ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2019 р. Справа№ 910/13128/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Чорної Л.В.

Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2018 у справі № 910/13128/18 (суддя Мельник В.І., м. Київ, повний текст рішення складено 30.11.2018)

за позовом Київського обласного центру зайнятості, м. Київ

до Головного управління Національної поліції в Київській області, м. Київ

про стягнення 31 290,45 грн

За результатом розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Фастівський міськрайонний центр зайнятості (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (надалі-відповідач) про стягнення виплаченої допомоги по безробіттю у зв'язку з поновленням безробітного на роботу за рішенням суду в сумі 31 290,45 грн.

В обґрунтуванні позову Фастівський міськрайонний центр зайнятості вказав, що в період перебування на обліку з 07.07.2016 (призначення допомоги по безробіттю) по 01.07.2017 (припинення виплати допомоги по безробіттю у зв'язку із закінченням строку виплати) було виплачено допомогу по безробіттю працівнику відповідача ОСОБА_2, незаконно звільненій та в подальшому поновленій на посаді за рішенням суду, яка мала статус безробітного, що підлягає відшкодуванню відповідачем на підставі частини четвертої статті 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», проте останнім не було відшкодовано кошти позивачеві, що слугувало підставою для звернення до суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2018 у справі № 910/13128/18 (суддя Мельник В.І., м. Київ, повний текст рішення складено 30.11.2018) задоволено клопотання Фастівського міськрайонного центру зайнятості про заміну сторони у справі № 910/13128/18; замінено Фастівський міськрайонний центр зайнятості правонаступником - Київським обласним центром зайнятості; стягнуто із Головного управління Національної поліції України у Київській області на користь Київського обласного центру зайнятості допомогу по безробіттю в сумі 31 290 грн 45 коп., судовий збір у розмірі 1 762 грн.

Вказане рішення мотивовано тим, що в силу наявності факту поновлення на роботі працівника відповідача за рішенням суду, виплачені суми допомоги підлягають стягненню з відповідача на підставі ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття". (надалі - Закон № 1533-ІІІ)

Не погоджуючись із прийнятим рішенням заступник Головне управління Національної поліції в Київській області (надалі-скаржник) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просив скасувати оскаржуване рішення в повному обсязі та прийняти нове судове рішення, яким позов залишити без задоволення, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Так, в обґрунтування наведеної ним позиції скаржник посилається на те, що суд неправильно застосував положення частини 4 статті 35 Закону України № 1533-ІІІ і безпідставно не застосував норми частин 2, 3 статті 36 цього Закону. Відтак, за позицією відповідача, в результаті задоволення позову має місце те, що відповідача буде двічі притягнуто до відповідальності, що суперечить приписам ст. 61 Конституції України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2019 для розгляду апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Київській області було сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Іоннікова І.А., Чорна Л.В..

У відповідності до ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову не менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Виходячи із зазначених правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2019 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/13128/18, розгляд апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2018 у справі № 910/13128/18 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Позивач у відзиві просив колегію суддів апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2018 у справі № 910/13128/18 залишити без змін, як таке, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2018 у даній справі залишити без змін, виходячи із наступного.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 03.06.2016 ОСОБА_3, було звільнено із посади діловода Бориспільського відділу поліції відповідно до наказу № 251о/с Головного управління національної поліції в Київській області на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

30.06.2016 ОСОБА_3 звернулася до Фастівського МРЦЗ із заявами про надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю, відповідно до яких просила до вирішення питання її працевлаштування надати статус безробітного відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» і Порядку реєстрації, переєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року № 198 призначити їй виплату допомоги по безробіттю в розмірі, передбаченому Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Наказами центру зайнятості №НТ160702 від 02.07.2018 та № НТ160707 від 07.07.2016 ОСОБА_3 надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області № 381/2660/16-ц від 14.11.2016 визнано незаконним наказ Головного управління національної поліції в Київській області №251 о/с від 03.06.2016 про звільнення ОСОБА_3, діловода Бориспільського відділу поліції із займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП, поновлено ОСОБА_3 на посаді діловода Бориспільського відділу поліції з 03.06.2016.

04.01.2018 ОСОБА_3, подала до Фастівського МРЦЗ рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24.11.2016 про поновлення ОСОБА_3 на роботі та наказ від 03.11.2017 №704 о/с про поновлення на роботі.

Відповідно до абз. 10 пп. 1 п. 37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, ОСОБА_3, знята з обліку з 24.11.2016 року на підставі вищевказаних документів.

За ствердженням позивача, у період перебування на обліку з 07.07.2016 по 01.07.2017 ОСОБА_3 була нарахована та виплачена допомога по безробіттю в загальній сумі 31 290,45 грн., що підтверджується Додатком 4 до персональної картки ОСОБА_3 та розрахунком повернення коштів.

У зв'язку з поновленням ОСОБА_3 на роботі за рішенням суду, позивачем на адресу відповідача було направлено претензію № 05-10/68 від 15.01.2018р., яка отримана 01.02.2018, з вимогою сплатити суму отриманої допомоги по безробіттю, з посиланням на приписи ч. 4 ст. 35 Закону № 1533-ІІІ. Однак, відповіді на претензію від відповідача не надходило, кошти станом на день розгляду справи не повернуто в зв'язку із чим позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що Головне управління може понести грошове навантаження у подвійному розмірі, оскільки з одного боку, необхідно буде виплатити поновленому працівникові суму втраченого заробітку без зменшення цієї суми на розмір отриманої допомоги по безробіттю, з іншого боку, центр зайнятості має право в судовому порядку стягнути з роботодавця суму страхових коштів, виплачених працівникові з період його вимушеного прогулу, в зв'язку із чим відповідач буде притягнутий до подвійної відповідальності, що суперечить приписам ст. 61 Конституції України. Крім того відповідач посилався на приписи 2, 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Спір у справі виник у зв'язку необхідністю встановлення наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача виплаченої допомоги по безробіттю у зв'язку з поновленням безробітного на роботу за рішенням суду в сумі 31 290,45 грн. у відповідності до приписів ч. 4 ст. 35 Закону № 1533-ІІІ.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційного оскарження відповідача, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 34 Закону "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем фонду про прийняття його на роботу.

Частиною 4 ст. 35 Закону № 1533-ІІІ визначено, що із роботодавця утримуються, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Таким чином, положеннями статей 34, 35 Закону передбачено право фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов'язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним із дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. (наведене також викладено у п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992)

Як було відзначено вище, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області № 381/2660/16-ц від 14.11.2016 визнано незаконним наказ Головного управління національної поліції в Київській області № 251 о/с від 03.06.2016 про звільнення ОСОБА_3, діловода Бориспільського відділу поліції із займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП, поновлено ОСОБА_3 на посаді діловода Бориспільського відділу поліції з 03.06.2016.

Відповідачем до суду не подано, а матеріали справи не містять доказів своєчасного повідомлення відповідачем (як роботодавцем, який поновив ОСОБА_3 на роботі згідно з рішенням суду) позивача про прийняття наказів про поновлення її на роботі. Наказ № 704 о/с про поновлення ОСОБА_3 на роботі видано - 03.11.2017, у зв'язку з чим вимога позивача щодо стягнення з роботодавця - Головного управління Національної поліції в Київській області, суми виплаченого забезпечення за період з моменту реєстрації останньої як безробітної та призначення допомоги по безробіттю- 07.07.2016, до припинення виплати допомоги по безробіттю у зв'язку із закінченням строку виплати - 01.01.2017, як визначив позивач, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 36 Закону України № 1533-ІІІ застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Частиною 3 статті 36 Закону України № 1533-ІІІ передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Відтак, пред'явлення громадянкою ОСОБА_3 позову до суду про поновлення її на роботі не позбавляло останню права на отримання допомоги по безробіттю до її поновлення на роботі за рішенням суду, а тому не звільняє відповідача від обов'язку компенсувати вартість фактично здійснених громадянці ОСОБА_3 соціальних виплат на підставі частини 4 статті 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Посилання позивача на положення ч. 2, 3 ст. 36 Закону № 1533-ІІІ суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. При цьому, відповідачем не обґрунтовано належним чином, із зазначенням норм матеріального права, які б передбачали обов'язок безробітного повідомляти центри зайнятості про стягнення на його користь коштів за час вимушеного прогулу, і про те, що таке стягнення впливає на виплату допомоги по безробіттю, зокрема і на її розмір, а саме, що сума чи розмір допомоги по безробіттю, які виплачуються безробітному, мають бути зменшені на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

Частина 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" також не передбачає підстав чи можливостей зменшити суму виплаченого безробітному та вартості наданих соціальних послуг безробітному, які підлягають відшкодуванню роботодавцем у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, в тому числі, і на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

Наведена правова позиція щодо застосування положень ч. 2, 3 ст. 36 Закону № 1533-ІІІ також викладена у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 № 914/913/17.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області № 381/2660/16-ц від 14.11.2016 визнано незаконним наказ Головного управління національної поліції в Київській області № 251 о/с від 03.06.2016, який став підставою для втрати заробітної плати, а в подальшому ця подія стала підставою для призначення та виплати їй допомоги по безробіттю, позивач має право на відшкодування відповідачем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у відповідності до ст.ст. 34, 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Між тим, за оцінкою суду апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження також доводи відповідача щодо подвійного притягнення його до відповідальності, оскільки стягнення грошових коштів за вимушений прогул та стягнення виплаченого забезпечення в силу Закону № 1533-ІІІ не є одним і тим же видом юридичної відповідальності. Вартість соціальної допомоги по безробіттю, стягнення якої є предметом даного позову, виплачена позивачем ОСОБА_2, підлягає відшкодуванню відповідачем в порядку, встановленому ст. 34, ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а виплати, здійснені Головним управлінням Національної поліції в Київській області ОСОБА_2 на підставі рішення суду в порядку ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю, є сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто види юридичної відповідальності відповідача перед позивачем та перед гр. ОСОБА_2, є різними, що не суперечить приписам ст.61 Конституції України.

Ствердження відповідача про той факт що ОСОБА_2 умисно не виконувала свої обов'язки або зловживала ними матеріали справи не містять.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на недостатню вмотивованість рішення суду першої інстанції, слід зазначити, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Колегія вважає, що у зазначеному питанні слід керуватися принципом "обґрунтованої достатності" визначених судом мотивів та підстав прийняття відповідного рішення.

Разом з тим, проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Інших доводів та доказів на підтвердження своєї правової позиції, які б слугували підставою для скасування судового рішення у даній справі відповідачем не наведено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги скаржника є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв'язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 8, 74, 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу, Північний апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2018 у справі № 910/13128/18 залишити без змін.

3. Повернути матеріали справи № 910/13128/18 до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

Л.В. Чорна