин та про те, що останні полягають у невизнанні відповідачем договору укладеним та набрання ним чинності, а також про те, що при зверненні з позовом по справі не було вчинено дій, які мали ознаки, вказані у ч.ч.2-5 ст.13 Цивільного кодексу України визнані колегією суддів безпідставними тому, що незалежно від позиції відповідача позивач має обрати такий спосіб захисту, який призводить до дійсного поновлення порушеного права.

Посилання скаржника на відмову відповідача у виконанні зобов"язання за договором є необґрунтованими тому, що скаржник не позбавлений права звернення до суду з позовом, зокрема, про зобов"язання відповідача здійснити таке виконання.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства.

Клопотання скаржника про неприйняття до розгляду відзиву відповідача на апеляційну скаргу задоволенню не підлягає, оскільки суд повинен всебічно та об"єктивно розглянути обставини, покладені в обґрунтування вимог та заперечень сторін по справі та надати їм правову оцінку.

Також, колегія суддів не погоджується з доводами відповідача про те, що чинне законодавство не містить прямої вказівки, на підставі якої він повинен укладати договори оренди з усіма орендарями та про те, що Законом України "Про оренду державного та комунального майна" не передбачено розгляд орендодавцем протоколу розбіжностей і не встановлено обов"язок орендодавця звернутися до суду для врегулювання розбіжностей.

Так, ст.9 названого Закону передбачено загальне правило укладення договорів оренди комунального майна шляхом проведення конкурсу та наслідки подання заяви однією особою, що бажає укласти відповідний договір, які полягають в тому, що конкурс не проводиться і договір укладається з особою-заявником.

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання наведених положень Закону, відповідач направив позивачу проект договору оренди з додатком, оформлений та підписаний в установленому порядку.

Ст.4 Господарського кодексу України унормовано, що не є предметом регулювання цього Кодексу земельні, гірничі, лісові та водні відносини, відносини щодо використання й охорони рослинного і тваринного світу, територій та об"єктів природно-заповідного фонду, атмосферного повітря.

Отже правовідносини, що виникли між сторонами даного спору на підставі оренди комунального майна регулюються положеннями Господарського кодексу України.

У цьому зв"язку є безпідставними і посилання відповідача на відмову від укладення договору внаслідок невідповідності запропонованих позивачем умов приписам Закону України "Про оренду державного та комунального майна" . Недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов не є підставою для такої відмови і відповідач не був позбавлений права передати розбіжності на розгляд суду.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу і на той факт, що судові рішення у справі №904/8542/16 щодо їх мотивувальної частини відповідачем не оскаржені, в установленому порядку не скасовані та не змінені.

Згідно з ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Керуючись ст.ст.269, 275, 276, 282 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

- рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2018 у справі №904/3687/18 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення;

- постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повної постанови;

- повна постанова складена 12.04.2019

Головуючий суддя І.Л. Кузнецова

Суддя Е.В.Орєшкіна

Суддя І.М.Подобєд