ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

09 квітня 2019 року м.Тернопіль Справа №921/16/19
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

розглянув справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «ДРИЛЛЕКС», м.Харків

до відповідача: фізичної особи-підприємця Бутко Володимира Миколайовича, м.Тернопіль

про стягнення 78569,93грн,

за участю представників:

позивача: не з`явився;

відповідача: не з`явився.

Звукозапис судового засідання 09.04.2019 не здійснювався по причині неявки представників сторін (ч.3 ст.222 ГПК України).

Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ДРИЛЛЕКС», м.Харків, звернувся 28.12.2018 (згідно накладної на поштове відправлення №058) до Господарського суду Тернопільської області з позовом до фізичної особи-підприємця Бутко Володимира Миколайовича, м.Тернопіль, про стягнення 68172,74грн інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 10397,19грн (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог без номеру та дати за вх.№5217 від 25.03.2019), нарахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, у зв'язку з невиконанням рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.11.2014 у справі №921/859/14-г/9.

Ухвалою суду від 12.02.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 12.03.2019, котре відкладалося на 26.03.2019, а згодом до 09.04.2019, враховуючи відсутність належних доказів повідомлення відповідача про розгляд справи та з метою надання можливості відповідачу надати відзив на позов з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Присутній в судовому засіданні 26.03.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви від 25.03.2019. В судове засідання 09.04.2019 представник позивача не з'явився, згідно поданої 26.03.2019 заяви без номеру від 26.03.2019 (вх.№5388) просив розглядати справу без його участі.

Уповноважений представник відповідача жодного разу в судові засідання не з'явився. Поштове відправлення, яким відповідачу на адресу, вказану у позові та Єдиному державному реєстрі юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (АДРЕСА_1), направлялася ухвала суду від 12.02.2019 про відкриття провадження у справі, відділенням поштового зв'язку повернуто без вручення адресату із зазначенням причини «за закінченням встановленого строку зберігання» (довідка від 14.03.2019 (вх.№4744п від 19.03.2019)); ухвалу суду від 12.03.2019 про відкладення розгляду справи відповідачем отримано 26.03.2019, про що свідчить повідомлення 16-го відділення поштового зв'язку м.Тернополя про вручення поштового відправлення №214 (вх.№5570п від 29.03.2019). В той же час, за результатами відстеження поштового відправлення №347 ухвалу суду від 26.03.2019 про відкладення судового засідання на 09.04.2019 відповідачем не отримано, оскільки з 29.03.2019 дане відправлення перебуває у 16-му відділенні поштового зв'язку м.Тернополя для видачі, втім 29.03.2019 не вручено адресату із зазначенням причин «інші причини».

При таких обставин суд констатує, що відповідач, отримавши ухвалу суду від 12.03.2019 володіє інформацією про розгляд судом даної справи, однак внаслідок своїх дій зволікає в отриманні поштової кореспонденції по справі та не вчиняє жодних дій для отримання відомостей про хід здійснення її розгляду, в тому числі не заявляє будь яких клопотань в порядку господарського процесуального законодавства України, а також не з'являється у судові засідання. Наведене дає підстави суду дійти висновку про належне повідомлення сторони відповідача про розгляд справи.

Оскільки неявка у судове засідання відповідача в даному випадку не є перешкодою для розгляду справи, а позивачем заявлено про розгляд справи без його участі, суд вважає за можливе розглянути справу у даному судовому засіданні у відповідності до статті 202 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши додатково представлені докази в сукупності, господарський суд встановив таке.

03.11.2014 рішенням Господарського суду Тернопільської області у справі №921/859/14-г/9 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ДРИЛЛЕКС» присуджено до стягнення з фізичної особи-підприємця Бутко Володимира Миколайовича - 84479,46грн боргу за поставлений товар та 1827грн судового збору.

На примусове виконання даного рішення 21.11.2014 судом, в порядку ст.116 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) видано наказ.

Оскільки судове рішення у справі №921/479/14-г/1, що набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, встановленим є факт наявності у відповідача обов'язку щодо сплати на користь позивача, зокрема суми боргу за згаданим рішенням суду.

12.02.2015 постановами старшого державного виконавця Другого відділу ДВС Тернопільського міського управлінця юстиції, на підставі заяви позивача від 06.02.2015, відкрито виконавче провадження №46455959 за судовим наказом від 21.11.2014 у справі №921/859/14-г/9, а також накладено арешт на все рухоме, нерухоме майно підприємця з оголошенням його у розшук та забороною відчуження (а.с.51, 53, 54).

Як вбачається з Інформації про виконавче провадження від 11.02.2019 Другим відділом ДВС Тернопільського міського управлінця юстиції 15.04.2016 передано, а 26.04.2016 Тернопільським міським відділом ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області прийнято до виконання виконавче провадження №46455959.

Згідно наданих 07.07.2017 боржником пояснень, останній зобов'язався сплачувати заборгованість за даним виконавчим провадженням по мірі отримання прибутку від здійснення підприємницької діяльності (а.с.75).

Частинами 1, 3 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.

З долучених позивачем документів слідує, що державним виконавцем після поступлення коштів від боржника (ФОП Бутко В.М.) на рахунок ДВС було проведено їх розподіл згідно приписів ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом перерахування на розрахунковий рахунок ТОВ «ДРИЛЛЕКС» коштів:

- в сумі 9090,91грн (згідно розпорядження №46455959 від 15.06.2018 платіжним дорученням №3028 від 18.06.2018 (банківською установою платіж проведено 19.06.2018));

- в сумі 4436,17грн (згідно розпорядження №25 від 15.06.2018 платіжним дорученням №3047 від 18.06.2018 (банківською установою платіж проведено 19.06.2018));

- 21.09.2018 в сумі 9143грн та 11.01.2019в сумі 9090,91грн, що підтверджено випискою по банківському рахунку ТОВ «ДРИЛЛЕКС» (а.с.85-89, 114-116);

- 11.01.2019 згідно платіжного доручення №158 кошти в сумі 9090,91грн (а.с.85-89, 114-116).

Всього погашено 31760,99грн, а тому заборгованість підприємця на день розгляду справи становить 52718,47грн (84479,46грн - 31760,99грн).

Також, згідно постанов державного виконавця від 09.01.2018 з ФОП Бутко В.М. стягнуто 8630,64грн виконавчого збору та 120грн витрат виконавчого провадження №46455959 (а.с.58, 60, 61).

Позивач вказує, що рішення суду від 03.11.2014 у справі №921/859/14-г/9 не виконується тривалий період, тому, керуючись приписами ст.625 ЦК України, товариством на наявну суму боргу (з урахуванням зменшення суми у зв'язку з частковим погашенням) було нараховано інфляційні втрати в розмірі 68172,74грн за період з грудня 2014 року по грудень 2018 року та за період з 21.11.2014 (дата набрання рішенням суду законної сили) по 05.03.2019 - 10397,19грн 3% річних, котрі просить стягнути в судовому порядку.

Оцінивши подані докази в сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному дослідженні всіх обставин справи, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. При цьому, суд виходив з таких міркувань.

За приписами ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до положень статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Положеннями частини 1 статті 202 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до п.7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

З наведеного суд доходить висновку, що чинне законодавство не пов'язує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Тернопільської області від 03.11.2014 у справі №921/859/14-г/9 стягнуто з фізичної особи-підприємця Бутко Володимира Миколайовича на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ДРИЛЛЕКС» борг в сумі 84479,46грн та 1827грн в повернення сплаченого судового збору.

Вказаним рішенням суду підтверджено факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем щодо здійснення оплати отриманого ним товару.

Дане рішення набрало законної сили, а тому підлягало обов'язковому виконанню.

Проте відповідач обов'язок зі сплати боргу, підтверджений в судовому порядку, виконав частково, на суму 31760,99грн, і на даний час за ним рахується заборгованість в сумі 52718,47грн.

Оскільки виконання рішення суду здійснювалося в примусовому порядку органом ДВС, то в порядку статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» даним органом проведено розподіл сплачених боржником грошових коштів в межах виконавчого провадження №46455959.

З наявних у справі матеріалів слідує, що на рахунок стягувача (позивача у справі) поступили кошти: в сумі 13527,08грн - 19.06.2018; в сумі 9143грн - 21.09.2018; в сумі 9090,91грн - 11.01.2019.

Відповідно до положень п.30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Тобто, датою виконання відповідачем у даній справі грошових зобов'язань є дата зарахування відповідної суми коштів на рахунок стягувача згідно платіжних документів, сформованих органом ДВС.

Таким чином, відповідно до дат зарахування стягувачу (позивачу у справі) коштів в рахунок погашення боргу, стягнутого у господарській справі №921/859/14-г/9 , заборгованість відповідача становила у період: з 21.11.2014 по 18.06.2018 - 84479,46грн, з 19.06.2018 по 20.09.2018 - 70952,38грн, з 21.09.2018 по 10.01.2019 - 61809,38грн, з 11.01.2019 по 05.03.2019 - 52718,47грн.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Згідно ст.ст.11, 16, 509 ЦК України та ст.ст.1, 2 ГПК України кредитору належить право у судовому порядку вимагати від боржника виконання його обов'язку.

На підставі норм ст.625 ЦК України позивачем нараховано відповідачу до стягнення 68172,74грн інфляційних втрат, нарахованих за період з грудня 2014 року по грудень 2018 року та 10397,19грн - 3 % річних, нарахованих за період з 21.11.2014 по 05.03.2019. Дані нарахування здійснені на суму боргу, яка існувала у відповідний період з урахуванням здійсненої часткової оплати боргу боржником.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (пункт 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013).

Відповідно до Рекомендацій Верховного Суду України, викладених у листі від 03.04.1997 №62-97р., індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Виходячи з наведеного, нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції (тобто помісячно на суму боргу, яка існувала у відповідний місяць), а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат, встановлено, що позивачем розрахунок суми боргу здійснено не помісячно, а інфляційні втрати нараховано в сукупно за весь період на відповідну суму боргу, тоді як розмір інфляційних втрат визначається за кожен місяць окремо на суму простроченого боргу, який існував у відповідному місці, з урахуванням здійснених відповідачем платежів; отримані суми інфляційних втрат сумуються.

Здійснивши власний арифметичний розрахунок інфляційних втрат (з підсумуванням щомісячних нарахувань інфляційних втрат та з урахуванням часткової сплати суми боргу) суд вважає обґрунтованими, такими, що відповідають наведеним вище нормам закону та встановленим обставинам справи інфляційні втрати в сумі 62144,17грн (розрахунок суду долучено до матеріалів справи), котрі задовольняються судом. В частині заявлених вимог щодо стягнення з відповідача 6028,57грн інфляційних втрат суд відмовляє у зв'язку з невірним їх обрахунком.

Оцінивши поданий розрахунок 3% річних за період з 24.11.2014 по 05.03.2019 в розмірі 10397,19грн, суд вважає їх правомірними, тому такі підлягають до задоволення в заявленому розмірі.

Статтею 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи наведене, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку наведеним позивачем аргументам, суд дійшов висновку, про часткове задоволення позовних вимог в розмірі 72541,36грн.

Зважаючи на подані докази на підтвердження понесених судових витрат та враховуючи, що жоден із учасників справи не зробив заяви про подання відповідних доказів після ухвалення рішення суду, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору (1762грн, сплаченого платіжним дорученням №626 від 27.12.2018), в силу ст.129 ГПК України, покладаються на сторін у справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст.13, 42, 46, 47, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 222, 238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Бутко Володимира Миколайовича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ДРИЛЛЕКС» (проспект Ювілейний, 54А, офіс 318, Московський район, м.Харків, ідентифікаційний код 34954359) - 62144,17грн інфляційних втрат, 10397,19грн - 3% річних та 1626,80грн в повернення сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

3. В решті позову - відмовити.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку, встановленому ст.241 ГПК України.

Повне судове рішення складено та підписано 11.04.2019.

Суддя Н.О. Андрусик