ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2019 р. Справа№ 910/11797/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

при секретарі Майданевич Г.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Стойчев В.В. за ордером від 26.03.2019;

від відповідача: Копилов В.В. за ордером від 22.03.2019;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецсистемс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 (повний текст складено 29.12.2018)

у справі №910/11797/18 (суддя Блажівська О.Є.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецсистемс"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Транссервіс"

про визнання недійсним договору оренди та стягнення 580 000,00 грн,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю "Укрспецсистемс" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Транссервіс" (далі - відповідач), у якому просило суд визнати недійсним договір оренди №1/001-08.05 від 10.05.2018 та стягнути 580 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач ввів позивача в оману щодо того, що відповідач законно володіє об'єктом оренди - складським виробничим приміщенням, має повне право та законні повноваження укладати зазначений договір, оскільки відповідач не надав документів щодо набуття права власності на предмет договору, майновий комплекс перебуває під забороною відчуження та в іпотеці, щодо приміщення існує судовий спір, тому, на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України, договір підлягає визнанню недійсним, а відповідач повинен відшкодувати позивачу 480000 грн. збитків у подвійному розмірі та моральну шкоду 100 000 грн., що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що він є власником майнового комплексу, який розташований за адресою: м.Київ, вул.Пирогівський шлях, 154, право власності на який зареєстровано у встановленому законом порядку. За спірним договором позивачу було надано в оренду складське виробниче приміщення, яке входить до майнового комплексу і відносно якого відсутні обтяження або заборони. У зв'язку з несплатою позивачем орендної плати відповідач направляв претензію щодо погашення заборгованості та повідомлення про розірвання договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26 грудня 2018 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, товариство з обмеженою відповідальністю "Укрспецсистемс" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки позивачу в оренду передавалось приміщення, яке позначено у технічному паспорті літерою "Н", однак, на вказане приміщення відповідач не має права власності, воно не введено в експлуатацію, є одноповерховим приміщенням, чим введено позивача в оману щодо істотних умов договору та об'єкту оренди, тому договір підлягає визнанню недійсним і з відповідача підлягають стягненню збитки і моральна шкода.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у судовому засіданні оголошувалась перерва з 26 по 28 березня 2019 року.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, які викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, стверджував, що позивачу в оренду надавались другий і третій поверхи будівлі, яка на плані позначена літерою "З", а будівля під літерою "Н" - це одноповерховий металевий збірно-розбірний ангар, право власності на який не підлягало реєстрації.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 10 травня 2018 року між відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Транссервіс", як орендодавцем, та позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрспецсистемс", як орендарем, було укладено Договір оренди складського виробничого приміщення №1/001-08.05 (далі - договір), відповідно до якого орендодавець зобов'язується передати, а орендар прийняти у строкове платне користування (в оренду) складське виробниче приміщення: складське виробниче приміщення на другому та третьому поверсі включно з вантажною рампою загальною площею 1500 кв.м., розташоване за адресою: 03026, м. Київ, вул. Пирогівський шлях, 154 (далі - приміщення).

Договір з боку орендодавця підписаний директором ОСОБА_4, а з боку орендаря - Кіскіним Ю.В., якій діяв на підставі довіреності від 10.05.2018.

Відповідно до п. 1.2 договору приміщення, що за цим Договором передається у користування орендареві (в оренду), є частиною майнового комплексу, який належить орендодавцю на праві власності.

Метою оренди, згідно п.2.1 договору, є використання орендарем приміщення в якості складського виробничого приміщення, користування встановлюється цим договором без обмеження добового терміну часу.

За умовами пункту 5.1, 5.2 договору строк його дії з 10.05.2018 по 10.05.2019. Якщо за 1 місяць до закінчення строку дії Договору жодна із сторін не заявить про намір розірвати даний Договір, то він вважається продовженим (пролонгованим) на кожний наступний календарний рік.

Згідно з п. п. 6.1, 6.3 договору за користування приміщенням орендар щомісячно сплачує орендодавцеві орендну плату в розмірі 120 000,00 грн/, у т.ч. ПДВ, з врахуванням податку на додану вартість, земельних, майнових та інших податків, зборів, обов'язкових платежів.

Орендна плата за кожен наступний місяць оренди сплачується орендарем на підставі рахунків, наданих орендодавцем, складених відповідно з умовами Договору, шляхом банківського перерахунку на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 30 числа поточного місяця.

Пунктом 6.9 договору встановлено, що на підтвердження зобов'язань за цим договором і на забезпечення їх виконання орендар вносить у рахунок орендної плати за перший та останній місяці оренди в розмірі 240 000 грн.

Згідно п.6.10 договору попередня оплата згідно виставленого рахунку сплачується орендарем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця протягом трьох календарних днів з моменту підписання сторонами договору.

На виконання п.п.6.9, 6.10 договору відповідачем було виставлено позивачу рахунок №172 від 10.05.2018 за перший і останній місяці оренди приміщення на суму 240000,00 грн., а позивач, в свою чергу, платіжним дорученням №1150 від 10.05.2018, згідно вказаного рахунку, сплатив відповідачу 240 000 грн.

10 червня 2018 директором ТОВ "ТК "Транссервіс" ОСОБА_4 та представником ТОВ "Укрспецсистемс" Кіскіним Ю.В. був підписаний акт приймання-передачі складського виробничого приміщення, відповідно до якого орендодавець здав, а орендар прийняв складське виробниче приміщення на другому та третьому поверхах з вантажною рампою загальною площею 15000м.кв., що знаходиться за адресою: 03026, м.Київ, вул. Пирогівський шлях 154.

Також в акті зазначено, що до технічного стану приміщення відповідно до умов договору орендар претензій не має.

16 липня 2018 року відповідач за вих. №1/001-16.06 направив позивачу рахунок на оплату оренди приміщення на суму 120 000,00 грн. за серпень 2018 року, з проханням оплатити рахунок у відповідності до умов п. 6.3 Договору, до 30 числа поточного місяця.

Оскільки позивач не оплатив зазначений рахунок відповідач 03.08.2018 за вих.№1/001-03.08 направив позивачу претензію (вимогу), у якій повідомив, що у випадку несплати рахунку №244 від 16.07.2018 за оренду приміщення за серпень 2018 року у строк до 16.08.2018, договір буде розірвано тією ж датою - 16.08.2018. Претензія (вимога) отримана позивачем 09.08.2018, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, однак, не виконана і орендна плата за серпень 2018 року не сплачена.

16 серпня 2018 року відповідач за вих.№1/001-16.08 направив позивачу повідомлення про дострокове розірвання договору у зв'язку із системною несплатою орендної плати та про зарахування платежу за останній місяць оренди в розмірі 120000 грн. в якості оплати рахунку від 16.07.2018. Повідомлення отримане відповідачем 17.08.2018, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення.

Позивач, у свою чергу, звернувся до суду із даним позовом та зазначив, що договір було укладено під впливом обману, оскільки, на думку позивача, відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, позивач посилався на відсутність у відповідача права власності на приміщення, передане в оренду, оскільки воно було перебудоване і не введене в експлуатацію. Також вказував, що майно перебуває в іпотеці, відносно нього зареєстрована заборона відчуження і є судовий спір.

Тому позивач просив суд визнати недійсним договір, стягнути з відповідача подвійний розмір орендної плати в розмірі 480 000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на помилковість доводів позивача щодо відсутності у відповідача права власності на об'єкт оренди та порушення прав третіх осіб.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним договору. Щодо вимог про стягнення збитків і моральної шкоди, то вони є похідними від вимоги про визнання договору недійсним, і позивачем не доведено обставин, які свідчили б про порушення його законних прав та інтересів.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Права та обов'язки між сторонами виникли на підставі Договору оренди складського виробничого приміщення №1/001-08.05 від 10.05.2018, який за правовою природою є господарським договором оренди нерухомого майна виробничо-технічного призначення.

Спірні правовідносини регулюються, зокрема, главами 16, 58 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), параграфом 5 глави 30 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Статтею 283 ГК України, яка кореспондується зі статтею 759 ЦК України, встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 283 ГК України у користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Частиною 6 ст. 283 ГК України встановлено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 765 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Актом приймання-передачі складського виробничого приміщення від 10 червня 2018 року підтверджується, що відповідач, як орендодавець, виконав свій обов'язок щодо передачі позивачу, як орендарю, обумовленого договором майна, а позивач прийняв вказане майно без будь-яких зауважень щодо його стану.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, позивач, прийнявши майно, відповідно до наведених положень ГК України та умов договору, зобов'язаний був вносити орендну плату у встановлені договором строки, однак, як вбачається з матеріалів справи, не виконав свій обов'язок та не сплатив орендну плату у серпні 2018 року.

Доводи відповідача про те, що договір є розірваний з 16.08.2018 у зв'язку із несплатою орендної плати обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки умовами п.8.2 договору передбачено право орендодавця достроково розірвати договір у випадку систематичного порушення терміну сплати орендних та інших обов'язкових платежів.

Однак, разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність (аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №587/173/15-ц).

Тому несплата одного лише рахунку по оренді №244 від 16.07.2018 не може вважатись систематичним порушенням терміну сплати орендних та інших обов'язкових платежів, зазначених у договорі, та, відповідно, не є підставою для розірвання договору.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним спірного договору, апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, на яку посилається позивач, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Вимоги про визнання правочинів недійсними, заявлені на підставі статті 230 ЦК України, можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

За доводами позивача, обман відповідача при укладенні спірного правочину виражений у тому, що згідно п.10.4 договору орендодавець заявляє, що законно володіє об'єктом оренди та має повне прав та законні повноваження укладати цей договір на строк оренди та гарантує, що в момент підписання цього договору приміщення іншим особам не відчужено, під забороною відчуження шляхом передачі у користування не перебуває, щодо приміщення відсутні судові спори, внаслідок передачі орендарю у строкове користування об'єкта оренди не будуть порушені права та інтереси третіх осіб.

При цьому позивач вказує, що після укладення договору оренди відповідач не надав йому документів, які підтверджують наявність у нього права власності на об'єкт оренди, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказано, що відповідач є власником майнового комплексу, однак не зазначено, з чого саме складається цей комплекс. У державному реєстрі іпотек зазначено, що частина комплексу відповідача знаходиться в іпотеці у ВАТ "Банк "Український капітал". А з інформації на сайті Судової влади вбачається, що між відповідачем та ТОВ "Юпеко-Юкрейн Пест Контрол" існує спір з приводу розірвання договору оренди нежитлового приміщення (справа №910/3220/18).

Відповідно до ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Згідно частини 1 статті 316, статті 317, частин 1, 2, 3 статті 319, частин 1, 2 статті 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації.

Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об'єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій (ч. 1 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Судом першої інстанції на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що з 10 червня 2010 року одноосібним власником майнового комплексу загальною площею 3871,6 кв.м., розташованого за адресою: м. Київ, вул. Червонопрапорна, будинок 154 є Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Транссервіс". Право власності за відповідачем зареєстровано на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 21.05.2010.

Згідно з Технічним паспортом від 10 лютого 2010 року на майновий комплекс відповідача, що знаходиться по вул. Пирогівський шлях (Червонопрапорна), 154, у м. Києві, та на підставі якого 10.06.2010 року було зареєстроване право власності на цей майновий комплекс, на час проведення інвентаризації були наявні наступні будівлі і споруди:

- Літера "Є" - Ангар - 488,4 кв.м

- Літера "Ж" - Офісна будівля - 208.2 кв.м

- Літера "З" - Офісна будівля - 2104 кв.м

- Літера "К" - Ангар - 866 кв.м

- Літера "Л" - Павільйон - 205 кв.м.

Отже, у власності відповідача за технічною та правовстановлюючою документацією перебуває майновий комплекс загальною площею 3871,6 кв.м., частина якого, а саме: складське виробниче приміщення на другому та третьому поверхах включно з вантажною рампою загальною площею 1500 кв.м., була передана в оренду позивачу за договором.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції представник позивача Кіскін Ю.В., який підписував спірний договір та приймав приміщення по акту від 10.06.2018, подав нотаріально засвідчену заяву свідка, в якій повідомив про те, що представником відповідача було усно повідомлено про відсутність документації на підтвердження права власності на об'єкт оренди. Крім того, у даній заяві Кіскін Ю.В. повідомив про те, що йому у телефонній розмові було повідомлено про реконструкцію приміщення та про те, що після реконструкції дане приміщення не було введено в експлуатацію, а тому право власності на нього відсутнє.

Також судом першої інстанції у судовому засіданні було проведено допит свідка - Кіскіна Ю.В.

Однак, відповідно до ст. 87 ГПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Інститут свідка є допоміжним інструментом для встановлення обставин справи для повного та об'єктивного вирішення спору.

Покази свідка підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами у справі.

Разом з тим, з Технічного паспорту на майновий комплекс, а саме: плану за поверхами, схематичного плану розташування будівель майнового комплексу, технічного опису і оцінки господарчо-побутових будівель, журналів внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень громадського чи виробничого будинку тощо, вбачається, що на території комплексу знаходяться три триповерхові будівлі, а саме: будівля адміністративна літ."Ж" площею 208,2 кв.м., прибудова літ. "ж-1" площею 8,6 кв.м. та будівлі складськ. господарст. літ. "З" площею 2104 кв.м.

За договором позивачу передано в оренду складське виробниче приміщення на другому та третьому поверхах включно з вантажною рампою загальною площею 1500 кв.м.

Таким чином, за описом під об'єкт оренди підпадає лише будівля за літ."З", яка має три поверхи та відповідну площу, і право власності на яку зареєстровано за відповідачем у встановленому порядку.

І саме на тому, що це і є об'єкт оренди за спірним договором наполягав у судовому засіданні представник відповідача.

Доводи позивача про те, що йому нібито передано в оренду приміщення за літ."Н", з посиланням на отримані електронною поштою плани за поверхами, не підтверджуються належними доказами, оскільки, як вбачається з технічного опису і оцінки господарчо-побутових будівель, під літ."Н" зазначено одноповерхову "будівлю складськ.господар" площею 1098,8 кв.м., зі стінами з металоконструкцій.

Крім цього, за умовами п. 11.8 договору будь-які повідомлення, вимоги, заяви, запити та заявки, які надходять від однієї із сторін до другої, мають силу тільки у випадку, якщо вони зроблені у письмовій формі та підписані сторонами.

Отже, електронне листування, на яке посилається позивач, не може вважатись належним доказом та не має юридичної сили в розумінні вищезазначеного пункту договору, оскільки достовірно не встановлено авторство цього доказу.

Покази свідка Кіскіна не можуть братися до уваги, тому що спростовуються матеріалами справи, свідок достеменно не описав те приміщення, яке начебто брав в оренду, а саме, точне місце розташування, внутрішній стан, планування, зовнішні ознаки.

Позивач не надав суду жодних достовірних матеріальних підтверджень, що на території, де знаходиться цілісний майновий комплекс відповідача, існує будь-яка інша будівля, яка за описом могла би бути зазначена в спірному договорі як предмет оренди.

Щодо посилань позивача на наявність іпотеки щодо об'єкту оренди, то як вбачається з матеріалів справи, договір застави укладався в рахунок забезпечення за кредитним договором від 02.12.2002, у подальшому зобов'язання за кредитним договором були виконані ще у листопаді 2005 року і договір застави припинив дію, ВАТ "Банк "Український капітал" неодноразово звертався до нотаріуса із заявою про внесення відомостей про виключення запису з державного реєстру іпотек та припинення договору застави, зокрема, 09.07.2012 за вих.№133/08, однак, банк не погодився з запропонованою нотаріусом сумою в якості оплати за вчинення нотаріальної дії, у зв'язку із чим відповідні зміни у реєстр не були внесені.

Щодо посилань позивача на наявність судового спору між відповідачем та ТОВ "Юпеко-Юкрейн Пест Контрол" (справа №910/3220/18), то вказаний спір стосується розірвання договору оренди з попереднім орендарем і стягнення сплаченої ним попередньої оплати, отже, не стосується спірних правовідносин сторін у даній справі.

З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено обставин, які б підтверджували факт введення його в оману при укладенні спірного договору щодо предмета оренди, тому відсутні правові підстави для визнання договору недійсним, а позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Частиною 2 ст. 230 ЦК України встановлено, що сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Позивач просив стягнути з відповідача 480000 грн. збитків у подвійному розмірі сплаченої орендної плати за перший і останній місяці оренди та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Вказані позовні вимоги є похідними від вимог про визнання договору недійсним, у задоволенні яких судом відмовлено, а тому дані вимоги також не підлягають задоволенню.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецсистемс" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 26 грудня 2018 року - без змін.

2. Справу №910/11797/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08.04.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук