ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"05" квітня 2019 р. м. Київ

Справа № 911/2824/18

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.

за участю секретаря судового засідання Щербакової В.О., розглянувши справу за позовом заступника керівника Бориспільської місцевої прокуратури до фізичної особи - підприємця Дудки Олександра Володимировича, Відділу освіти Згурівської районної державної адміністрації про визнання недійсним договору, за участю представників від:

прокуратури - Тітова О.В. (посвідчення);

відповідача 1 - не з'явилися;

відповідача 2 - не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Бориспільської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Київської області з позовом в інтересах держави до фізичної особи - підприємця Дудки Олександра Володимировича (далі - ФОП Дудка О.В.), Відділу освіти Згурівської районної державної адміністрації (далі - Відділ освіти Згурівської РДА) про визнання недійсним договору купівлі продажу №517 від 10.10.2018, укладеного відповідачами.

В обґрунтування заявлених вимог, прокурор посилається на невідповідність договору чинному законодавству, що спричиняє його недійсність. У поданій заяві прокурор вказує, що: закупівля, передбачена договором, не планувалась і додаток до річного плану, який би передбачав таку закупівлю, не оприлюднювався у встановленому порядку, що суперечить ст.3 Закону України "Про публічні закупівлі"; у договорі не визначено конкретного найменування та кількості продукції, ціни за одиницю товару, строку поставки такого товару, що не відповідає нормам ЦК України, ГК України, Закону України "Про публічні закупівлі", Порядку визначення предмету закупівлі, затвердженого наказом Мінекономрозвитку від 17.03.2016 №454 (а.с 4-12).

Ухвалою від 10.01.2019 судом відкрито провадження у справі, вирішено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання на 06.02.2019, а також встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій (а.с.1-3).

05.02.2019 відповідачем (Відділом освіти Згурівської РДА) подано клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача, в якому також вказано про те, що відповідач визнає, що договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним (а.с.64).

06.02.2019 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу засідання, про відкладення підготовчого засідання на 27.02.2019 (а.с.65-66).

27.02.2019 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу засідання, про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 11.03.2019 (а.с.78-79).

Вказану ухвалу суду відповідачі у даній справі отримали: 05.03.2019 - Відділ освіти Згурівської РДА, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №640; 13.03.2019 - ФОП Дудка О.В., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №666.

11.03.2019 судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 10:00 05.04.2019. Вказану ухвалу суду відповідачі отримали: Відділ освіти Згурівської РДА - 21.03.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №793, а ФОП Дудка О.В. - 16.03.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №807.

Відповідачами у даній справі відзиву на позов не подано; в жодне із судових засідань представники відповідачів не з'явилися.

Заслухавши пояснення прокурора, суд прийшов до висновку, що позов у даній справі підлягає залишенню без розгляду з наступних підстав.

В силу ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Так, ст.53 ГПК України визначені випадки участі у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

При цьому, передумовою участі органів та осіб, коло яких визначено ст.53 ГПК України, в господарському процесі є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб'єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

На відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов'язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень; необхідною умовою такої участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі. Отже, особи, визначені ст. 53 ГПК України, можуть звернутися до суду із позовною заявою або беруть участь в процесі лише у випадках, прямо встановлених законом.

Так, відповідно до ч.3 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Як передбачено ч.4 вказаної норми, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.174 ГПК України.

При цьому: у разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача; у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача, а у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідні положення є втіленням вимог ч.1 ст.1311 Конституції України, в силу якої в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Так, нормами Закону України «Про прокуратуру», які є спеціальними, визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді.

Як передбачено чч.1, 3, 4 ст. 23 відповідного закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч.4 зазначеної норми; наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Отже, прокурор має право звернутися до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах держави з позовом, в якому зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або з позовом в інтересах держави, зазначивши про відсутність у відповідного органу повноважень щодо звернення до господарського суду.

У рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17).

Аналіз положень чч.3-5 ст. 53 ГПК України у взаємозв'язку зі змістом ч.3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

При цьому, "нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Проте, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор, при цьому, не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).

Так, звертаючись з даним позовом до суду в інтересах держави, прокурор зазначив, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу суперечать нормам чинного законодавства, загрожує порушенням економічних інтересів держави внаслідок укладення незконного правочину, завдає шкоди місцевому бюджету у вигляді незаконних витрат.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, прокурор зазначив, що забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері державних та публічних закупівель здійснює Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, однак у такого органу відсутні відповідні повноваження на звернення до суду із позовом про визнання недійсним спірного договору.

Окрім того, у поданій заяві зазначено, що у органу державного фінансового контролю - Державної аудиторської служби України також відповідні повноваження відсутні.

Суд не погоджується з такими твердженнями прокурора з наступних підстав

Відповідно до п.34 ч.1 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі», уповноважений орган - це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері публічних закупівель.

В силу ч.1, 3 ст.7 Закону України «Про публічні закупівлі», уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснює контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією, цим Законом та іншими законами України; Антимонопольний комітет України та Рахункова палата здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.

Як визначено пп. 1,3 Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 459 від 20.08.2014, Міністерство є уповноваженим органом у сфері державних закупівель, основними завданнями якого є формування та забезпечення державної політики у сфері державних закупівель, державного замовлення.

Отже, відповідно до наведених норм Міністерство економічного розвитку і торгівлі України є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері державних закупівель.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, 23.01.2019 у справі №920/331/18, від 12.03.2019 №905/383/18, а також у складі об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17.

Згідно з ч.4 ст.236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, висновку про те, що відповідний орган не наділений повноваженнями на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору про закупівлю товарів за державні кошти прокурор дійшов не врахувавши положення відповідних норм, які не можуть визначати конкретні предмети і підстави позовів, з якими уповноважений орган має право звернутися до суду, оскільки зазначене було б неправомірним обмеженням повноважень такого органу у визначенні способу захисту та забезпеченні здійснення судового захисту інтересів держави.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №905/383/18.

З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що у даній справі не має передбачених законом виключних підстав, коли прокурор може звернутися до суду за захистом інтересів держави, не зазначаючи орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який має бути позивачем у справі.

За таких обставин, поданий позов, відповідно до п.1 ч.1 ст. 226 ГПК України, підлягає залишенню без розгляду, оскільки його подано особою, яка не має процесуальної дієздатності.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.226, ст.ст. 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

залишити без розгляду позов заступника керівника Бориспільської місцевої прокуратури (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Героїв Небесної Сотні, 21) в інтересах держави до фізичної особи - підприємця Дудки Олександра Володимировича (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1), Відділу освіти Згурівської районної державної адміністрації (07600, Київська обл., Згурівський р-н, смт. Згурівка, вул. Українська, буд. 51; ідентифікаційний код 20624518) про визнання недійсним договору від 10.10.2018 №517.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена протягом десяти днів з дня складання її повного тексту у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова