РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.03.2019Справа № 910/16178/18

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В. В., за участі секретаря судового засідання Топіхи І. О., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Простір"

до Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

про стягнення 455 434,25 грн

Представники учасників процесу згідно протоколу від 27.03.2019:

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Простір" (далі - позивач, Компанія) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (далі - відповідач, Київенерго) про стягнення 455 434,25 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на користь відповідача було надмірно сплачено грошові кошти за договорами № 33-0610 від 15.04.2004, № 330577 від 09.09.2010 на постачання теплової енергії у гарячій воді.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, Компанія зазначає, що у 2015 році Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг прийнято постанову № 613, згідно з якою вартість послуги з теплопостачання для споживачів компанії "Київенерго" збільшилося з 374,6 до 531,10 грн за 1 Гкал. Документ діяв з 08.05.2015 по 30.06.2016. Київський апеляційний адміністративний суд у справі № 826/15733/15 виніс 06.07.2016 Постанову, якою визнав недійсним з моменту прийняття постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики і комунальних послуг від 03.03.2015 № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго". Дана Постанова НКРЄ КП № 613 не зареєстрована у Мін'юсті та не включена до Єдиного державного реєстру з присвоєнням реєстраційного коду, тобто з порушенням як нормативно-правових актів, так і наказу Міністерства юстиції України. З огляду на викладене вище, позивач зазначає, що ним було надмірно сплачено на користь відповідача грошові кошти на загальну суму 411 997,36 грн, зокрема: за Договором № 33-0610 від 15.04.2004 в розмірі 138 432,59 грн та за Договором № 330577 від 09.09.2010 в розмірі 273 564,77 грн, які він просить суд стягнути на свою користь.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для виправлення недоліків - протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

14.12.2018 через канцелярію суду надійшла заява позивача про виправлення недоліків до якої було додано докази направлення позовної заяви з додатками, а також заяви про усунення недоліків з додатками на адресу відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/16178/18 для здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 17.01.2019 запропоновано сторонам подати клопотання та заяви по суті, передбачені чинним процесуальним законодавством та встановлено строки для подання додаткових письмових доказів, клопотань, заяв, пояснень - до 15.01.2019.

03.01.2019 представником відповідача було подано до канцелярії суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечив та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заперечення відповідача проти позову мотивовані тим, що під час здійснення нарахувань за спірний період відповідач застосовував чинні тарифи; позивачем не надано належних доказів направлення відповідачу вимог про повернення надмірно сплачених коштів, а надані позивачем документи свідчать про те, що позивач просив провести перерахунок за спожиту теплову енергію та повернути надмірно сплачені штрафні санкції; підставою сплати позивачем коштів є Договори на постачання теплової енергії, за якими у позивача за спірний період та станом на 01.01.2019 існує заборгованість за спожиту теплову енергію, а саме: за договором № 330610 від 15.04.2004 у розмірі 484 107,98 грн., а за договором № 330577 від 09.09.2010 у розмірі 240 111,35 грн. і позивачем не надано доказів сплати спожитої теплової енергії за спірний період.

Відповідач також вказує, що Господарським судом міста Києва розглядалися справи " 910/27028/15 та № 910/17130/17 про стягнення з позивача заборгованості за спірний період, під час розгляду яких судом досліджувалися питання про обґрунтованість та законність нарахувань.

Також 09.01.2019 до канцелярії суду представником відповідача було подано клопотання про застосування строків позовної давності.

За результатами підготовчого засідання 17.01.2019 судом було оголошено перерву в судовому засіданні до 07.02.2019.

29.01.2019 через канцелярію суду від позивача надійшли пояснення з додатками на відзив, які по суті є запереченнями на відзив.

06.02.2019 до канцелярії суду представником відповідача було подано клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

За результатами підготовчого засідання 07.02.2019 було постановлено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про залучення третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, продовження строку підготовчого провадження у справі № 910/16178/18 на 30 днів до 18.03.2018 включно та відкладення підготовчого засідання у на 28.02.2019.

19.02.2019 через відділ діловодства суду представником відповідача було подано заяву про часткове закриття провадження у справі в частині стягнення по договору № 330610 від 15.04.2004 та заперечення на пояснення позивача.

Розгляд заяви відповідача про часткове закриття провадження у справі суд відкладено до встановлення фактичних обставин по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2019 закрито підготовче засідання та призначено справу № 910/16178/18 до судового розгляду по суті на 27.03.2019.

При розгляді справи по суті у судовому засіданні 27.03.2019 судом було заслухано вступне слово представників позивача та відповідач, з'ясовано обставини справи та досліджено докази відповідно до статтей 208-210 ГПК України, після чого суд перейшов до судових дебатів (статті 217, 218 ГПК України).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні повністю.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 27.03.2019 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений частиною 6 статті 233 ГПК України.

Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.04.2004 між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", яка в подальшому була перейменована у Публічне акціонерне товариство "Київенерго" (надалі -відповідач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервісна компанія "Простір", яка перейменована у Товариство з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Простір" (надалі - позивач, абонент) було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 33-0610 (надалі - договір № 33-0610).

Відповідно до п. 1.1 договору № 33-0610, предметом цього договору є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з п.2.2.1 договору № 33-0610 постачальник зобов'язався постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону, гарячого водопостачання протягом року, в кількості та обсягах згідно з додатком № 1 до цього договору.

Відповідно до п. 2.3.1., 2.3.2. договору № 33-0610 абонент зобов'язався додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку № 1 та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії. Виконувати умови та порядок оплати, в обсягах і в терміни, які передбачені в додатку № 4 до договору.

Як передбачено п. 2.1. договору № 33-0610 та п. 1 1 Додатку № 3 до договору, розрахунки за відпущену теплову енергію відповідачем здійснюються на підставі тарифів, встановлених та затверджених Київською міською державною адміністрацією.

Згідно із наявними в матеріалах справи актах приймання-передавання товарної продукції, з квітня 2015 року по червень 2016 року відповідач поставив, а позивач прийняв теплову енергію в обсягах, визначених в цих актах, які підписано обома сторонами, на загальну суму 409 810,87 грн (з ПДВ), з яких:

за квітень 2015 року - акт №04/2015-330610 від 30.04.2015 на суму 45 544,14 грн;

за травень 2015 року - акт №05/2015-330610 від 31.05.2015 на суму 7 010,52 грн;

за червень 2015 року - акт №06/2015-330610 від 30.06.2015 на суму 10 197,12 грн;

за липень 2015 року - акт №07/2015-330610 від 31.07.2015 на суму 7 647,84 грн;

за серпень 2015 року - акт №08/2015-3306105 від 31.08.2015 на суму 5 089,56 грн;

за вересень 2015 року - акт №09/2015-3306105 від 30.09.2015 на суму 8 285,16 грн;

за жовтень 2015 року - акт №10/2015-330610 від 31.10.2015 на суму 19 554,10 грн;

за листопад 2015 року - акт №11/2015-3306105 від 30.11.2015 на суму 58 153,04 грн;

за грудень 2015 року - акт №12/2015-330610 від 31.12.2015 на суму 46 885,81 грн;

за січень 2016 року - акт №1/2016-330610 від 31.01.2016 на суму 77 780,15 грн;

за лютий 2016 року - акт №2/2016-330610 від 29.02.2016 на суму 80 763,31 грн;

за квітень 2016 року - акт №4/2016-330610 від 30.04.2016 на суму 37 811,54 грн;

за червень 2016 року - акт №6/2016-330610 від 30.06.2016 на суму 5 098,56 грн.

Зі змісту вказаних актів вбачається, що вартість поставленої теплової енергії було визначено згідно з постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 613 від 03.03.2015, якою встановлено тариф на теплову енергію в розмірі 531,10 грн (без ПДВ) за 1 Гкал.

Також 09.09.2010 між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 330577 на постачання теплової енергії у гарячій воді (далі - договір № 330577), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених у цьому договорі (розділ 1 договору).

Тарифи та порядок розрахунків за спожиту теплову енергію сторони погодили у Додатку №2 до Договору, за умовами п. п. 1, 12 якого розрахунки зі споживачем за теплову енергію проводяться згідно з тарифами, встановленими постачальнику Управлінням цінової політки Київської міської державної адміністрації, затвердженими розпорядженням КМДА від 31.08.2009 №981. Можливі зміни тарифів в період дії договору.

Судом встановлено, що з квітня 2015 року по червень 2016 року відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято теплову енергію в обсягах, визначених в актах приймання-передавання товарної продукції, які підписано обома сторонами, на загальну суму 422 861,32 грн (з ПДВ), з яких:

за квітень 2015 року - акт №04/2015-330577 від 30.04.2015 на суму 37 729,34 грн;

за травень 2015 року - акт №05/2015-330577 від 31.05.2015 на суму 8 986,21 грн;

за червень 2015 року - акт №06/2015-330577 від 30.06.2015 на суму 15 231,95 грн;

за липень 2015 року - акт №07/2015-330577 від 31.07.2015 на суму 10 834,44 грн;

за серпень 2015 року - акт №08/2015-3305775 від 31.08.2015 на суму 8 922,48 грн;

за вересень 2015 року - акт №09/2015-3305775 від 30.09.2015 на суму 5 098,56 грн;

за жовтень 2015 року - акт №10/2015-330577 від 31.10.2015 на суму 22 943,52 грн;

за листопад 2015 року - акт №11/2015-3305775 від 30.11.2015 на суму 77 753,04 грн;

за грудень 2015 року - акт №12/2015-330577 від 31.12.2015 на суму 98 912,06 грн;

за лютий 2016 року - акт №2/2016-330577 від 29.02.2016 на суму 80 939,64 грн;

за квітень 2016 року - акт №4/2016-330577 від 30.04.2016 на суму 48 754,98 грн;

за червень 2016 року - акт №6/2016-330577 від 30.06.2016 на суму 6 755,59 грн.

Вартість поставленої теплової енергії у вказаних актах було визначено згідно з постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 613 від 03.03.2015, якою встановлено тариф на теплову енергію в розмірі 531,10 грн (без ПДВ) за 1 Гкал.

У подальшому, як встановлено судом, постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2016 у справі №826/15733/15 визнано нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 613 від 03.03.2015 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго".

Враховуючи наведені обставини, позивач листом за вих. № 167 від 16.10.2018 звернувся до відповідача з вимогою провести перерахунок оплат, здійснених ТОВ "Управляюча компанія "Простір" відповідно до договору № 33-0610 за період з травня 2015 по червень 2016 року за теплову енергію відповідно до затверджених тарифів та повернути надмірно сплачені кошти у розмірі 138 432,59 грн, а також повернути надмірно сплачені штрафні санкції відповідно до рішення Господарського суду м. Києва по справі № 910/17130/17.

Також листом за вих. № 167 від 16.10.2018 позивач вимагав від відповідача провести перерахунок оплат, здійснених ТОВ "Управляюча компанія "Простір" відповідно до договору № 330577 за період з травня 2015 по червень 2016 року за теплову енергію відповідно до затверджених тарифів та повернути надмірно сплачені кошти у розмірі 273 564,77 грн.

Звертаючись із позовом у цій справі позивач вказує, що надмірно сплатив Публічному акціонерному товариству "Київенерго" грошові кошти в сумі 138 432,29 грн. за договором № 33-0610 та у сумі 273 564,77 грн. за договором № 330577, оскільки вартість поставленої теплової енергії у період з травня 2015 по червень 2016 року була визначена відповідачем з застосуванням тарифу в розмірі 531,10 грн. (без ПДВ) за 1 Гкал, встановленого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №613 від 03.03.2015, яку визнано судом нечинною з моменту її прийняття.

Отже спір у справі виник у зв'язку із наявністю чи відсутністю підстав для стягнення з відповідача надмірно сплачених грошових коштів за поставлену теплову енергію в загальній сумі 411 997,36 грн.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Правовідносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг з теплопостачання між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, регулюються спеціальними нормами Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Закону України "Про теплопостачання".

Пунктами 2, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що виконавцем комунальної послуги є суб'єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; виробником є суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; споживачем житлово-комунальних послуг є індивідуальний або колективний споживач.

При цьому, житлово-комунальними послугами є результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (пункт 5 частина 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами статтей 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Частиною 1 статті 714 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України, встановлено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до частин 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що тариф (ціна) на теплову енергію - це грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Згідно з частиною 2 статті 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.

Частиною 3 статті 20 Закону України "Про теплопостачання" в редакції, чинній у спірний період, передбачалось, що тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Як встановлено судом, нарахування вартості поставленої позивачу теплової енергії у період з травня 2015 року по червень 2016 було здійснено Публічним акціонерним товариством "Київенерго" з застосуванням тарифу, встановленого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 613 від 03.03.2015 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", а саме в розмірі 531,10 грн за 1 Гкал (без ПДВ).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2016 у справі № 826/15733/15 зазначену постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 613 від 03.03.2015 було визнано нечинною з моменту її прийняття.

Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частини 3 статті 11 ГПК України суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Оскільки постанова № 613 визнана нечинною з дати її прийняття, суд дійшов висновку про те, що протягом періоду з травня 2015 року по червень 2016 року до спірних правовідносин сторін слід застосовувати тариф, встановлений постановою № 465, згідно з якою тариф для відповідача на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії становить 295,17 грн/Гкал (без ПДВ), тобто 354,204 грн з ПДВ.

Такі висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.03.2018 у справі № 910/7749/17.

Разом з тим, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності правових та фактичних підстав для стягнення з відповідача заявленої суми з огляду на таке.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Так, відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Цей вид зобов'язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали.

Вказані обставини входять до предмету доказування у справі, що в силу вимог частини 1 статті 74 ГПК України покладає на позивача обов'язок довести, зокрема факт набуття відповідачем грошових коштів.

Відповідно до частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Межі розгляду справи судом визначені статтею 14 ГПК України, згідно із якою суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (стаття 73 ГПК України).

Статтею 86 ГПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 79 ГПК України).

Як встановлено судом на підставі наданих позивачем актів приймання-передавання товарної продукції за період з квітня 2015 по червень 2016, відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято теплову енергію на загальну суму 832 672,19 грн. При цьому, серед наданих позивачем актів відсутні підтверджуючі документи на поставку теплової енергії у березні та травні 2016 року за договором №33-0610, а також у січні, березні та травні 2016 року за договором № 330577.

На підтвердження здійснення оплат поставленої теплової енергії позивачем надано виписки з банківського рахунку у ПАТ КБ "Правекс-Банк" за період 28.08.2015 по 13.07.2016 та у ПАТ "Універсал Банк" за період з 22.05.2015 по 22.07.2016 на загальну суму 752 000,00 грн.

Разом з тим, дослідивши вказані виписки, суд встановив, що із загальної суми здійснених оплат у вказані період грошові кошти у сумі 214 800, 00 спрямовані на оплату боргу та оплату теплової енергії за інші періоди, які не охоплені спірними актами.

Щодо інших оплат, судом з'ясовано, що здійснюючи оплату за теплову енергію, позивачем не було проведено жодної оплати з чітким призначення платежу за спірний період, натомість зазначено лише, що оплата проводиться згідно договору 330577 та договору 330610. При цьому суд враховує, що за відсутності чіткого призначення платежу відповідач має право зараховувати сплачені позивачем кошти як в поточне зарахування, так і в погашення наявної заборгованості за минулі періоди.

Позивач в свою чергу належним чином не довів відсутність у нього заборгованості перед відповідачем як за попередній період, так і за спірний період з квітня 2015 по червень 2016 року за укладеними з відповідачем договорами.

Недоведення факту оплати позивачем нарахованої вартості теплової енергії у повному обсязі за спірний період може призвести до стягнення з відповідача коштів, які фактично позивачем не сплачувалися, що суперечить нормам статті 1212 ЦК України, на яку посилається позивач як на правову підставу заявлених вимог.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено за допомогою належних та достатніх доказів розміру заявленої до стягнення суми надмірно сплачених коштів, у зв'язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Виходячи з того, що позовні вимоги судом визнані необґрунтованими, судом не вирішується питання про застосування позовної давності за заявою відповідача.

Розглянувши заяву відповідача про часткове закриття провадження у справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Заява позивача про часткове закриття провадження обґрунтована тим, що рішеннями Господарського суду міста Києва від 27.01.2016 у справі № 910/27028/15 та від 07.12.2017 у справі № 910/17130/17 були задоволені позовні вимоги ПАТ "Київенерго" про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію за період, за який позивач просить здійснити перерахунок у справі № 910/16178/18, а тому вважає, що всі спірні питання щодо розрахунків за спожиту теплову енергію по договору № 330610 вирішені вказаними судовими рішеннями. Відповідач також зауважує, що на момент прийняття судового рішення у справі № 910/17130/17 набрала законної сили постанова Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/15733/15, якою зокрема і обґрунтовані позовні вимоги у справі № 910/16178/18.

За таких обставин, на думку відповідача, між сторонами відсутній спір розумінні пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, оскільки питання щодо обсягів та розміру нарахувань вже досліджувалися судом під час розгляду вказаних вище справ.

Як визначено пунктом 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Предмет спору може бути відсутнім зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Предметом спору у справі № 910/16178/18 є вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Простір" про стягнення з відповідача 455 434,25 грн надмірно сплачених грошових коштів за договорами № 33-0610 від 15.04.2004, № 330577 від 09.09.2010 у зв'язку із визнанням нечинною постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики і комунальних послуг від 03.03.2015 № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", на підставі якої здійснювалося нарахування вартості теплової енергії.

Зміст судових рішень, на які посилається відповідач свідчить, що предметом спору у цих справах були вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Простір" заборгованості за договором № 330610, під час розгляду яких не вирішувалися питання здійснення перерахунків чи повернення надмірно сплачених грошових коштів у зв'язку із визнанням нечинною постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики і комунальних послуг від 03.03.2015 № 613. Крім цього, спори у зазначених відповідачем справах були вирішені до відкриття провадження у справі № 910/16178/18, а тому суд не вбачає підстав для закриття провадження у цій справі.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10.02.2010).

Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 73-74, 76-80, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Простір" до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення 455 434,25 грн - відмовити повністю.

2. Судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи, покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Простір".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 11.04.2019

СУДДЯ В.В. ДЖАРТИ