ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2019 р. Справа№ 911/90/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Суліма В.В.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Вовчук О.Ю., ордер 10710122 від 22.01.19

від відповідача-1: Дячко О.В. - директор; Борух С.В., ордер 299740 від 22.01.19; Ящук О.В., ордер 73533 від 16.08.18

від відповідача-2: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_6

на рішення господарського суду Київської області від 31.05.2018 р. (повний текст складено 15.06.2018 р.)

у справі № 911/90/18 (суддя - Рябцева О.О.)

за позовом ОСОБА_6

до 1) товариства з обмеженою відповідальність "Валок"

2) ОСОБА_7

про визнання недійсним правочину,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року позивач - ОСОБА_6 звернувся до господарського суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Валок" та ОСОБА_7 про визнання недійсним договору застави рухомого майна від 11.04.2011 р. з додатком № 1 до нього, укладеного між відповідачами (враховуючи заяву про уточнення позовних вимог від 23.01.2018 р.).

Рішенням господарського суду Київської області від 31.05.2018 р. у справі № 911/90/18 відмовлено у задоволенні позову.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що на момент укладення договору застави від 11.04.2011 р. не встановлено наявності заборон та арештів щодо рухомого майна, яке передавалось в заставу за цим договором, а отже позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підстави своїх позовних вимог та не доведено правових підстав для визнання недійсним спірного правочину.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення господарського суду Київської області від 31.05.2018 р. у справі № 911/90/18 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилався на допущені порушення судом першої інстанції норм процесуального права при збиранні доказів та прийнятті постанови виконуючого обов'язки начальника відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції АРК Созонової Е.А. від 21.06.2011 р., як доказу поданого із пропуском встановленого строку, що на його думку, є підставою для скасування оскаржуваного рішення господарського суду. Окрім цього, за твердженням скаржника судом зроблені хибні висновки про те, що скасування постанови державної виконавчої служби від 29.03.2011 р. про відкриття виконавчого провадження не породжує правових наслідків з моменту її прийняття, оскільки допущена державним виконавцем помилка в постанові про відкриття виконавчого провадження не перешкоджає боржнику виконати рішення суду, а державному виконавцю подальшому здійсненню виконавчих дій.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2018 р., у складі колегії суддів: Куксов В.В. (головуючий), Гончаров С.А., Тищенко О.В., відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 21.08.2018 р.

20.08.2018 р. до Київського апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.08.2018 р., у складі колегії суддів: Куксов В.В. (головуючий), Гончаров С.А., Яковлєв М.Л., прийнято апеляційну скаргу у визначено складі суддів та розгляд справи призначено на 11.10.2018 р.

27.08.2018 р. до Київського апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшла заява про відкладення розгляду справи.

У зв'язку з ліквідацією Київського апеляційного господарського суду відповідно до акту прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 р. справу № 911/90/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2018 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А., прийнято до розгляду апеляційну скаргу та призначено розгляд справи на 22.01.2019 р.

22.01.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 р. оголошено перерву до 21.02.2019 р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2019 р. оголошено перерву до 21.03.2019 р.

19.03.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшли пояснення.

В судовому засіданні 21.03.2019 р. представник позивача просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представники відповідача-1 просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представників відповідача-2.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 10.11.2009 р. (№ 2з-195/2009р.) (а.с. 223 том 1) задоволено заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову та вжито заходи забезпечення позову шляхом:

- накладення арешту на майно товариства з обмеженою відповідальністю "Валок", а саме на нежитлові будівлі, комплекс будівель та споруд бази відпочинку "Валок", які розташовані за адресою: АР Крим, Ленінський район, с/рада Семисотська, Арабатська стрілка 53 км.;

- заборони комунальному підприємству "Ленінське бюро технічної інвентаризації" Ленінської районної ради АР Крим вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження нежитлових будівель, комплексу будівель та споруд бази відпочинку "Валок";

- зобов'язання Ленінської Державної нотаріальної контори внести до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна заборону на відчуження нежитлових будівель, комплексу будівель та споруд бази відпочинку "Валок";

- зобов'язання відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції АР Крим провести огляд, стан та оцінку нежитлових будівель, комплексу будівель та споруд бази відпочинку "Валок" та направити відповідний акт до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська.

Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 27.10.2010 р. (а.с. том 2), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.02.2011 р. у справі № 2-1169/2010 (22ц-94/11) (а.с. 12 том 1), за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_13, товариства з обмеженою відповідальністю "Валок" про стягнення заборгованості за договором позики; та зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Валок" до ОСОБА_6 про визнання договорів поруки та позики нікчемними; первісний позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_13 та товариства з обмеженою відповідальністю "Валок", як солідарних боржників, на користь ОСОБА_6 заборгованість за договорами позики №№ 1, 2 від 15.08.2009 р. у розмірі 1 297 923,43 грн. та 1 624 274,70 грн. пені; відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

На виконання вказаного судового рішення Кіровським районним судом міста Дніпропетровська видано виконавчий лист № 2-1169/2010 від 23.03.2011 р., на підставі якого постановою відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції АР Крим від 29.03.2011 р. (а.с. 18 том 1) відкрито виконавче провадження № 25440979.

Постановою відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції АР Крим від 29.03.2011 р. (а.с. 19 том 1) накладено арешт на усе майно, що належить товариству з обмеженою відповідальністю "Валок", а саме базу відпочинку за адресою: 53 км Арабатська стрілка Семісотська с/р, Ленінського району, АР Крим; заборонено здійснювати відчуження майна, яке належить товариству з обмеженою відповідальністю "Валок", а саме базу відпочинку за адресою: 53 км Арабатська стрілка Семісотська с/р, Ленінського району, АР Крим.

11.04.2011 р. між ОСОБА_7 (заставодержатель) та товариством з обмеженою відповідальністю "Валок" (заставодавець) укладено договір застави (а.с. 169 том 1), за умовами якого забезпечується виконання Дячком Олександром Васильовичем (боржник) зобов`язань перед заставодержателем, що випливають із договору безвідсоткової позики від 11.04.2011 р. (основний договір), за яким Дячко О.В. одержав від ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 4 500 000,00 грн.

За умовами пунктів 2.1-2.3 договору предметом застави є основні засоби, які оцінюються сторонами в 4 500 000,00 грн., наведені у додатку № 1 до договору та належать заставодавцю на праві власності. Заставодавець стверджує, що предмет застави нікому іншому не переданий, не відчужений іншим способом, не заставлений, під забороною (арештом) не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесений, правами третіх осіб не обтяжений.

Відповідно до пункту 5.3 договору він діє до повного виконання боржником своїх зобов'язань.

Договір підписано ОСОБА_7 з боку заставодержателя та заступником директора товариства з обмеженою відповідальністю "Валок" ОСОБА_14 з боку заставодавця.

У додатку № 1 до договору застави від 11.04.2011 р. (а.с. 170 том 1) сторони зазначили, що заставодавець передав, а заставодержатель прийняв у заставу основні засоби, а саме: брус стіновий профільний (235,2 м3); пиломатеріал хвойний обрізаний (50,8 м3); дошка для підлоги (600 м3); вагонка дерев'яна (1000 м3); мінеральна вата (100 рул.); негеля дубові (5000 м.п.); метало черепиця (600 м2); піно текс базовий (300 л.); піно текс колір (600 л.); лак паркетний (240 л.); лак для вагонки (300 л.); плитка облицювальна (700 м2); комплекти для санвузлів (20 шт.); клеєві суміші (3200 кг.); металоскоб'яні матеріали (1000 кг.); вікна дерев'яні склопакет (20 шт.); двері дерев'яні (40 шт.); сходові марші дубові (8 ком.); ринви водостоки (2 ком.); плівка паробарєр (600 м2); плівка гідробарєр (600 м2); електрощитові установки (6 шт.); шурупи до мателочерепиці (10 000 шт.); труби пластикові водяні (2 ком.); комплект електрообладнання (провід, кабель, гофра, розетки, вимикачі) (2 ком.); побутова техніка (1 ком.); меблі в асортименті (1 ком.); сонячні батареї (100 шт.); страуси (16 шт.); водонапірна башня (1 шт.); технологічне обладнання для кухні (1 ком.); архітектурні форми в асортименті (6 шт.); баки сміттєві металеві (10 шт.); обладнання для сауни (1 ком.); мінізоопарк (1 ком.).

Зі змісту ухвали господарського суду Київської області від 12.10.2015 р. у справі № 5002-3/4321-2012 (а.с. 21-23 том 1) вбачається, що у провадженні господарського суду Автономної республіки Крим перебувала справа № 5002-3/4321-2012 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Валок", ; місцезнаходження станом на 06.12.2012 р. (дата порушення провадження у справі № 5002-3/4321-2012): 98241, Автономна Республіка Крим, Ленінський район, с. Семисотка, вул. Східна, буд. 67) ("Боржник") за заявою ОСОБА_6 на підставі ст. ст. 11, 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", порушена ухвалою господарського суду Автономної республіки Крим від 06.12.2012 р.

Ухвалою господарського суду Автономної Республіки Крим від 10.04.2013 р. грошові вимоги ініціюючого кредитора ОСОБА_6 до боржника визнані в сумі 2 923 928,13 грн., відносно боржника застосовано судову процедуру банкрутства - розпорядження майном.

У березні 2015 року фізична особа ОСОБА_6 звернувся до господарського суду Київської області із заявою про відновлення провадження у справі господарського суду Автономної Республіки Крим про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Валок".

Ухвалою господарського суду Київської області від 12.08.2015 р. заяву фізичної особи ОСОБА_6 про відновлення провадження у справі господарського суду Автономної Республіки Крим № 5002-3/4321-2012 задоволено, прийнято справу господарського суду Автономної Республіки Крим № 5002-3/4321-2012 за заявою ОСОБА_6 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Валок" до свого провадження.

Окрім цього, ухвалою господарського суду Київської області від 12.10.2015 р. у справі № 5002-3/4321-2012 (а.с. 21-23 том 1) затверджено реєстр вимог кредиторів боржника (товариства з обмеженою відповідальністю "Валок"), до якого включено вимоги ОСОБА_6 у сумах: 1 299 653,43 грн. - 4 черга; 1 624 274,70 грн. - 6 черга; окремо включено до реєстру вимог кредиторів: нерухоме майно базу відпочинку товариства з обмеженою відповідальністю "Валок", заг.пл. 2 464,60 кв.м., адреса АР Крим, Ленінський р-н, с/рада Семисотська, Арбатська стрілка, 53 км., договір іпотеки від 21.11.2007 р., договір купівлі-продажу кредитного портфелю з публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" від 10.12.2010 р. - перебуває в іпотеці товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторінг Україна"; окремо включено до реєстру вимог кредиторів: нерухоме майно нежитлова будівля товариства з обмеженою відповідальністю "Валок" за адресою - Херсонська обл., Генічевський р-н. с. Стрілкове, вул. Берегова, 28/1, договір іпотеки від 25.05.2011 р., яке перебуває в іпотеці ОСОБА_15

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.01.2016 р. у справі № 5002-3/4321-2012 (а.с. 130-133 том 1), яка залишена без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2016 р. (а.с. 124-127 том 1), визнано грошові вимоги ОСОБА_7 до боржника у сумі: 4 502 436,00 грн. - перша черга задоволення вимог кредиторів; окремо включено до реєстру вимог кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю "Валок": рухоме майно товариства з обмеженою відповідальністю "Валок" згідно додатку № 1 до договору застави від 11.04.2011 р. (за виключенням зазначеного в пункті 30) заставною вартістю 4 500 000,00 грн., що знаходиться за адресою: АР Крим, Ленінський р-н, Арбатська стрілка 53 км., база відпочинку "Валок".

При цьому, майно, що зазначене в п. 30 додатку № 1 до договору застави від 11.04.2011 р. (водонапірна башня) не включено до реєстру вимог кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю "Валок", оскільки за своєю природою є нерухомим, а згідно з ч. 1, 2 ст. 577 Цивільного кодексу України передача такого майна в заставу передбачає необхідність нотаріального посвідчення та державної реєстрації застави, отже вказане майно не може забезпечувати виконання зобов'язання за договором безвідсоткової позики.

Позивач, звертаючись з даними позовними вимогами (з урахуванням уточнених вимог від 23.01.2018 р. та заяви про зміну підстав позову від 21.04.2018 р.; а.с. 108-110, 250-251 том 1), зазначав, що підставою для визнання договору застави рухомого майна від 11.04.2011 п. з додатком № 1 до нього, недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, є порушення вимог ч. 2 ст. 4 Закону України "Про заставу", ч. ч. 1, 6 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" та ч. 1 ст. 576 Цивільного кодексу України, оскільки правочин укладено на час перебування рухомого майна під арештом і забороною його відчуження, що підтверджується постановою державного виконавця ВДВС Ленінського РУЮ АР Крим у виконавчому провадженні № 2540979 від 29.03.2011 р., яка була чинна станом на дату укладення договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що на момент укладення договору застави від 11.04.2011 р. не було заборон та арештів рухомого майна, яке передавалось в заставу за договором, оскільки постанова від 29.03.2011 про відкриття виконавчого провадження скасована, тож позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підстави позовних вимог та не доведено правових підстав для визнання недійсним спірного правочину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

При цьому, колегія суддів, зазначає на те, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки відповідно до вимог п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.

Ухвалою господарського суду Київської області від 07.07.2016 р. у справі № 5002-3/4321-2012 за заявою ОСОБА_16 - кредитор до товариства з обмеженою відповідальністю "Валок" боржник про банкрутство - відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_16 про визнання правочину недійсним в межах справи про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Валок" та зазначено редакція Закону України "Про банкрутство", що була чинна до 19.01.2013 р. не передбачала можливості прийняття та розгляду заяв про визнання недійсними правочинів боржника на стадії розпорядження майном.

Також, колегія суддів враховує, що ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 24.03.2017 р., було закрито провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_16 до товариства з обмеженою відповідальністю "Валок", ОСОБА_7, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - арбітражний керуючий, розпорядник майна ОСОБА_17, ОСОБА_14 про визнання правочину недійсним, у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

ОСОБА_6, не будучи стороною оспорюваного договору, вказував, що є заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, оскільки наслідком укладення договору застави від 11.04.2011 р. та звернення до суду ОСОБА_7 при розгляді справи № 5002-3/4321-2012 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Валок", провадження в якій порушено за заявою позивача, стало включення ОСОБА_7, як заставного кредитора, до першої черги реєстру вимог кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю "Валок", а отже спірний правочин, впливає на права та законні інтереси позивача, як ініціюючого кредитора при розгляді справи № 5002-3/4321-2012 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Валок".

Разом з тим, позивач є заінтересованою особою щодо договору застави в частині рухомого майна, яке включено до реєстру вимог кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю "Валок" ухвалою господарського суду Київської області від 26.01.2016 р. у справі № 5002-3/4321-2012, тобто за виключенням пункту 30 додатку № 1 до договору застави (водонапірної башні), оскільки дане майно не було включено до реєстру вимог кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю "Валок".

При цьому, як вже зазначалось вище, пункт договору про передачу в заставу водонапірної башні (п. 30 додатку № 1) не відповідає вимогам ч. 1 ст. 577 Цивільного кодексу України, а отже є нікчемним в силу ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснено в пунктах 2.1, 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення). Необхідно з урахуванням приписів ст. 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Обґрунтовуючи порушення законодавства при укладенні спірного правочину, позивач посилався на його укладення сторонами всупереч вимогам ч. 2 ст. 4 Закону України "Про заставу", ч. ч. 1, 6 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" та ч. 1 ст. 576 Цивільного кодексу України.

Приписами частини 2 статті 4 Закону України "Про заставу" (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) визначено, що предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення.

Згідно частини 1 статті 576 Цивільного кодексу України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Частинами 1, 6 статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" вказано, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення; порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.

За доводами позивача, оскільки постановою відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції АР Крим від 29.03.2011 р. накладено арешт на усе майно товариства з обмеженою відповідальністю "Валок" та оголошено заборону на його відчуження, рухоме майно відповідача-1 не могло бути предметом застави.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, постановами виконуючого обов'язків відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції Созоновою Е.А. про результати перевірки виконавчого провадження (а.с. 187 том 1) та про скасування постанови про накладення арешту майна і оголошення заборони на його відчуження від 21.06.2011 р. (а.с. 188 том 1) постанову державного виконавця від 29.03.2011 р. про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-1169/2010 від 23.03.2011 р. скасовано та зобов'язано державного виконавця Битюцких А.А. винести постанову про відкриття виконавчого провадження відносно боржника товариства з обмеженою відповідальністю "Валок", у зв'язку з чим скасовано постанову про накладення арешту майна і оголошення заборони на його відчуження, яка була прийнята в рамках саме цього виконавчого провадження.

Враховуючи, що постанова державного виконавця від 29.03.2011 р. про відкриття виконавчого провадження скасована, то відповідно вона не породжує правових наслідків з моменту її прийняття, в тому числі щодо накладення арешту в цьому виконавчому провадженні. Твердження апелянта, що допущена державним виконавцем помилка в постанові про відкриття виконавчого провадження не перешкоджає боржнику виконати рішення суду, а державному виконавцю подальшому здійсненню виконавчих дій, є помилковими, адже скасування постанови про відкриття виконавчого провадження не передбачає проведення державним виконавцем виконавчих дій.

Крім того, як вбачається із наявної в матеріалах справи інформаційної довідки про виконавче провадження № 25440979 від 11.04.2018 р. (а.с. 238 том 1), всі постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-1169/2010 від 23.03.2011 р. скасовані та виконавче провадження № 25440979 зупинено.

Відхиляючи посилання позивача на витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с. 91 том 1), згідно якого станом на 01.04.2011 р. на все рухоме майно, власником якого є товариство з обмеженою відповідальністю "Валок", накладено арешт з оголошенням заборони його відчуження, колегія суддів враховує, що даний запис внесено на підставі скасованої постанови відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції АР Крим від 29.03.2011 р.

Слід також зазначити, що ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 10.11.2009 р. (№ 2з-195/2009р.) про забезпечення позову накладено арешт саме на нерухоме майно відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 203 том 1).

Оскільки основні засоби, що наведені у додатку № 1 до договору застави від 11.04.2011 р. не відносяться до предметів, застава яких заборонена законом, будь-яких заборон відчуження та арешту рухомого майна на момент укладення вказаного правочину не існувало, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним позивачем не доведено, а під час розгляду справи не встановлено.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що спірний договір не суперечить положенням ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, підстави для визнання його недійсним відсутні, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин правил про позовну давність, з цих підстав не підлягає дослідженню клопотання позивача про поновлення строку позовної давності.

Скаржник, в якості підстави для скасування оскаржуваного рішення зазначав, що суд першої інстанції вийшов за межі наданих йому процесуальним законом повноважень і самостійно збирав докази і долучав їх до матеріалів даної справи, а саме: інформаційну довідку про виконавче провадження № 25440979 від 11.04.2018 р. зроблену із автоматизованої системи виконавчого провадження.

На думку скаржника, якщо документів по справі не було достатньо і сторони їх не надали, господарський суд мав їх витребувати, а розгляд справи у відсутність поданих документів і самостійне з'ясування судом обставин справи, є порушенням норм процесуального права і підставою для скасування судового рішення. Окрім цього, апелянт посилався на подання відповідачем-1 відзиву з додатками, зокрема, постановою виконуючого обов'язки начальника відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції АРК Созонової Е.А. від 21.06.2011 р., із пропуском встановленого строку, що зумовлює прийняття судом першої інстанції таких доказів до розгляду.

Колегія суддів з наведеними доводами погодитися не може, адже згідно з приписами ч. 2 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Самостійне отримання судом першої інстанції довідки про виконавче провадження № 25440979 від 11.04.2018 р., не є процесуальним порушенням, яке впливає на винесення рішення у даній справі.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Київської області від 30.01.2018 р., зокрема, призначено підготовче засідання на 15.02.2018 р. та встановлено строк для подання відповідачами відзивів на позов до 15.02.2018 р. (а.с. 1-2 том 1), однак відповідачем-1 відзив подано до суду 15.03.2018 р. (а.с. 179-181 том 1).

Відповідно до статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов'язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Отже, у відповідності до ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції наділений правом за власної ініціативи продовжити встановлений ухвалою суду процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву, а учасник справи не звільнений від його неподання, у зв'язку з пропуском процесуального строку.

У рішенні від 03.01.2018 р. "Віктор Назаренко проти України" (Заява № 18656/13) Європейський суд з прав людини наголосив, що суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов'язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі "Беер проти Австрії" (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17, 18, від 06.02.2001 р.).

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.).

Відзив на позовну заяву поданий відповідачем під час підготовчого провадження, завданням якого, зокрема, є з'ясування заперечень проти позовних вимог, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів (ч. 1 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на можливість суду першої інстанції поновити встановлений процесуальний строк з власної ініціативи, задля сприяння учасникам судового процесу в реалізації їх прав, визначених Господарським процесуальним кодексом України, та прийняття законного та обґрунтованого рішення, з встановленням всіх обставин справи та урахуванням вимог позовної заяви та заперечень проти позову, та забезпечення основних засад господарського судочинства при прийнятті рішення, суд апеляційної інстанції вважає, що господарський суд дійшов вірного висновку про прийняття відзиву відповідача-1 на позовну заяву, у зв'язку з чим надав належної оцінки матеріалам справи. Слід також зазначити, що відповідачем-1 надсилалась заява (а.с. 59 том 1) про відкладення розгляду справи (підготовчого засідання) з проханням надати додатковий строк для вчинення процесуальних дій, зокрема, подання відзиву з документальним обґрунтування його висновків, яка надійшла до суду у день розгляду справи - після відкладення підготовчого засідання.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Київської області від 31.05.2018 р. у справі № 911/90/18, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення господарського суду Київської області від 31.05.2018 р. у справі № 911/90/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 31.05.2018 р. у справі № 911/90/18 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали справи № 911/90/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 03.04.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді В.В. Сулім

М.А. Дідиченко