ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

12.04.2019 р.                                                     Справа № 907/69/18

Суддя Господарського суду Львівської області Пазичев В. М., розглянувши позовні матеріали

за позовом: Акціонерного товариства «SOTRA HOLDING AG», Швейцарська конфедерація

до відповідача: Українсько-австрійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал Карпати», м. Чоп

про: зобов’язання вчинити дії

визнав подані матеріали недостатніми для відкриття провадження у справі.

Виносячи дану ухвалу, суд виходив з наступного:

09.04.2019 р. року за вх. № 681 в канцелярії Господарського суду Львівської області зареєстровано матеріали справи за позовом Акціонерного товариства «SOTRA HOLDING AG» до Українсько-австрійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал Карпати» про зобов’язання вчинити дії, що передані з Господарського суду Закарпатської області відповідно до супровідного листа від 28.03.2019 р. за вх. № 01-07/1659/19.

Проаналізувавши подані матеріали, судом встановлено, що відповідно до п.10.2 укладеного між сторонами перекладу Договору № 152/01 про спільну інвестиційну діяльність, згідно перекладу українською мовою: «Усі спори і розбіжності, що виникають з даного Договору або в зв'язку з ним, вирішуються сторонами шляхом переговорів. У разі якщо сторони протягом 90 днів з дня відправки першого повідомлення зі спірних питань не дійдуть згоди, то спір передаються для розгляду і винесення остаточного рішення в Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті у Відні.»

Відповідно до п. 2 Додаткового договору від 12.02.2018 р. до Договору від 19.12.2001 р. № 152/01 про спільну інвестиційну діяльність, згідно перекладу українською мовою: «В уточнення положень п. 10.2, 10.3 Договору про спільну інвестиції діяльності № 152/01 від 19.12.2001 р. сторони домовилися, що всі спори, що виникають з Договору про спільну інвестиційну діяльність № 152/01 від 19.12.2001 р. або в зв’язку з ним (за винятком тих, за якими законодавством України встановлена ??виключна підсудність державним судам України), включаючи спори щодо його дійсності, порушення, розірвання або нікчемності, підлягають передачі на розгляд і остаточне вирішення до Віденського міжнародного арбітражного центру (VIAC) при Федеральній палаті економіки Австрії відповідно до Арбітражного регламенту (Віденські Правила), в складі 3 арбітрів. Місце розгляду спору - м. Відень (Австрійська Республіка). Мова арбітражного розгляду - російська або німецька.»

Господарським процесуальним кодексом України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України “Про міжнародне приватне право”, Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 3 ГПК України).

Згідно з статтею 365 Господарського процесуального кодексу України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов'язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Частиною першою статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності.

Відповідно до статті 366 Господарського процесуального кодексу України підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно роз’яснення Президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002 р. № 04-5/608 «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій», правовідносини, пов'язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну або припинення правовідносин, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право"

Відповідно до приписів статті 1 Закону України “Про міжнародне приватне право” приватноправові відносини - це відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб'єктами яких є фізичні та юридичні особи; іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Статтею 2 Закону України “Про міжнародне приватне право” до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, цей Закон застосовується, зокрема, щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України “Про міжнародне приватне право”, право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Згідно з приписами частини першої статті 75 вказаного Закону, підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у ст.76 цього Закону.

Як унормовано пунктом 1 частини першої статті 76 Закону України “Про міжнародне приватне право”, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом якщо, зокрема, сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у ст. 77 цього Закону.

Статтею 77 Закону України “Про міжнародне приватне право” визначені випадки виключної підсудності справ з іноземним елементом судам України. Спір у даній справі не відноситься до випадків виключної підсудності, наведених в цій статті.

Статтею 78 вказаного Закону передбачено, що компетенція інших органів України щодо розгляду справ з іноземним елементом визначається законами України з урахуванням ст.ст. 75 - 77 цього Закону.

Відповідно до частини 2 статті першої Закону України “Про міжнародний комерційний арбітраж”, до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися: спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв'язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном, а також спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об'єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб'єктами права України.

Згідно з приписами ст. 2 вказаного Закону, “арбітраж” - це будь-який арбітраж (третейський суд) незалежно від того, чи утворюється він спеціально для розгляду окремої справи, чи здійснюється постійно діючою арбітражною установою, зокрема Міжнародним комерційним арбітражним судом або Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що підсудність даного спору сторони оспорюваного Договору не віднесли до підсудності державних судів України.

Згідно з статтею 2 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 10.06.1958, ратифікована Українською ССР 10.08.1960) кожна договірна Держава визнає письмову угоду, відповідно до якої сторони зобов'язуються передавати в арбітраж всі або деякі спори, які виникли чи можуть виникнути між ними в зв'язку з будь-яким конкретним договором. Термін “письмова угода” включає арбітражне застереження в договорі або арбітражну угоду, підписані сторонами. Суд договірної Держави, якщо до нього надходить позов з питання, за яким сторони уклали угоду, що передбачається цією статтею, повинен, направити сторони до арбітражу, якщо не буде встановлено, що згадана угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

У пункті 5 Роз'яснення Вищого господарського суду України №04-5/608 від 31.05.2002 “Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій” зазначено, що господарським судам слід враховувати, що сторони зовнішньоекономічного договору мають право передбачити у ньому або шляхом укладення окремої угоди (арбітражна умова, арбітражне застереження) передачу спорів, що виникають з такого договору, на вирішення третейського суду (постійно діючого або створеного для вирішення конкретного спору - ad hoc). Ця домовленість повинна чітко визначати, який саме орган вирішення спорів обрали сторони: Міжнародний комерційний арбітражний суд, Морську арбітражну комісію при Торгово-промисловій палаті України або інший третейський суд в Україні чи за кордоном.

Суд зазначає, що сторони скористались своїм правом та відповідно до умов Договору від 19.12.2001 р. № 152/01 про спільну інвестиційну діяльність та умов п. 2 Додаткового договору від 12.02.2018 р. до Договору від 19.12.2001 р. № 152/01 про спільну інвестиційну діяльність, визначили орган на розгляд якого мають передаватись спори, що виникають відносно вище наведених договорів.

Як вже вказувалось, відповідно до ст. 7 Закону України “Про міжнародний комерційний арбітраж”, арбітражна угода - це угода сторін про передачу в арбітраж усіх або визначених спорів, що виникли або можуть виникнути між ними у зв'язку з конкретними правовідносинами, незалежно від того, мають вони договірний характер чи ні.

Відповідно до п.2 ст. І Європейської конвенції 1961 р., арбітражна угода включає арбітражне застереження у письмовій угоді або окрему арбітражну угоду про передачу спорів на розгляд арбітражу. Відповідно до п. 2 ст. II Нью-Йоркської конвенції 1958 арбітражна угода включає арбітражне застереження в договорі або арбітражну угоду, підписану сторонами, чи таку, що міститься в обміні листами чи телеграмами.

Міжнародний комерційний арбітраж є механізмом, який дозволяє врегулювати спори, що виникають між учасниками міжнародного комерційного обігу. У світі не існує якогось загального суду, який дозволив би розглядати ці спори. Більше того, не існує загального права, яке б регулювало ті чи інші міжнародні комерційні відносини. І тим більше не існує загального для всіх процесуального регламенту, який дозволив би здійснювати правосуддя.

Сама природа міжнародних комерційних відносин, яка базується на рівності сторін, договірних засадах таких відносин та власне на свободі договору, спричинила виникнення системи міжнародних комерційних арбітражів, які, на відміну від системи державних та міждержавних судових установ, базуються на волі сторін, договірних засадах.

Міжнародні комерційні арбітражі, на відміну від державних судів, формуються на договірній основі, сторони можуть обирати арбітрів (арбітра), який взагалі може бути не юристом, а спеціалістом в тому чи іншому господарському напрямку, сторони взагалі можуть виключити спір з-під дії права і вирішити його по справедливості (exaequo et bono).

Під арбітражним застереженням розуміють арбітражну угоду, яка безпосередньо міститься в умовах контракту, є його невід'ємною частиною і розповсюджує свою дію тільки на спори відносно цього контракту. Вона робиться під час укладання контракту, сторони заздалегідь знають, що спори за цим контрактом будуть розглядатись певним міжнародним комерційним арбітражем.

Така автономність арбітражної угоди дає можливість сторонам спірних правовідносин мати гарантії того, що спір буде розглянуто у будь-якому випадку саме арбітражем, оскільки наявність арбітражного застереження робить неможливим звернення до державних судових установ.

Згідно роз’яснення Президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002 р. № 04-5/608 «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій», якщо відповідну умову включено до цивільно-правової угоди, то на неї поширюються загальні умови виконання зобов'язань, у тому числі щодо недопустимості односторонньої відмови від їх виконання.

У п. 2 ст. 21 Регламенту ЮНСІТРАЛ передбачено, що арбітражний суд компетентний установлювати наявність або дійсність договору, частиною якого є арбітражне застереження. Арбітражне застереження, що є частиною договору і передбачає арбітражний розгляд відповідно до Регламенту, має розглядатися як угода, що не залежить від інших умов цього договору. Визнання арбітражним судом нікчемності договору не тягне за собою автоматично недійсність арбітражного застереження.

Згідно роз’яснення Президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002 р. № 04-5/608 «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій», у разі непідвідомчості справи у спорі за участю іноземного підприємства чи організації господарський суд має відмовити у прийнятті позовної заяви на підставі пункту 1 частини першої статті 62 ГПК. З цієї ж підстави господарський суд повинен відмовити у прийнятті позовної заяви, якщо у пророгаційній угоді сторонами неправильно викладено назву суду або зазначено суд, існування якого не передбачено Законом України "Про судоустрій України" ( 3018-14 ).

Отже, при огляді позовної заяви та поданих до неї документів, встановлено, що мають місце недоліки, а саме відсутній доказ щодо підсудності даного спору господарським судам України.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 162, 164, пунктами 1, 2 статті 174, статтею 234 Господарського процесуального кодексу України, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовну заяву Акціонерного товариства «SOTRA HOLDING AG» до Українсько-австрійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал Карпати» про зобов’язання вчинити дії - залишити без руху.

2. Надати позивачу строк до 20.04.2019 року для усунення таких недоліків:

2.1. Надати суду документи, що підтверджують підсудність даного спору господарським судам України.

У разі невиконання цієї ухвали у встановлений судом строк, позовна заява вважається неподаною і підлягає поверненню позивачу зі всіма доданими до неї документами.

Ухвала набрала законної сили в день винисення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                  Пазичев В.М.