СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2019 р. Справа № 905/1886/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю представників сторін:

позивача адвокат ОСОБА_1, довіреність №14-210 від 26.10.2018 року; свідоцтво ПТ №1843 від 10.10.2017 року №13;

відповідача адвокат ОСОБА_2, довіреність від 05.03.2018 року, свідоцтво №2518 від 30.03.2007 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ (вх. №840 Д/1-18)

на рішення господарського суду Донецької області від 28.02.2019 року у справі №905/1886/18, ухвалене в приміщенні господарського суду Донецької області (суддя Е.В. Зекунов), повний текст якого складено 06.03.2019 року

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Комунального виробничого підприємства "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради, м. Краматорськ

про стягнення 25 965,51 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Донецької області від 28.02.2019 року у справі №905/1886/18 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального виробничого підприємства "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради про стягнення 25965 грн. 51 коп. - задоволено частково; стягнуто з Комунального виробничого підприємства "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» заборгованість у розмірі 3851 грн. з яких: 3 % річних у розмірі 742,92 грн.; інфляційні втрати у розмірі 3108,08 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 261,33 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Донецької області від 28.02.2019 року скасувати в частині відмови у стягненні пені у сумі 1 334,39 грн.; ухвалити нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" щодо стягнення пені в сумі 1 334,39 грн. задовольнити; відшкодувати за рахунок відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Позивачем було здійснено нарахування пені за порушення грошових зобовязань по договору, пунктом 6.1. якого визначено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки та остаточний розрахунок за фактично переданий газ до 14 числа наступного місяця поставки газу.

Господарський суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права; надав невірну правову оцінку фактичним обставинам справи; безпідставно наділив позивача статусом «енергопостачальна компанія», яким позивач не був і не є, наслідком чого є винесення неправомірного рішення, яке на його думку підлягає скасуванню у частині відмови у стягненні з відповідача пені.

Посилається на аналогічну правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 16.10.2018 року у справі №913/65/18 та постанові пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року №6.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2019 року, суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Донецької області від 28.02.2019 року у даній справі; позивачу встановлено строк до 01.04.2019 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, призначено справу до розгляду на 08.04.2019 року.

28.03.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив (вх.№3176), в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 28.02.2019 року по справі без змін, який долучено до матеріалів справи.

В обгрунтування заперечень на апеляційну скаргу відповідач вказує на підміну апелянтом понять «газопостачання», «енергопостачання» та неправильне розуміння норм матеріального права.

У судовому засіданні 08.04.2019 року представник позивача просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду Донецької області від 28.02.2019 року у даній справі скасувати; представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

28.09.2016 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Комунальним виробничим підприємством "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради (споживач) було підписано договір купівлі-продажу природного газу №4698/1617-РО-6 від 28.09.2016 року.

Згідно п.п.1.1 - 1.3 договору постачальник зобов'язується передати у власність споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов'язується прийняти та оплатити природний газ на умовах договору. Газ, що продається за договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для релігійних організацій.

За змістом п.2.1 договору постачальник передає покупцеві з 01.10.2016 року по 31.03.2017 року газ обсягом до 42,0 тис. куб. м..

Відповідно до п.5.2 договору до сплати за 1000 куб. м газу належить 2965,20 грн. з ПДВ.

Сторонами додатковою угодою №2 від 31.03.2017 року вносились зміни до вказаного пункту договору, внаслідок чого ціна газу підвищувалась.

Відповідно до п.12.1 договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу з 01.10.2016 року до 31.03.2017 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

На підставі договору №4698/1617-РО-6 від 28.09.2016 року позивачем та відповідачем було підписано наступні акти приймання-передачі природного газу (виключно для виробництва теплової енергії, для релігійних організацій): від 31.01.2017 року у січні 2017 року на суму 11125,24 грн.,від 28.02.2017 року у лютому 2017 року на суму 9043,86 грн., від 31.03.2017 року у березні 2017 року на суму 2235,76 грн.

У відповідності до п.6.1 договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Зобов'язання з оплати газу, мали бути виконані наступним чином:за поставкою січня 2017 року на суму 11125,43 грн. 27.02.2017 року включно;за поставкою лютого 2017 року на суму 9043,86 грн. 27.03.2017 року включно;за поставкою березня 2017 року на суму 2235,76 грн. 25.04.2017 року включно,

Позивач посилається на те, що станом на 21.06.2018 року розмір основного боргу відповідача складав 20718,12 грн.; у довідці «Сальдо з 01.10.2016 року по 31.05.2018 року» зазначено про заборгованість відповідача в сумі 22405,05 грн., у довідці «Операції по підприємству «Краматорська тепломережа КВП» з 01.01.2016 року по 31.05.2018 року» зазначені оплати на суму 1624,93 грн.

29.10.2018 року Комунальним виробничим підприємством «Краматорська тепломережа» Краматорської міської ради до матеріалів справи було надано платіжне доручення №1390 від 21.06.2018 року про сплату боргу за спожитий природній газ для релігійних організацій згідно із договору №4698/1617-РО-6 від 28.09.2016 року на загальну суму 20780,12 грн.

За платіжним дорученням №1390 від 21.06.2018 року, за час дії вказаного правочину відповідач перерахував на користь позивача заборгованість у розмірі 20780,12 грн.

За умовами п.8.2 договору №4698/1617-РО-6 від 28.09.2016 року у разі невиконання покупцем пункту 6.1 договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Вказане вище стало підставою для звернення Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з відповідним позовом до господарського суду Донецької області.

28.02.2019 року господарським судом Донецької області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обовязки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

У статті 655 Цивільного кодексу України зазначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Матеріалами справи підтверджено та вірно встановлено місцевим господарським судом, що в період з січня по березень 2017 року позивач на виконання умов договору №4698/1617-РО-6 від 28.09.2016 року здійснив поставку природного газу на загальну суму 22405,05 грн та що заборгованість Комунального виробничого підприємства «Краматорська тепломережа» Краматорської міської ради за вказаним договором постачання природного газу (в межах предмету позову) відсутня.

Також, господарським судом першої інстанції вірно зазначено, що погашення боргу у розмірі 20780,12 грн. за період з 27.02.2017 року по 25.04.2017 року відбулось до моменту звернення позивача до суду з позовом (05.10.2018 року згідно із поштовим штемпелем),а позов у цій частині підлягає залишенню без задоволення.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Господарський суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачем заявлено до стягнення 1334,39 грн. пені за загальний період з 28.02.2017 року по 25.10.2017 року за несвоєчасне виконання зобов'язань з оплати природного газу, спожитого у січні - березні 2017 року.

Відповідач посилається на те, що нарахування неустойки за простроченими зобов'язаннями покупця суперечить приписам п.2 ст.2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси".

Згідно ст.1, ч.2 ст.2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" метою останнього є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція.

Встановлений мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Вказаний нормативно-правовий акт набрав чинності 07.02.2015 року.

Зі змісту приписів наведеного нормативно-правового акту слідує, що можливість застосування останнього до спірних правовідносин вимагає дотримання наступних умов: наявність визначеного законом кола суб'єктів такого спеціального права (енергопостачальні компанії та підприємства - виконавці/виробники житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції), існування між ними договірних відносин з постачання енергетичних ресурсів.

Відповідно до п.2 ст.1 постанови №705 від 25.07.2012 року Кабінету Міністрів України "Про визначення гарантованих постачальників природного газу" гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом. Природний газ є енергетичним ресурсом.

А отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у відносинах з Комунальним виробничим підприємством "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради, що виникли на підставі договору №4698/1617-РО-6 від 28.09.2016 року, є енергопостачальною компанією.

Відповідно до інформації, яка наявна у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності відповідача, є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

За змістом п.3.2 Статуту відповідача, предметом діяльності Комунального виробничого підприємства "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради є, зокрема, виробництво та розподілення тепла, транспортування його споживачам на опалення, гаряче водопостачання і вентиляцію до укладених договорів.

Відповідно до наявних копій ліцензій Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Комунальне виробниче підприємство "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради є виробником, здійснює транспортування та постачання теплової енергії. Тобто, відповідач є виробником/виконавцем житлово-комунальних послуг.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснює свою господарську діяльність у м.Краматорськ Донецької області, яке входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1275.

За умовами п.1.2 договору газ, який постачався за спірним правочином, міг бути використаний відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Тобто, Комунальне виробниче підприємство "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради споживало природний газ як виконавець/виробник житлово-комунальних послуг.

Відповідно до приписів ч.3 ст.75 Господарського процесуального кодексу України наявність відповідних новин, офіційних заяв і повідомлень в засобах масової інформації і мережі Інтернет стверджує той факт, що інформація про проведення АТО на території м.Краматорськ Донецької області є загальновідомою.

За змістом п.6 Статуту Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 року №747 (в редакції від 02.10.2013 року №724), предметом діяльності компанії є, зокрема: видобування нафти і природного газу; постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом; постачання природного газу за регульованим тарифом; постачання нафти, скрапленого газу та газового конденсату; організація виробництва та постачання теплової енергії.

Згідно п.2 ст.1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.07.2012 року №705 "Про визначення гарантованих постачальників природного газу", Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн куб. м та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії.

Господарським судом першої інстанції вірно вказано на те, що природний газ є енергетичним ресурсом, а гарантованим постачальником цього ресурсу є підприємство позивача, що підтверджується матеріалами справи, то останній є постачальником енергоресурсу.

А з урахуванням того, що відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг, діяльність та потужності якого спрямовані на надання/вироблення відповідних послуг на території проведення антитерористичної операції, приймаючи до уваги, що Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є постачальником енергоресурсу, положення ч.2 ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 року розповсюджують свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок невиконання відповідачем умов договору постачання природного газу №4698/1617-РО-6 від 28.09.2016 року.

Отже,господарським судом першої інстанції обгрунтовано не прийнято посилання позивача щодо невірного трактування відповідачем норм ст.2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси", п.27, ст.1 Закону України "Про ринок природного газу", ст.1 Закону України "Про електроенергетику" через визначення терміну "енергопостачальна компанія" в розумінні визначень, наведених в Законі України "Про електроенергетику" та ст.275 Господарського кодексу України.

Так, Закон України "Про електроенергетику" не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, пов'язаних з поставкою природного газу, а ст.2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" як спеціальна норма стосовно встановленого мораторію, містить в собі автономну категорію "енергопостачальна компанія" по відношенню до загальної ст.275 Господарського кодексу України.

Віднесення суб'єкта до "енергопостачальної компанії" в розумінні ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 року, для цілей визначення можливості застосування мораторію, обумовлено виключно ознаками, наведеними в цій статті та не залежить від необхідної відповідності такого визначення "енергопостачальника", наведеного в ст.275 Господарського кодексу України.

Спеціальними нормативними ознаками енергопостачальної компанії, визначеними у ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 року, є:здійснення поставок енергоресурсів; споживання цих енергоресурсів виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг;надання виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, обумовлених споживанням енергоресурсів, цих послуг в районі проведення антитерористичної операції.

Тлумачення змісту ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 року вказаним чином є таким, що відповідає меті її запровадження, враховуючи, що встановлений законодавцем мораторій на вимоги позивача щодо стягнення спірної суми пені за своєю сутністю є компенсаційним засобом держави для виробників/виконавців житлово-комунальних послуг, так само як і ст.8 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" запроваджено мораторій на вимоги щодо нарахування та стягнення пені зі споживачів за прострочення платежів за житлово-комунальні послуги (у тому числі з газопостачання).

Тією мірою, якою виконавці/виробники житлово-комунальних послуг обмежені законодавчо у нарахуванні пені по відношенню до споживачів таких послуг, які знаходяться на території проведення антитерористичної операції, держава пропорційно та з урахуванням забезпечення суспільного інтересу відносно обставин, які в силу ст.ст. 2, 17 Конституції України відносяться до виключної сфери компетенції/відповідальності держави (проведення АТО), позивач, який перебуває під державним управлінням, також обмежений в цьому праві відносно виробників/виконавців житлово-комунальних послуг на території проведення антитерористичної операції (зокрема відповідача), що в повній мірі відповідає критеріям правомірного втручання в право мирного володіння у розумінні ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, місцевим господарським правомірно відхилено заперечення позивача щодо застосування приписів ст.714 Цивільного кодексу України в силу загального характеру по відношенню до ст.275 Господарського кодексу України , оскільки їх предмети регулювання відносно категорії "енергоресурси" не перетинаються з положеннями ст.275 Господарського кодексу України, яка передбачає поставку енергії, а не енергоресурсів і підстав для ототожнення означених понять позивачем не наведено.

А отже, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що нарахування пені за викладених умов не має здійснюватися з 07.02.2015 року на підставі наведених вимог закону, врахувавши правову позицію викладену у постанові Верховного суду від 18.01.2019 року у справі №913/66/18.

За таких обставин не приймаються аргументи апелянта щодо того, що господарський суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права; надав невірну правову оцінку фактичним обставинам справи; безпідставно наділив позивача статусом «енергопостачальна компанія», яким позивач не був і не є, наслідком чого є винесення неправомірного рішення, яке на його думку підлягає скасуванню у частині відмови у стягненні з відповідача пені.

Також, за приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА. ЗАКОН» здійснений позивачем самостійний розрахунок 3% річних, колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично вірним, а тому господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані.

Крім того, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 3108,08 грн., а саме: за зобов'язаннями січня 2017 року за період з 28.02.2017 року по 31.05.2018 року;за зобов'язаннями лютого 2017 року за період з 28.03.2017 року по 31.05.2018 року;за зобов'язаннями березня 2017 року за період з 26.04.2017 року по 31.05.2018 року.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА. ЗАКОН» здійснений позивачем самостійний розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично вірним, а тому місцевий господарський суд вірно вказав на те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову частково відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 28.02.2019 року у справі №905/1886/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11.04.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя М.М. Слободін