ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2019 Справа №914/104/19

м. Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Матвіїва Р.І. за участю секретаря судового засідання Сала О.А., розглянувши матеріали

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Київгума, м. Бровари, Київська область,

до відповідача: Акціонерного товариства Українська залізниця, м. Київ, в особі Регіональної філії Львівська залізниця Акціонерного товариства Українська залізниця, м. Львів,

предмет позову: стягнення 442 316,52 грн,

підстава позову: порушення умов договору поставки №Л/НХ-18499/НЮ від 10.05.2018 року,

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1 - представник на підставі довіреності № 18 юр-19 від 04.03.2019 року,

відповідача: ОСОБА_2 - представник на підставі довіреності № Ц/6-63/295-18 від 29.12.2018 року.

ПРОЦЕС

16.01.2019 року до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Київгума до Регіональної філії Львівська залізниця Публічного акціонерного товариства Українська залізниця про стягнення 442 316,52 грн., з яких 355 999,56 грн. основного боргу, 49 205,98 грн. пені, 28 788,92 грн. інфляційних втрат, 8 322,066 грн. 3% річних.

Ухвалою суду від 21.01.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 20.02.2019 року.

07.02.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.

Підготовче засідання 20.02.2019 року відкладене у звязку з неявкою представника позивача та надходженням від нього клопотання про відкладення розгляду справи.

06.03.2019 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог відповідно до п.3 ч.2 ст.182 ГПК України та сформульовано п.2 прохальної частини позову в наступній редакції: «Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська Залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (79007, м. Львів, Галицький район, вул. Гоголя, 1) заборгованість в розмірі 355 999,56 грн., пеню в розмірі 49 205,98 грн., інфляційні в розмірі 28 788,92 грн. та 3 % річних - 8 322,06 грн., судовий збір у розмірі 6 634,75 грн., всього 448 951,27 грн».

У судовому засіданні 06.03.2019 року частково задоволено заяву позивача, замінено неналежного відповідача на належного, підготовче провадження закрито і призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 20.03.2019 року.

У судовому засіданні 20.03.2019 року оголошено перерву до 27.03.2019 року.

У судовому засіданні 27.03.2019 року представником відповідача подано пояснення щодо перерахунку штрафних санкцій. Представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача стосовно заявлених позовних вимог заперечив у частині нарахування штрафних санкцій.

У судовому засіданні 27.03.2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ ТА ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ СТОРІН

Позивач стверджує, що сторонами укладено договір поставки №Л/НХ-18499/НЮ, на виконання мов якого позивач у повному обсязі поставив товар покупцеві 4 червня 2018 року, що підтверджується видатковою накладною №2487. У свою чергу відповідач у передбачений договором строк не здійснив оплату отриманого товару, а частково оплатив його лише після отримання претензії, у звязку з чим не сплаченими залишились кошти в розмірі 355 999,56 грн. За порушення відповідачем грошового зобовязання позивачем нараховано пеню в розмірі 49 205,98 грн., інфляційні витрати в розмірі 28 788,92 грн. та 3% річних у розмірі 8 322,06 грн.

Відповідач у поданому відзиві визнав наявність кредиторської заборгованості у розмірі 355 999,56 грн., однак, щодо стягнення штрафних санкцій у повному обсязі заперечив, зазначивши, що пеня, інфляційні втрати та 3% річних є надмірно великими та є джерелом отримання позивачем невиправданих додаткових прибутків, оскільки прострочення терміну оплати не завдало жодних збитків позивачу та не вплинуло на його господарську діяльність.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

10.05.2018 року Товариства з обмеженою відповідальністю Київгума (надалі по тексту рішення позивач, згідно з договором - постачальник) та Публічне акціонерного товариство Українська залізниця в особі начальника підрозділу Служба матеріально-технічного забезпечення Регіональної філії Львівська залізниця Публічного акціонерного товариства Українська залізниця (надалі по тексту рішення відповідач, згідно з договором - покупець) уклали договір поставки №Л/НХ-18499/НЮ, відповідно до якого постачальник зобов'язується у 2018 році поставити покупцеві товар, зазначений в специфікації №1 (додаток №1 до даного договору), а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Згідно з п.3.1 договору постачання здійснюється за цінами, передбаченими у специфікації №1.

Згідно з п.п.5.3, 5.4 договору місце поставки товару: 79025. м. Львів, вул. Широка, 2, (НХГ) Головний матеріально-технічний склад; датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акту приймання передачі товару.

Як визначено специфікацією №1, загальна вартість товару (рукавиці гумові технічні, кислотостійкі, діелектричні шовні та безшовні) погоджена сторонами в сумі 697 681,56 грн.

04.06.2018 року ТОВ Київгума та ВП «Головний матеріально-технічний склад» Регіональна філія Львівська залізниця ПАТ Українська залізниця підписали накладну №2487 на підставі договору №Л/НХ-18499/НЮ від 10.05.2018 року щодо поставки товару рукавичок гумових технічних, захисних КЛС, діелектричних шовних і безшовних, на суму 697 681,56 грн. Накладна підписана представниками сторін та скріплена їхніми печатками. Операція щодо здійснення вказаної поставки також вбачається з податкової накладної від 04.06.2018 року №39.

Позивачем сформовано рахунок-фактуру №2487 від 04.06.2018 року на суму 697 681,56 грн.

07.09.2018 року позивачем надіслано відповідачу претензію від 05.09.2018 року вих.№ 010/3013 про необхідність оплати в термін до 17.09.2018 року 697 681,56 грн., копія якої з доказами її надіслання та отримання адресатом 11.09.2018 року долучені до позовної заяви.

25.10.2018 року відповідачем сплачено 341 682,00 на підставі рах.№2487 від 04.06.2018 року, що вбачається з довідки ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» від 13.12.2018 року.

Станом на 01.12.2018 року головними бухгалтерами сторін підписано акт звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого у відповідача обліковується заборгованість перед позивачем в сумі 355 999,56 грн.

Дані факти матеріалами справи підтверджуються, документально не спростовувались.

ВИСНОВКИ СУДУ

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає позовні вимоги підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом вище, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір поставки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.ч.1,2 ст. 712 ЦК України).

Як встановлено вище, підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, на підставі договору №Л/НХ-18499/НЮ від 10.05.2018 року позивачем здійснено поставку товару, вартістю 697 681,56 грн. Суд звертає увагу, що згідно з договором датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акту приймання передачі товару. Такого акту сторонами суду не надано, проте, поставка товару та його прийняття підтверджується накладною №2487 від 04.06.2018 року, підписаною представниками сторін, яка засвідчує факт здійснення господарської операції. Більше того, відповідач не заперечує обставини поставки товару згідно з такою накладною та не спростовує обставини виконання позивачем умов договору. Додатково здійснення господарської операції на суму 697 681,56 грн. підтверджується також податковою накладною від 04.06.2018 року. Відтак, умова п.5.4 договору не може бути перешкодою для встановлення обставини належного виконання позивачем умов договору та здійснення відповідачу поставки товару, вартістю 697 681,56 грн., 04.06.2018 року.

Згідно з ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Договором (п. 4.1) сторони погодили, що розрахунки проводяться у безготівковій формі шляхом оплати покупцем після предявлення постачальником рахунка-фактури на оплату товару протягом 30 календарних днів з дати поставки товару (за наявності реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних).

Виходячи з наведеного вище факту поставки товару покупцю 04.06.2018 року, обовязок оплати товару у відповідача виник з дня поставки і закінчився після спливу 30 календарних днів, тобто, 04.07.2018 року.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.256 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено вище, 04.07.2018 року був останнім днем оплати отриманого відповідачем товару, тому з 05.07.2018 року відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобовязання. Судом вище також встановлено, що оплату товару відповідач здійснив лише 25.10.2018 року і лише частково на суму 341 682,00 грн., у звязку з чим не сплаченою залишилась сума 355 999,56 грн.

Крім цього, суд звертає увагу, що відповідач у поданому відзиві підтвердив наявність заборгованості у вказаному розмірі, тобто фактично в межах наданих ст.46 ГПК України процесуальних прав частково визнав позовні вимоги. Враховуючи наведене, суд вважає доведеною та обґрунтованою позовну вимогу в частині стягнення з відповідача 355 999,56 грн.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

Договором сторони передбачили, що у разі несвоєчасної оплати за поставлений товар покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення (п.7.6).

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За розрахунками позивача, пеня за прострочення грошового зобовязання становить 49 205,98 грн. за період 03.07.2018-24.12.2018 року, за розрахунками відповідача 48 724,59 грн. за період 05.07.2018-24.12.2018 року.

Господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань»).

Перевіряючи розрахунок позивача, суд зазначає, що початок нарахування пені пов'язаний з моментом виникнення прострочення у відповідача, першим днем якого згідно зі встановленими вище обставинними є 05.07.2018 року, що також правильно зазначив відповідач, а не 03.07.2018 року, як вказав у розрахунку позивач. Відповідно, здійснивши перерахунок пені, суд зазначає, що обґрунтованою є пеня за період 05.07.2018 року-24.10.2018 року в розмірі 37 846,84 грн. та за період 25.10.2018-24.12.2018 року в розмірі 10 709,25 грн., тобто, на загальну суму 48 556,09 грн. У звязку з наведеним, позовна вимога про стягнення 649,90 грн. пені задоволенню не підлягає.

Щодо заявленої до стягнення суми 28 788,92 грн. інфляційних втрат і 8 322,06 грн. 3 % річних, суд зазначає таке.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Перевіряючи здійснений позивачем розрахунок і відповідачем контррозрахунок 3% річних на суми 697 681,56 грн. та 355 999,56 грн., суд зазначає про допущення позивачем помилки в даті початку виникнення заборгованості, про що суд зазначав вище, тобто, початок нарахування 3% річних починається з 05.07.2018 року, а не з 03.07.2018 року. Здійснивши перерахунок 3% річних з урахуванням наведеного, суд зазначає, що обґрунтованою є сума 3% річних в розмірі 8 207,36 грн. (6 422,49 грн. за період 05.07.2018 року-24.10.2018 року та 1 784,87 грн. за період 25.10.2018-24.12.2018 року), а не 8 322,6 грн., як вказав позивач. Відповідно, позовна вимога в частині стягнення 114,70 грн. 3% річних задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про стягнення 28 788,92 грн. інфляційних втрат, суд зазначає, що такі нараховуються позивачем з 01.08.2018 року, тому визначення моменту прострочення 05.07.2018 року, а не 03.07.2018 року, на здійснений позивачем розрахунок не впливає. Відповідачем заперечень стосовно суми інфляційних втрат не наведено. Водночас, суд зазначає, що під час визначення індексу інфляції необхідно враховувати певні вимоги щодо здійснення розрахунку інфляційних втрат, на що звертав увагу Верховний суд у постанові від 02.05.2018 року у справі № 910/3816/16. Так, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць, тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Аналогічну позицію також підтримує Верховний суд у постанові від 22.11.2018 року у справі №903/962/17: індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що на суму заборгованості в розмірі 697 681,56 грн. інфляційні втрати розраховуються наступним чином: 0,00 грн. за серпень 2018 року (697 681,56*100%-697 681,56), 13 255,95 грн. за вересень 2018 року (697 681,56*101,9%-697 681,56), 11 860,59 грн. за жовтень 2018 року (697 681,56*101,7%-697 681,56), а на суму заборгованості 355 999,56 грн. 4 984,00 грн. за листопад 2018 року (355 999,56*101,4%-355 999,56). Однак, позивачем за жовтень 2018 року здійснено розрахунок двічі: і на суму 697 681,56 грн., і на суму 355 999,56 грн., що не відповідає наведеним вище вимогам здійснення розрахунку інфляційних втрат у випадку здійснення оплати після 15 числа місяця. Суд також звертає увагу, що при перевірці розрахунку заборгованості він не вправі виходити за межі та суми, визначені позивачем. Тобто, за жовтень 2018 року на суму 697 681,56 грн. враховуються інфляційні втрати, визначені позивачем, - 9 182,39 грн., а не визначені судом, - 11 860,59 грн., а на суму 355 999,56 грн. позивач не мав права нараховувати інфляційні втрати за жовтень 2018 року. Тому загальна сум інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача становить 27 422,34 грн. Відповідно, позовна вимога про стягнення інфляційних втрат у розмірі 1 366,58 грн. задоволенню не підлягає.

Відповідач, надаючи суду відзив на позовну заяву, зазначав положення ст.551 ЦК України та ч.1 ст.233 ГК України щодо зменшення розміру пені, інфляційних втрат і 3% річних, які є надмірно великими та є джерелом отримання позивачем невиправданих додаткових прибутків, а прострочення терміну оплати не завдало жодних збитків позивачу та не вплинуло на його господарську діяльність.

Так, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч.3 ст.551 ЦК України). Згідно зі ст.233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Суд звертає увагу відповідача, що згідно з наведеними нормами зменшеними можуть бути лише штрафні санкції, до яких відноситься, зокрема, пеня, а сплата трьох процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, що вже зазначалося судом вище. Щодо зменшення розміру пені, суд зазначає, що наведені відповідачем твердження не є обґрунтованими. Так, докази погашення заборгованості, незважаючи на її визнання, стороною не подано, доказів виключного майнового стану сторони, які б могли враховуватись судом, також не подано. Крім цього, стягнення пені за порушення виконання грошового зобовязання, що передбачено законом та сторонами в договорі, не можуть вважатися безпідставним збагаченням кредитора, оскільки здійснюється на підставі та в межах, визначених законом. Співвідношення розміру пені зі збитками в даній ситуації є безпідставним, адже предметом спору є стягнення заборгованості, а не стягнення збитків і заявлена до стягнення сума не обґрунтовується понесенням позивачем збитків.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог і необгрунтованість вимог відповідача щодо зменшення розміру пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно ст.78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно ст.79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства Українська залізниця (03680, м.Київ, вулиця Тверська, будинок 5, код ЄДР 40075815) в особі Регіональної філії Львівська залізниця Акціонерного товариства Українська залізниця (79007, Львівська обл., місто Львів, Галицький район, вулиця Гоголя, будинок 1, код ЄДРПОУ ВП: 40081195) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Київгума (код ЄДР 35115248, 07403, Київська обл., місто Бровари, вул. Кутузова, будинок 127) 355 999,56 грн. основного боргу, 48 556,09 грн. пені, 8 207,36 грн. 3% річних, 27 422,34 грн. інфляційних втрат та 6 601,57 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

3. У задоволенні вимоги про стягнення 649,90 грн. пені, 114,70 грн. 3% річних і 1 366,58 грн. інфляційних втрат відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 05.04.2019 року.

Суддя Матвіїв Р.І.