ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/295/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши матеріали справи в порядку загального позовного провадження

за позовом Приватного підприємства "ХС Груп", м. Харків
до Фізичної особи-підприємця Іваніки Анни Леонідівни, м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників сторін:

позивача - Прокопченко С.В., на підставі ордеру від 31.01.2019 року;

відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "ХС Груп" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Іваніка Анни Леонідівни про стягнення заборгованості за договором поставки № 10/01/18 в розмірі 394095,93 грн., з яких основний борг в розмірі 362796,15 грн., пеня в розмірі 2919,64 грн., 3% в розмірі 2185,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.02.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі в порядку загального позовного провадження на 25.02.2019 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.02.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, підготовче засідання у справі № 922/295/19 було відкладено на 05.03.2019 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.03.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено її до розгляду по суті на 26.03.2019 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 26.03.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, в судовому засіданні було оголошено перерву до 09.04.2019 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 04.04.2019 року представник позивача надав письмові пояснення (вх. № 8332), які не приймаються судом, у зв`язку з пропуском строку на подачу відповідних документів, про що зазначено в протоколі судового засідання.

Представник позивача в судовому засіданні 09.04.2019 року підтримав позовні вимоги, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки № 10/01/18, у зв'язку з чим просив суд стягнути з відповідача основний борг в розмірі 362796,15 грн., пеню в розмірі 2919,64 грн. та 3% в розмірі 2185,00 грн.

Представник відповідача в судове засідання 09.04.2019 року не з`явився, відзиву на позов не надав, на адресу суду повернулась ухвала про повідомлення від 26.03.2019 року.

Відповідно до частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалу про відкриття провадження у справі від 20.11.2018 року та ухвалу суду від 17.12.2018 року було направлено на юридичну адресу відповідача, яка вказана у позові та співпадає з адресою, зазначеною у Витягу з ЄДРПОУ, проте вказані ухвали повертались на адресу суду з відміткою пошти "інші причини не вручення".

За приписами пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Від так, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

За змістом частин 1, 2 статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 стаття 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи те, що судом було здійснено заходи, щодо належного повідомлення відповідача судового процесу про дату, час та місце розгляду справи, та приймаючи до уваги те, що судом не було визнано явку відповідача в судове засідання обов'язковою, суд дійшов висновку про те, що його неявка в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів позивача фактичним обставинам справи, судом встановлено наступне.

10.01.2018 року між Приватним підприємством «ХС Груп» (позивач) та Фізичною особою-підприємцем Іванікою Анною Леонідівною було укладено договір поставки № 10/01/18, у відповідності до умов якого позивач зобов'язався поставити, а відповідач прийняти та оплатити на умовах викладених в договорі металопродукцію (металопрокат), асортимент, якість та ціна якого вказана у видаткових накладних, які надаються позивачем відповідачу відповідно до цього договору та є його невід`ємними частинами.

Відповідно до п. 3.1 договору, позивач поставляє відповідачу товар окремими партіями, у кількості визначеною за домовленістю сторін згідно замовлення відповідача за цінами, вказаними у видаткових накладних позивача. Замовлення відповідача може бути здійснено у усній та (або) письмовій формі та направляється позивачу будь-яким способом, що може ідентифікувати особу відповідача.

Пунктом 3.5 договору визначено, що датою поставки товару є дата підписання уповноваженим представником відповідача видаткової накладної на поставлену партію продукції, за умовами п. 3.2.

Згідно п. 4.1 договору ціна товару є договірною між сторонами на підставі усних та (або письмових) заявок відповідача та вказується у видаткових накладних позивача. У разі поставки товару позивачем, вартість можливої доставки партії товару узгоджується сторонами та включається до вартості товару, згідно із видатковими накладними позивача.

Відповідно до п. 4.4 договору, позивач має право поставити продукцію без попередньої оплати. В такому випадку відповідач здійснює оплату фактично поставленої продукції не пізніше 7 (семи) банківських днів з моменту оформлення сторонами видаткової накладної позивача.

Пунктом 8.1 договору сторони передбачили, що договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2018 року, а у частині зобов'язань сторін щодо проведення взаєморозрахунків чи погашення дебіторської заборгованості до їх повного виконання. У випадку, якщо жодна із сторін за місяць до припинення дії договору не надає письмового повідомлення про припинення дії договору, він вважається пролонгованим на наступний календарний рік.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 402796,15 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: № 462 від 17.01.2018 року на суму 30473,98 грн., № 1361 від 13.02.2018 року на суму 4869,85 грн., № 1908 від 06.03.2018 року на суму 7916,00 грн., № 3656 від 04.05.2018 року на суму 10052,48 грн., № 4009 від 14.05.2018 року на суму 2803,75 грн., № 4706 від 01.06.2018 року на суму 9923,52 грн., № 4832 від 05.06.2018 року на суму 2428,20 грн., № 5361 від 19.06.2018 року на суму 908,30 грн., № 3730 від 03.12.2018 року на суму 333420,07 грн.

Проте відповідачем свої зобов'язання щодо оплати поставленого позивачем товару були виконані не в повному обсязі, оскільки за видатковою накладною № 462 від 17.01.2018 року товар був сплачений у розмірі 25000,00 грн., що підтверджується наданою позивачем випискою з банківського рахунку від 05.04.2018 року, за видатковою накладною № 4706 товар був сплачений у розмірі 15000,00 грн., що підтверджується банківською випискою від 06.06.2018 року.

Таким чином за розрахунком позивача, з урахування часткових оплат відповідача, заборгованість останнього за поставлений товар складає 362796,15 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За вимогами ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідач відзиву на позов та доказів сплати заборгованості не надав.

В матеріалах справи відсутні докази погашення заборгованості відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини; доведеність з боку позивача факту порушення відповідачем умов договору та діючого законодавства, - суд визнає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки № 10/01/18 від 10.01.2018 року в розмірі 362796,15 грн. обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача 26195,14 грн. пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5.3 договору визначено, що у випадку порушення строків оплати відповідачем за наявності умови фактичного отримання ним відповідної партії товару, відповідач виплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми поставленого товару, за кожен день прострочення. Нарахування штрафних санкцій припиняється тільки після виконання зобов'язання в натурі. Нарахування штрафних санкцій (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання здійснюється за весь час прострочення, без врахування обмежень у шість місяців, встановлених ст.. 232 ГК України.

Відповідно до ст. 611 ЦК одним з наслідків порушення зобов'язань є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Зважаючи на вищевикладене, позивачем обґрунтовано нараховано відповідачу пеню на суму заборгованості у розмірі 26195,14 грн., розрахунок пені перевірено судом з урахуванням вимог діючого законодавства, тому суд приходить до висновку щодо її задоволення.

Щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 2919,64 грн. та 3% річних в сумі 2185,00 грн., суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом перевірено розрахунок 3% річних, здійснений позивачем та встановлено, що він відповідає вимогам чинного законодавства.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, судом встановлено, що при його здійсненні мали місце помилки, а саме невірно визначені періоди нарахування інфляційних втрат.

Відповідно до п.3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань №14 від 17.12.2013 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до п.3.2. вищевказаної Постанови індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п.2 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 згідно з ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

В даному випадку, при здійснення розрахунку інфляційних втрат позивачем враховано інфляційні втрати за місяці, які не підлягають індексації, оскільки прострочення виконання зобов'язання відповідачем відбулось після 16 дня відповідного місяця, в той час якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 р. №23/466 та лист Верховного суду України від 03.04.97 р. №62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ».).

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою.

Позивачем в свою чергу при здійсненні розрахунку не дотримано вищенаведених положень та здійснено розрахунок інфляційних втрат за періоди, які не підлягали індексації, а саме.

На суму заборгованості 30473,98 грн. за видатковою накладною № 462 позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат в розмірі 1047,52 грн. за період з 29.01.2019 року по 04.04.2018 року та включено місяці з січня по квітень 2018 року.

На суму заборгованості 4869,85 грн. за видатковою накладною № 1361 позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат в розмірі 397,13 грн. за період з 23.02.2018 року по 30.01.2019 року та включено місяці з лютого 2018 року по січень 2019 року.

На суму заборгованості 7916,00 грн. за видатковою накладною № 1908 позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат в розмірі 569,84 грн. за період з 19.03.2018 року по 30.01.2019 року та включено місяці з березня 2018 року по січень 2019 року.

Таким чином, здійснивши перерахунок суми інфляційних втрат, судом встановлено, що вищезазначені порушення при здійсненні розрахунку інфляційних втрат, а саме невірного визначення періоду нарахування, вплинули на суму інфляційних втрат, які нараховані позивачем за видатковою накладною № 462 та видатковою накладною № 1908, у зв'язку з чим вірним періодом та сумою нарахувань є:

- за видатковою накладною № 462 за період з лютого по квітень 2018 року в розмірі 612,50 грн.

- за видатковою накладною № 1908 за період з квітня 2018 року по січень 2019 року в розмірі 560,77 грн.

За іншими видатковими накладними порушення позивачем періоду нарахування інфляційних втрат не вплинуло на суму нарахувань.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов'язання, вимога про стягнення 3% річних в сумі 2185,00 грн. та інфляційних втрат в сумі 2476,22 грн. заявлені позивачем обґрунтовано, доведені матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 443,42 грн. суд відмовляє в їх задоволенні, як безпідставно нарахованих.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Позивачем при зверненні до суду було надано орієнтовний розрахунок судових витрат, в якому останнім було заявлено 15000,00 грн. витрат на послуги адвоката.

Згідно із ч. 2 ст. 126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат береться до уваги: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Також при визначенні суми таких витрат, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, позивачем було надано до суду:

- договір про надання правової допомоги № ХСГ від 21.01.2019 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «Корт Райдер» в особі керуючого партнера Прокопченко Сергія Валерійовича та Приватним підприємством «ХС Груп» в особі директора Студеннікова Дениса Олексійовича;

- Рахунок-фактуру № 28.02.2019 року від 28.02.2019 року на суму 16000,00 грн.;

- акт приймання-передачі наданих послуг від 28.02.2018 року до договору про надання правничої допомоги № ХСГ від 21.01.2019 року на суму 16000,00 грн.;

- платіжне доручення № 2884 від 01.03.2019 року про сплату ПП «ХС Груп» (платник) КОР РАЙДЕР АО (отримувач) 16000,00 грн. із призначенням платежу згідно рахунку-фактури № 28.02.2019 року.

Представництво інтересів позивача в судовому засіданні здійснював адвокат Прокопченко Сергій Валерійович на підставі ордеру № 481 від 31.01.2019 року.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до приписів частини 4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126).

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126).

В даному випадку позивачем належними доказами підтверджено понесення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі - 15000,00 грн., які останній заявляє до стягнення з відповідача.

Відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не подавалось.

Враховуючи вищенаведене та з урахуванням часткового задоволення позову, суд дійшов висновку, що витрати на послуги адвоката, понесені позивачем покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам у відповідності до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України. Таким чином з відповідача підлягає до стягнення 14983,12 грн. витрат на правничу допомогу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає до стягнення 5904,79 грн. судового збору.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 526, 549, 611, 612, 623-629, 712 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 73, 74, 86, 129, 183, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Іваніки Анни Леонідівни (61174, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Приватного підприємства «ХС Груп» (61037, м. Харків, вул. Доброхотова, 15, ) 362796,15 грн. основного боргу, 26195,14 грн. пені, 2476,22 грн. інфляційних втрат, 2185,00 грн. 3% річних, 14983,12 грн. витрат на правничу допомогу та 5904,79 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено "15" квітня 2019 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/295/19