РІШЕННЯ

Іменем України

10 квітня 2019 року м. Чернігівсправа № 914/2331/18

Господарський суд Чернігівської області у складі:

судді Ноувен М.П.,

за участю секретаря судового засідання Одинець І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №914/2331/18, розгляд якої здійснено у порядку спрощеного позовного провадження

за позовом: Приватного підприємства «Лемар Агро»

вул. Залізняка,буд.9, кв.1, м. Стрий, Львівська обл.,82400

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Фідленс»

вул. Шевченка,82, кімната 7, смт. Варва, Варвинський р-н, Чернігівська обл.,17600

про стягнення 72 570,47 грн,

за участю:

представника позивача - не з'явився,

представника відповідача - не з'явився.

Позивачем - Приватним підприємством "Лемар Агро" подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Фідленс" про стягнення 72570,47 грн заборгованості за товари для використання у своїй господарській діяльності, а саме: борошно рибне кормове, з яких 66 261,10 грн - сума основного боргу, 1 748,20 грн - 3% річних та 4 561,17 грн - інфляційних витрат.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем не сплачена у повному обсязі продукція, отримана за видатковими накладними № 123 від 31.05.2017, № 127 від 07.06.2017.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 05.03.2019 прийнято справу № 914/2331/18, що надійшла за підсудністю з Господарського суду Львівської області до провадження у порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи по суті призначено на 26.03.2019.

У судове засідання 26.03.2019 представники сторін не з'явились.

У судовому засіданні 26.03.2019 суд оголосив перерву до 10.04.2019.

Сторони належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи по суті, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованої кореспонденції № 438, №446.

Ухвалою від 05.03.2019 встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

За загальними принципами здійснення судочинства, що також відображені у ст. 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач своїм правом на подання відзиву у визначений судом у відповідності до господарського процесуального закону строк не скористався, за таких обставин, рішення приймається за наявними матеріалами справи, на підставі ч.2 ст.178 ГПК України.

Від позивача 10.04.2019 на адресу суду надійшли додаткові пояснення від 05.04.2019, відповідно до яких позивач зазначає, що відповідачем сума 66 261,10 грн була сплачена у поновному обсязі, а саме: 08.02.2019 відповідач сплатив 26 261,10 грн, 01.03.2019 - 13 180,04 грн, 01.03.2019- 26 819,96 грн. Непогашеними залишились 1 748,20 грн 3% річних та 4 561,17 грн інфляційних, які і просить стягнути позивач.

Суд прийняв додаткові пояснення до розгляду. Справа розглядається з врахуванням поданих пояснень.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

У судовому засіданні підписана вступна та резолютивна частини рішення на підставі ст. 240 ГПК України.

Фактичні обставини справи.

Позивач виставив рахунки на оплату борошна рибного кормового марки « 999 Fish Meal» 74-76% білку № 80 від 04.05.2017 на суму 63 207,70 грн, № 107 від 29.05.2017 на суму 52 905,60 грн, № 114 від 07.06.2017 на суму 53 355,50 грн.

Відповідно до видаткових накладних № 91 від 05.05.2017 на суму 63 207,70 грн, № 123 від 31.05.2017 на суму 52 905,60 грн, № 127 від 07.06.2017 на суму 53 355,50 грн позивач передав, а відповідач прийняв продукцію на загальну суму 169 468,80 грн.

Видаткові накладні підписані як представником позивача, так і відповідача. Заперечення і зауваження відсутні.

Відповідач частково оплатив вартість отриманої продукції в сумі 103 207,70 грн, що підтверджується випискою по рахунку № 0100 з 19.11.2016 по 19.11.2018, а саме: 31.05.2017 відповідачем було сплачено 63 207,70 грн, 13.06.2017 - 25 000 грн, 06.09.2017 - 5 000 грн, 07.09.2017 - 5 000 грн, 13.09.2017 - 5 000 грн.

Сума неоплаченої продукції склала 66 261,10 грн.

05.04.2018 позивач звернувся до відповідача з вимогою від 05.04.2018 про сплату 66 261,10 грн заборгованості.

Відповідач отримав вимогу 11.04.2018, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованої кореспонденції № 349.

27.08.2018 позивач рекомендованим листом № 122 повторно звернувся до відповідача з вимогою про сплату 66 261,10 грн.

Зазначений лист був повернутий відділенням зв'язку на адресу позивача як неодержаний.

Заборгованість відповідача перед позивачем на день звернення останнього до суду склала 66 261,10 грн.

Після звернення позивача до суду відповідач оплатив вартість отриманої продукції в сумі 66 261,10 грн.

Як зазначає позивач у додаткових поясненнях від 05.04.2019, 08.02.2019 відповідач сплатив 26 261,10 грн, 01.03.2019 - 13 180,04 грн, 01.03.2019- 26 819,96 грн.

Таким чином, відповідач свої зобов'язання по оплаті вартості отриманої продукції виконав у повному обсязі.

За прострочення виконання зобов'язання по оплаті вартості отриманої відповідачем продукції позивач нарахував та пред'явив до стягнення:

4 561,17 грн інфляційних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з жовтня 2017 року по липень 2018 року ;

1 748,20 грн 3% річних за період прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 14.09.2017 по 31.07.2018.

Позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права у зв'язку з неоплатою відповідачем вартості отриманої продукції.

Нормативно-правове обґрунтування.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Частиною 1 ст. 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами мають місце правовідносини, що склалися на підставі укладеного у спрощений спосіб договору купівлі - продажу, за яким сторони не визначали строк здійснення відповідачем оплати за отриманий товар.

Термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу, чітко встановлений спеціальною нормою права - ст. 692 Цивільного кодексу України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Крім того, ст. 538 ЦК України передбачено, що виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Отже, покупець (відповідач у даному випадку) був зобов'язаний оплатити товар після його прийняття. Тобто, накладні, за якими відповідач отримав товар, є самостійними підставами виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар.

З матеріалів справи вбачається, що позивач свій обов'язок щодо поставки продукції виконав у повному обсязі, а відповідач прийняв продукцію без зауважень, що підтверджується видатковими накладними № 91 від 05.05.2017 на суму 63 207,70 грн, № 123 від 31.05.2017 на суму 52 905,60 грн, № 127 від 07.06.2017 на суму 53 355,50 грн.

З урахуванням положень ст. 692 ЦК України строк оплати вартості продукції настав: по накладній № 91 від 05.05.2017 - 06.05.2017, по накладній № 123 від 31.05.2017 - 01.06.2017, по накладній № 127 від 07.06.217 - 08.06.2017.

Відповідач після прийняття продукції частково оплатив її вартість в сумі 103 207,70 грн, що підтверджується матеріалами справи.

Заборгованість відповідача на момент звернення позивача до суду складала 66 261,10 грн.

Станом на день винесення рішення судом, відповідач заборгованість за поставлену продукцію в сумі 66 261,10 погасив у повному обсязі.

Таким чином, провадження у справі в частині стягнення 66 261,10 грн підлягає закриттю за відсутністю предмету спору.

У той же час, свої зобов'язання щодо оплати продукції у строк, визначений законом, відповідач не виконав, внаслідок чого виникла прострочка виконання зобов'язання.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Частиною 2 статті 625 ЦК України врегульовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Згідно з ч.1 ст. 79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Всупереч наведеним нормам, відповідач проти позову не заперечив, жодних належних доказів, які підтверджують неможливість здійснення ним своєчасної оплати за поставлену продукцію до суду не надав.

Свої зобов'язання щодо оплати продукції у строк, визначений законодавством, відповідач не виконав, внаслідок чого виникла прострочка виконання зобов'язання.

Здійснивши перевірку розрахунку інфляційних та 3% річних, заявлених позивачем, судом встановлено, що сума 3% річних та інфляційних нарахована позивачем правомірно, у відповідності до вимог закону.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення 4561,17 грн інфляційних за період з жовтня 2017 року по липень 2018 року та 1 748,20 грн 3% річних за період з 14.09.2017 по 31.07.2018 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1762 грн.

Керуючись ст. 129, 178, 236-239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного підприємства «Лемар Агро», до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Фідленс», про стягнення 72 570,47 грн заборгованості задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі в частині стягнення 66 261,10 грн за відсутності предмету спору.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Фідленс», вул. Шевченка,82, кімната 7, смт. Варва, Варвинський р-н, Чернігівська обл., 17600, на користь Приватного підприємства «Лемар Агро», вул. Залізняка, 9, кв.1, м. Львів, Львівська обл., 82400, , 1 748,20 грн 3% річних, 4 561,17 грн інфляційних та 1 762 грн судового збору.

4. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається у порядку визначеному ст. 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено та підписано 15.04.2019.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя М.П. Ноувен