ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року

м. Одеса

Справа № 916/2250/18

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Разюк Г.П., Ярош А.І.

за участю представників сторін:

від позивача - не з’явився;

від відповідача - не з’явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Одеської області від 10 грудня 2018 року, повний текст якого складено та підписано 14 грудня 2018 року

у справі № 916/2250/18

за позовом Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”

до Комунального підприємства “Чорноморськтеплоенерго” Чорноморської міської ради Одеської області

про стягнення 28256,08грн., з яких 24924,20грн. пені, 3331,88грн. три проценти річних,

головуючий суддя – Малярчук А.І.

місце ухвалення рішення: Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі – позивач, ПАТ НАК "Нафтогаз України") звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Комунального підприємства “Чорноморськтеплоенерго” Чорноморської міської ради Одеської області (далі – відповідач, КП “Чорноморськтеплоенерго” Чорноморської міської ради Одеської області) про стягнення боргу у загальній сумі 28 256,08 грн., з яких: пеня у сумі 24 924,20 грн., 3% річних у сумі 3 331,88 грн., у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання з оплати природного газу, одержаного за Договором купівлі-продажу природного газу від 27.11.2014р. № 4006/15-ТЕ-23.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.12.2018р. у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що сума боргу відповідачем була погашена до набрання законної сили Закону (03.11.2016 № 1730-VIII), а тому є помилковими доводи позивача, щодо обґрунтованості правових підстав для нарахування відповідачу пені та трьох процентів річних за порушення умов п.6.1 договору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ПАТ НАК "Нафтогаз України" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2018 року у справі №916/2250/18 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ НАК "Нафтогаз України" задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача по справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення Господарським судом Одеської області порушено норми процесуального права, а саме: ст.ст. 236,238 ГПК України, якими визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; містити мотивовану оцінку кожного аргументу. Крім того, Господарським судом Одеської області неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема ст.ст. 1-3,7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», що у відповідності до ст. 277 ГПК України є підставами для його скасування.

Скаржник зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд послався на ч.3 ст. 7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», проте застосування цього Закону до спірних відносин є неправомірним, оскільки матеріали справи №916/2250/18 не містять належних доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Отже списання заборгованості є неправомірним, а відмова у задоволенні позовних вимог – незаконною.

При цьому, скаржник посилається на постави Вищого господарського суду України, зокрема на справи: №910/15010/16, №910/16766/13, №914/2851/16, №922/1110/15, №908/3125/16, №922/4355/14, №908/2114/16, №910/17076/16, №914/1111/16, №912/3303/16, №927/1442/15, №910/15873/16, №911/3951/16 від 02.10.2017р., в яких висловлена позиція стосовно обов’язковості включення до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу від 15.02.2019р. КП “Чорноморськтеплоенерго” Чорноморської міської ради Одеської області просить апеляційну скаргу ПАТ НАК "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2018р. по справі №916/2250/18 без змін.

В судове засідання 11.04.2019р. сторони не з’явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об’єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено господарським судом, 27.11.2014 року між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - продавець) та КП “Іллічівськтеплоенерго” (покупець) було укладено договір №4006/15-ТЕ-23 купівлі-продажу природного газу, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015р. природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (п.1.1., 1.2. договору).

Відповідно до п.2.1. договору купівлі-продажу природного газу №4006/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р. продавець передає покупцеві з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. газ обсягом до 27 131 тис. куб. м. (двадцять сім мільйонів сто тридцять одна тис. куб. м), у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб м).

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця (п.3.3. договору №4006/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р.).

Згідно п.5.2. договору №4006/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р. ціна за 1000 куб. м природного газу становить 1 091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 1 091,00 грн., крім того ПДВ - 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ - 1 309,20 грн. (одна тисяча триста дев’ять грн. 20 коп.).

Як передбачено п.6.1. договору №4006/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р. оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов’язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором. У разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 5.1. цього договору він зобов’язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п.7.1., 7.2. договору №4006/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р.)

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015р., а в розрахунків - до їх повного здійснення (п.11 договору №4006/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р.).

Додатковою угодою №2 від 27.11.2014р. до договору №4006/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р. сторони, з метою проведення розрахунків відповідно до постанови КМУ від 11.01.05 №20, уклали дану додаткову угоду про наступне: Пункт 6.3 Договору додати абзацом в наступній редакції: “Кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передплата за умови відсутності заборгованості за цим договором або якщо погашення такої заборгованості передбачено спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, підписаними сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20.”

Додатковою угодою №1 від 27.03.2015р. до договору №4006/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р. з 01.04.2015р. пункт 5.2. договору викладено у наступній редакції: “ціна за 1000 куб.м природного газу становить 2495,25 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 2 495,25 грн., крім того ПДВ - 20% - 499,05 грн., всього з ПДВ - 2 994,30 грн. (дві тисячі дев’ятсот дев’яносто чотири)грн. 30коп.”

Додатковою угодою №3 від 28.07.2015р. до договору №4006/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р. доповнено п.6.3 статті 6 “Порядок та умови проведення розрахунків” абзацами в наступній редакції: “За наявності заборгованості у Покупця за цим договором Продавець зараховує кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості. Кошти, які надійшли від Покупця, будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим Договором.”

Додатковою угодою №4 від 30.07.2015р. до договору №4006/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р. викладено з 01.07.2015р. пункт 5.2. статті 5 “Ціна газу” Договору у наступній редакції: Ціна за 1000 куб. м природного газу становить 2 994,30 грн., в тому числі: тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами - 435,20 грн., крім того ПДВ - 20% - 87,04 грн., всього з ПДВ - 522,24 грн. (п’ятсот двадцять дві гривні 24 коп.); тариф на транспортування природного газу розподільними трубопроводами - 228,30грн. (в т.ч. вартість газу на виробничо-технологічні витрати та власні потреби, що враховано в структурі тарифу з транспортування природного газу розподільними трубопроводами, встановленого постановою НКРЕКП), крім того ПДВ - 20% -45,66 грн., всього з ПДВ - 273,96 грн. (двісті сімдесят три гривні 96 коп.); збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ ( 2%) - 35,92 грн, крім того ПДВ - 20% - 7,18 грн., всього з ПДВ - 43,10 грн. Ціна за 1000 куб. м природного газу, як товару, становить 1795,83грн., крім того ПДВ - 20% - 359,17 грн., всього з ПДВ - 2 155,00 грн. До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 2 495,25 грн., крім того ПДВ - 20%.-499,05 грн., всього з ПДВ - 2 994,30 грн. (дві тисячі дев’ятсот дев’яносто чотири грн. 30 коп.)”

Додатковою угодою №5 від 19.10.2015р. до договору №4006/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р. з 01.10.2015р. викладено п.5.2. статті 5 “Ціна газу” Договору у наступній редакції: Ціна за 1000 куб. м природного газу становить 1770,74грн., без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тариф на транспортування і розподіл природного газу, крім того: - збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ -2%; податку на додану вартість за ставкою – 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 689,10грн., крім того ПДВ - 20% - 137,82грн., всього з ПДВ – 826,92грн.(вісімсот двадцять шість гривень 92коп.). В структурі тарифу на транспортування природного газу розподільними, затвердженого постановою НКРЕКП, враховано вартість газу на виробничо-технологічні витрати та власні потреби газорозподільного підприємства. До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 2495,25грн., крім того ПДВ - 20% - 499,05грн., всього з ПДВ - 2994,30грн. (дві тисячі дев’ятсот дев’яносто чотири грн.30коп.)”

На виконання умов договору ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" передало КП “Іллічівськтеплоенерго” природний газ на загальну суму 29 284 680,24 грн., що підтверджується оформленими та підписаними сторонами актами приймання-передачі природного газу.

У зв'язку з тим, що зобов'язання з оплати природного газу здійснювалося відповідачем з порушенням встановлених договором строків оплати, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" нараховано КП “Іллічівськтеплоенерго” пеню та 3 % річних.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови в задоволені позовних вимог з наступних підстав.

Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (частина перша статті 691 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 193 Господарського кодексу України та статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов’язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду, в період з січня по грудень 2015р. включно, позивач за договором №4006/15-ТЕ-23 від 27.11.2014р. поставив відповідачу природний газ на загальну суму 29 284 680,24 грн., за який відповідач розрахувався повністю, але несвоєчасно.

За зобов'язаннями, що виникли за січень 2015 року в сумі 3785250,68грн., відповідач розрахувався 26.02.2015р.; за зобов'язаннями, що виникли за лютий 2015 року в сумі 2753591,92грн., відповідач розрахувався 19.03.2015р.; за зобов'язаннями, що виникли за березень 2015р. в сумі 2273940,31грн., відповідач розрахувався 15.04.2015р.; за зобов'язаннями, що виникли за квітень 2015р. в сумі 1919558,89грн., відповідач розрахувався 15.05.2015р.; за зобов'язаннями, що виникли за жовтень 2015р. в сумі 2884603,81грн., відповідач розрахувався 27.11.2015р.; за зобов'язаннями, що виникли за листопад 2014р. у сумі 6730647,42грн., відповідач розрахувався 24.12.2015р. та за зобов'язаннями, що виникли за грудень 2014р. в сумі 8937087,21грн., відповідач розрахувався 03.02.2016р.

З підстав не належного та не своєчасного виконанням договірних зобов’язань, позивач нарахував до стягнення з відповідача пеню в розмірі 24924,20грн. та 3% річних у розмірі 3 331,88грн.

В силу частини другої статті 20 Господарського кодексу України, захист прав і законних інтересів суб’єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із частинами першою, другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому, прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т. д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007 № 265 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін").

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Як встановлено господарським судом, основна сума боргу відповідачем у повному обсязі погашена 03.02.2016р., що підтверджується наданим позивачем розрахунком, та не спростовано, а підтверджено відповідачем.

30.11.2016 набрав чинності Закон, яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів статті 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі статтею 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною першою статті 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас частиною третьою статті 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина третя статті 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів частини третьої статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (про що повідомило і Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України у межах своєї компетенції).

Аналогічна правова позиція викладено у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №927/1152/16.

Враховуючи наведене, господарський суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача нарахованих сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Доводи скаржника, що відповідач не є учасником процедури врегулювання заборгованості з огляду на те, що не включений до реєстру, а тому порядок списання пені, інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ч. 3 ст. 7 Закону не може бути застосований до відповідача, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вищевказаний Закон не передбачає подання будь-яких додаткових документів для списання чи не нарахування штрафних санкцій, а лише визначає одну підставу, зокрема, погашення основної заборгованості до набрання чинності вказаним Законом.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п.«в» ч.4 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В даному випадку витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги), покладаються на Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», оскільки доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2018р. у справі №916/2250/18 без змін.

Постанова набирає законної з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови

складено 11.04.2019р.

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя                      Г.П. Разюк

Суддя                                                                        А.І. Ярош