ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" квітня 2019 р. Справа№ 910/3888/17
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Жук Г.А.
суддів: Мальченко А.О.
Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу б/н від 26.11.2018 (вх. №09.1-04.3/3540/18 від 04.12.2018) Державного об`єднання "Білоруська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018

у справі №910/3888/17 (суддя - Привалов А.І.)
за позовом Державного об`єднання "Білоруська залізниця"
до Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця";
за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Cпільне товариство з обмеженою відповідальністю "ВТБ-Лізинг"
про стягнення 319 836 швейцарських франків

за участю представників учасників справи:
від позивача: Легастаев П.Д., довіреність № 25-02-03/3 від 03.01.19; Заверуха І.Л., ордер серія КВ №311574 від 26.11.18
від відповідача: Мельник М.А. довіреність № Ц/6-63/276-18 від 28.12.18; Поліщук Ю.В. довіреність № Ц/6-63/273-18 від 28.12.18
від третьої особи: Таболін Д.С. довіреність № 4 від 13.01.19

ВСТАНОВИВ:
Державне об`єднання "Білоруська залізниця" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 319 836 швейцарських франків вартості втрачених вагонів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", як користувач, не забезпечило збереження вагонів №№ 74970716, 74970641, 74970476, 74960410, які належать державному об`єднанню "Білоруська залізниця", а тому зобов`язана відшкодувати їх вартість, що за даними Інформаційно-обчислювального центру залізничних адміністрацій становить 319 836 швейцарських франків.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.06.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.08.2017 у справі №910/3888/17, позов задоволено повністю.
Постановою Верховного Cуду від 06.03.2018 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.08.2017 скасовано повністю. Справу №910/3888/17 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Підставою для скасування вищенаведених судових рішень та направлення справи на новий розгляд стало те, що задовольняючи позовні вимоги з посиланням на ст. ст. 509, 611, 785 ЦК України, судами не було обґрунтовано того, яким нормам законодавства України чи міжнародного законодавства, що мають найвищу юридичну силу, суперечать вимоги ст. 617 ЦК України, що виключає можливість застосування вказаної норми права до спірних правовідносин.
Також Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив, що судами попередніх інстанцій не було надано належної правової оцінки наявними в матеріалах справи актам передання майна у власність від 29.05.2015 та від 25.04.2016 № 2 до договору лізингу від 17.06.2010, зокрема, не встановлено обставин того, хто був власником спірних вагонів на час їх знищення.
Судами попередніх інстанцій, за висновками Верховного Суду, було залишено поза увагою положення п. 4.15 Правил експлуатації щодо визначення вартості пошкодженого майна та, відповідно, не було встановлено, який з розрахунків суми вартості втрачених вагонів, поданих сторонами, є правильним.
Верховний Суд також звернув увагу на те, що судами не було надано належної правової оцінки доводам про те, що спірні вагони є предметом лізингу та були застраховані, обставин виплати страхового відшкодування за фактом знищення вагонів не досліджено.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Спільне товариство з обмеженою відповідальністю "ВТБ-Лізинг".
При новому розгляді справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 (повний текст рішення складено 05.11.2018) у позові відмовлено повністю.
Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд на підставі ст. ст. 611, 623, 617, 803 ЦК України та встановлення обставин підтвердження факту настання форс-мажорних обставин з втрати спірних вагонів, згідно сертифікату Харківської торгово-промислової палати України від 17.04.2015 № 4027, а також відсутності наявності вини відповідача, відмовив у задоволенні позову.
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач - Державне об`єднання "Білоруська залізниця", 26.11.2018 подав апеляційну скаргу б/н від 26.11.2018, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 у справі №910/3888/17 скасувати повністю та прийняти нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим що оскаржуване рішення прийнято з невірним застосуванням норм матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, на підставі неправильної оцінки наявних у справі доказів. Так, апелянт стверджує, що у відповідності до п. 2.17, п. 4.15 Правил експлуатації, пономерного обліку і розрахунків за користування вантажними вагонами власності інших держав, визначено обов`язок залізниці-користувача вагонами відшкодувати вартість втраченого вагону. Позивач наполягає на тому, що до спірних правовідносин не підлягає застосування ст. 617 ЦК України, оскільки позовна вимога про застосування відповідальності за порушення господарського зобов`язання Державним об`єднанням "Білоруська залізниця" не заявлялась. Крім того, скаржник звертає увагу на те, що сертифікат № 4027 від 17.04.2015 є неналежним доказом, так як не підтверджує настання форс-мажорних обставин у правовідносинах, що склались між сторонами у даній справі. Також позивач вважає, що місцевим господарським судом безпідставно не було надано правовій оцінці доводам ДО "Білоруська залізниця" про позовну давність, яка, на переконання останнього, пропущена ним не була. Апелянт зауважує, що місцевим господарським судом безпідставно не було призначено додаткове судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із професійною правничою допомогою. Позивачем заявлено про попередній розрахунок сум судових витрат на професійну правничу допомогу.
28.11.2018 від ДО "Білоруська залізниця" надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких доповнено доводи апеляційної скарги в частині правового обґрунтування позиції щодо строків позовної давності.
Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2018 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Мальченко А.О., Дикунська С.Я.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 у визначеному складі колегії суддів апеляційну скаргу Державного об`єднання "Білоруська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 у справі №910/3888/17 залишено без руху на підставі ст.ст. 174, 260 ГПК України у зв`язку з недоплатою суми судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2018, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою б/н від 26.11.2018 (вх. №09.1-04.3/3540/18 від 04.12.2018) Державного об`єднання "Білоруська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 у справі №910/3888/17. Відповідачу та третій особі встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, учасникам справи заяв, клопотань, пояснень протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження, але не пізніше 19.01.2019.
08.01.2018 до Північного апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до того, що оскаржуване рішення прийнято на підставі повного, всебічного та об`єктивного з`ясування усіх обставин справи в їх сукупності з вірним застосуванням норм матеріального права. Відповідач наполягає на тому, що спір у даній справі виник у зв`язку з втратою вагону, що стало підставою заявленого позову про відшкодування АТ «Укрзалізниця» вартості втраченого майна. Відповідач зазначає, що з огляду на положення ст. ст. 611, 623 ЦК України відшкодування вартості втраченого майна (вагонів), за своєю правовою природою є санкцією у вигляді відшкодування збитків за порушення основного зобов`язання.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2019 розгляд справи №910/3888/17 призначено на 31.01.2019.
В судовому засіданні 31.01.2019 та 13.03.2019, на підставі ст. 216 ГПК України, оголошено перерву до 13.03.2019 та 03.04.2019, відповідно.
Представники позивача в судовому засіданні 03.04.2019 вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Представники відповідача в судовому засіданні 03.04.2019 заперечили проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві, та просили рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд виходить з наступних обставин справи.
08.09.2014 за передавальною поїздною відомістю № 01139 державне об`єднання «Білоруська залізниця» передало публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» (станція передачі - Калінковичі, станція приймання - Коростень) вагони, серед яких вантажні вагони (цистерни) № 74970716, № 74970641, № 74970476, № 74960410. Товаросупровідним документом, за яким вагони прибули на станцію Коростень, є накладна № 09827157, відповідно до якої вагони були завантажені авіаційним пальним для турбінних двигунів, і станцією призначення яких була визначена Вінниця.
З 08.09.2014 вагони експлуатувались публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», якою змінено напрямок руху завантажених вагонів, про що свідчить накладна № 34632497. Зокрема, зі станції Коростень вагони №№ 74970716, 74970641, 74970476, 74960410 були відправлені на ст. Чугуїв (отримувач - в/ч А4104).
12.09.2014 на станції Основа Південної залізниці - філії ПАТ «Українська залізниця», внаслідок диверсії (вчинення невстановленими особами вибуху цистерни № 74970716, займання цистерн №№ 74970641, 74970476, 74960410) цистерни були пошкоджені до стану виключення їх з інвентарного парку.
Складено Акти технічного стану вказаних вагонів, пошкоджених при пожежі 12.09.2014 в Південному парку відправника станції Основа, та Акти про пошкодження вагонів за формою ВУ-25М (а.с.60-67 том І)
01.10.2014 відповідач телеграмою повідомив позивача про пошкодження цистерн, звернувшись з проханням погодити форму компенсації за втрачені вагони та звільнити від плати за користування вагонами (а.с. 69 том І).
23.10.2014 позивач телеграмою повідомив відповідача про розмір компенсації за вагон № 74970716 - 83186,4 швейцарських франків, за вагон № 74970641 - 79846,8 швейцарських франків, за вагон № 74970476 - 79846,8 швейцарських франків та за вагон № 74960410 - 76956,0 швейцарських франків. Компенсація була визначена виходячи з залишкової вартості вагона станом на 09.10.2014 за даними Інформаційно-обчислювального центру залізничних адміністрацій. Рахунки для оплати пошкоджених вагонів були направлені позивачем 29.10.2014 (а.с. 70 том І).
Листом № РЦИ-7/7128-В від 30.10.2014 відповідач не погодив компенсацію у розмірі 319836 швейцарських франків, запропонувавши свій розмір в сумі 305 778,00 швейцарських франків (а.с. 74 том І).
Подальші листування сторін, які тривали до травня 2015 року, свідчать про недосягнення між сторонами згоди щодо розміру компенсації: позивач наполягав на 319836 швейцарських франків, відповідач погоджувався акцептувати 305778,00 швейцарських франків (а.с. 75-97 том І).
29.07.2016 ДП «Білоруська залізниця» звернулось до АТ «Українська залізниця» з претензією № 25-02-09/9970 про відшкодування вартості втрачених вагонів в сумі 319836 швейцарських франків та вимагало в місячний строк здійснити перерахунок вказаних коштів позивачу (а.с. 13-15 том І).
У відповідь на вказану претензію, АТ «Українська залізниця» листом № Мз-3/4-3/5192-16 від 06.09.2016 відмовило у відшкодуванні усієї вартості втрачених вагонів, визначеної ДО «Білоруська залізниця», у зв`язку з тим, що втрата відбулась за наявності форс-мажорних обставин (а.с. 16-18 том І).
На виконання вказівок Верховного Суду та приписів ч. 5 ст. 310 ГПК України, місцевим господарським судом вірно встановлено, що Державне об`єднання "Білоруська залізниця" володіло та користувалось вагонами-цистернами №№ 74970641, 74970476, 74960410 на підставі договорів лізингу від 17.06.2010 №ДЛ/002/02/2010/НФЭЮ-2305 та 14.02.2011 №ДЛ/002/02/2011/НФЭЮ-109 (далі договори лізингу), укладених з спільним товариством з обмеженою відповідальністю «ВТБ-Лізинг» (лізингодавець) (а.с.65-74; 93-102 том ІІ).
Відповідно до пунктів 4.3., 6.5., 7.9. зазначених договорів, ризик випадкової загибелі і/або випадкового пошкодження вагонів переходить до Білоруської залізниці з моменту підписання акту передачі вагонів в лізинг. З цього ж моменту Білоруська залізниця відповідає за збереження вагонів. А в разі загибелі вагонів і не визнання події страховим випадком, Білоруська залізниця зобов`язана відшкодувати лізингодавцю вартість вагонів, яка дорівнює розміру відступного платежу на дату загибелі вагонів.
Згідно з пунктом 1.1. договорів лізингу, відступне платіж - платіж дорівнює сумі, необхідної для повного погашення зобов`язань перед лізингодавцем з урахуванням лізингових і авансових платежів.
В п. 9.8 договорів лізингу сторонами узгоджено, що пошкодження та втрата майна не звільняє лізингоодержувача від його обов`язку по виплаті платежів в повному обсязі.
За змістом п. 2.7 договорів лізингу датою переходу права власності від лізингодавця до лізингоодержувача є дата підписання між сторонами Акту передачі прав власності на майно.
Актами передання майна у власність від 29.05.2015 (а.с. 34-41 том І) та від 25.04.2016 № 2 (а.с. 29-33 том І) до договору лізингу від 17.06.2010 №ДЛ/002/02/2010/НФЭ/Ю-2305, лізингодавцем (спільним товариством з обмеженою відповідальністю "ВТБ Лізинг") передано у власність лізингоодержувачу (ДО "Білоруська залізниця") вагони-цистерни №№ 74970641, 74970476, 74960410. Вагон-цистерна № 74970716 станом на 12.09.2014 перебував у лізингу.
У відповідності до п. 8.4 договорів лізингу лізингоодержувач використовує майно на території Республіка Білорусь, на території країн СНД і країн Балтії, а також на території Польщі, Угорщини, Румунії, Болгарії, Словаччини, Фінляндії і зобов`язується на прохання лізингодавця не рідше одного разу в квартал інформувати його про стан та місцезнаходження майна.
Таким чином, на час настання події з пошкодження спірних вагонів, ДО «Білоруська залізниця» на відповідній правовій підставі договорах лізингу, мало право використовувати вагони, зокрема, на території України.
Згідно з п. 7.6 договорів лізингу у випадку втрати та/або пошкодження майна з будь-якої причини лізингоодержувач зобов`язався відшкодувати лізингодавцю збитки в об`ємі різниці між загальним розміром збитків, визначених як відступний платіж по договору, який обрахований на дату втрати майна або дату виплати страхового відшкодування, у випадку визнання страховою компанією даного випадку страховим, і сумою фактично отриманою вигодонабувачем страхового відшкодування.
В п. 7.9 договорів лізингу сторонами узгоджено, що у випадку втрати майна і не визнання події страховим випадком лізингоодержувач зобов`язався відшкодувати вартість майна, що відповідає розміру відступного платежу на дату втрати майна.
Апеляційним господарським судом також встановлено, що у зв`язку з відмовою у виплаті страхового відшкодування Спільне товариство з обмеженою відповідальністю "ВТБ-Лізинг" звернулось до Економічного суду міста Мінська з позовом до Закритого акціонерного товариства «Інгострах» про стягнення 8 201 289,03 руб. страхового відшкодування.
Рішенням Економічного суду міста Мінська від 28.09.2015 у справі № 288-17/2015, залишеним без змін постановою апеляційної інстанції Економічного суду міста Мінська від 22.10.2015, відмовлено в задоволенні позову (а.с.108-113; 191-194 том ІІ).
Згідно наявних в матеріалах справи письмових пояснень третьої особи - Спільного товариства з обмеженою відповідальністю "ВТБ-Лізинг", лізингоодержувач (позивач у справі) повністю розрахувався за втрачені вагони. Наведене також додатково підтверджується Актами передання майна у власність від 29.05.2015 та від 25.04.2016 № 2.
Таким чином, на час звернення ДО «Білоруська залізниця» з даним позовом останнє, у зв`язку з повною оплатою вартості лізингових платежів за договорами лізингу, набуло право власності на спірні вагони.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач АТ «Українська залізниця», набувши право користування спірними вагонами ДО «Білоруська залізниця», є суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності в розумінні Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991, № 959-ХІІ (зі змінами до доповненнями). Натомість позивач ДО «Білоруська залізниця» є суб`єктом господарської діяльності, що має постійне місцезнаходження за межами України, тобто є іноземним суб`єктом господарської діяльності.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» всі суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають рівне право здійснювати будь-які її види, прямо не заборонені законами України, незалежно від форм власності та інших ознак.
Даним Законом також визначено, що зовнішньоекономічною діяльністю є діяльність суб`єктів господарської діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності, побудована на взаємовідносинах між ними, що має місце як на території України, так і за її межами (ст. 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність»).
Надання в Україні послуг іноземними суб`єктами господарської діяльності, у відповідності до ст. 4 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», є одним із видів зовнішньоекономічної діяльності, який здійснюють в Україні суб`єкти цієї діяльності.
14 лютого 1992 року главами Урядів Співдружності Незалежних Держав було підписано «Угоду про координаційні органи залізничного транспорту Співдружності Незалежних Держав», якою, для координації роботи залізничного транспорту на міждержавному рівні і вироблення узгоджених принципів діяльності, засновано Раду залізничного транспорту, що складається з глав адміністрацій і органів управління залізничним транспортом. Вказана міжнародна угода, зокрема, була підписана Україною та Республікою Білорусь.
Для координації експлуатаційної діяльності залізниць було розроблено та затверджено Правила експлуатації, пономерного обліку і розрахунків за користуванням вантажними вагонами власності інших держав, затверджених 24.05.1996 згідно з дорученням Ради залізничного транспорту, держав - учасниць Співдружності, Латвійської, Литовської і Естонської Республік (далі Правила експлуатації), а також Правила комплексних розрахунків між залізничними адміністраціями держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Естонської Республіки, затверджених 10.12.1994 Радою залізничного транспорту держав - учасниць Співдружності незалежних держав (далі Правила розрахунків).
Державним об`єднанням "Білоруська залізниця" на підставі поїзної відомості № 01139 передано Акціонерному товариству «Українська залізниця» вагони №№ 74970716, 74970641, 74970476, 74960410, а тому експлуатація та використання їх відповідачем підпадає під правове регулювання вищенаведених Правил.
Так, у відповідності до Правил експлуатації предметом їхнього регулювання є відносини, які виникають з користування парком вантажних вагонів залізничними адміністраціями держав-учасниць Угоди про спільне використання вантажних вагонів в міждержавному сполученні. Дане користування здійснюється на підставі погодженої технології організації перевізного процесу, який передбачає вільний обіг справних вантажних вагонів по залізницям держав-учасниць Угоди про спільне використання вантажних вагонів в міждержавному сполученні.
Таким чином, названі Правила експлуатації надають право, зокрема, залізницям України використовувати вагони, що належать власникам, розташованим за межами України, для перевезення вантажів у внутрідержавному сполученні.
За змістом п. 2.17 Правил експлуатації залізнична адміністрація-користувача, на території якої вагон був втрачений або пошкоджений до ступеня виключення з інвентарю, сповіщає про це залізничну адміністрацію-власницю вагона телеграмою з зазначенням в ній типу, номера вагона, кількості осей, споруди і причини втрати вагона.
Компенсація за втрачений вагон може бути проведена як в натуральному, так і у вартісному вираженні. При виборі форми компенсації думка залізничної адміністрації-власниці є пріоритетною.
За втрачений або виключений з інвентарю вагон залізнична адміністрація - користувача відшкодовує залізничній адміністрації - власниці компенсацію в натуральному або вартісному вираженні за домовленістю сторін.
У відповідності до п. 4.15 Правил експлуатації залізнична адміністрація-користувача відшкодовує залізничній адміністрації-власниці вартість втраченого при користуванні вагона, розраховану виходячи з цін на вантажні вагони з Правил користування вагонами в міжнародному сполученні (ППВ), що діють на момент пред`явлення рахунку (додаток 16-б до ППВ, розділ 1). При цьому з розрахованої суми віднімається за кожен рік служби 4% вартості за його знецінення, але не більше 80%, рік будівництва та рік ушкодження вважаються за один рік.
Правовий аналіз вищенаведених положень даної багатосторонньої міжнародної угоди дає підстави для висновку, що залізниця адміністрації-користувача зобов`язана не лише забезпечити схоронність ввіреного їй рухомого складу, а у разі втрати чи пошкодження вагонів відшкодувати відповідні втрати або в грошовому виразі, або в натуральному вигляді за вибором залізниці адміністрації-власника. При цьому будь-які виключення, як наприклад настання форс-мажорних обставин, не звільняють залізницю адміністрацію-користувача від обов`язку повернути переданий вагон або виплатити компенсацію за його втрату.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що Правилами експлуатації унормовано лише можливість звільнення від плати за користування рухомим складом з причин настання явищ стихійного характеру (землетруси, повені, лісові пожежі і урагани). За зазначених виключних обставин можливим є лише звільнення від плати за користування вагонами, що не є тотожним відшкодуванню вартості рухомого складу (вагонів) у разі їх пошкодження або втрати.
Більше того, багатостороння міжнародна угода не містить посилання на будь-які форс-мажорні обставини в тому числі вибух (підрив) для звільнення від нарахування плати за користування вагонами, крім, явищ стихійного лиха (землетруси, повені, лісові пожежі, урагани).
Питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб`єктами, що діють на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав регулюється Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності (ратифікована Україною та набула чинності 19.12.1992), що підписана урядами держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав.
Оскільки предметом позову є вимога майнового характеру про відшкодування власнику нерезиденту України вартості втрачених вагонів, то в силу п. «б» ч. 1 ст. 11 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до спірних правовідносин у даній справі підлягає застосуванню законодавство України.
Відповідно до ст. 10 ЦК України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України.
Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.
Цивільний кодекс України зобов`язанням визначає правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).
За змістом п. 2.3 Правил експлуатації документом, який засвідчує передачу вагонів з однієї залізничної адміністрації другій, є передавальна поїздна відомість. Отже, як вірно зауважено місцевим господарським судом, вказаний документ засвідчує виникнення між залізничними адміністраціями відносин користування вантажними вагонами, в яких вони за Правилами експлуатації набувають статусу залізничної адміністрації-власника та залізничної адміністрації-користувача.
Користування вагонами носить платний характер, порядок здійснення якого врегульовано розділом 4 Правил експлуатації. Так, у відповідності до абз. 2 п. 4.2 названих Правил плата за користування вагонами нараховується за час його перебування на залізничній адміністрації-користувача з моменту прийому до моменту його передачі на іншу залізничну адміністрацію або залізницю "третьої" країни.
Водночас у відповідності до п. 2.9 Правил експлуатації залізнична адміністрація - користувача несе відповідальність за забезпечення збереження вагонів залізничних адміністрацій - власниць.
Відносини щодо користування майном за плату є наймом (орендою), які врегульовані параграфом 1 глави 58 Цивільного кодексу України.
Так, зміст зобов`язання становлять права та обов`язки його сторін, одним з яких для відносин найму є обов`язок наймача у разі припинення договору найму негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням зносу, або у стані, який було обумовлену у договорі (ст. 785 ЦК України).
Аналогічні положення містять Правила експлуатації, які покладають на залізничну адміністрацію-користувача обов`язок повертати залізничній адміністрації-власнику вагони повністю укомплектовані без заміни вузлів і деталей (п. 2.12). Дані Правила експлуатації містять визначення втраченого вагона, до яких віднесено такі, що підлягають виключенню з інвентарю через значні пошкодження, внаслідок яких вагон не підлягає відновленню (п. 2.16.1), та передбачають обов`язок залізничної адміністрації-користувача компенсувати втрачений вагон в натуральній формі або у його вартісному вираженні, надаючи право залізничній адміністрації-власнику вибору форми компенсації.
Отже, як вірно зауважено місцевим господарським судом, в даному випадку має місце факультативне зобов`язання, предмет виконання якого, при настанні певного юридичного факту, визначається кредитором. Таким чином, дії залізничної адміністрації-користувача щодо компенсації вартості втрачених вагонів є обов`язком, що становить зміст зобов`язання і стосується його виконання.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач, заперечуючи проти задоволення позову про стягнення вартості втрачених вагонів, посилається на те, що він звільняється від настання такого виду цивільно-правової відповідальності у зв`язку із настанням події, яка згідно сертифікату № 4027 від 17.04.2015 Харківської торгово-промислової палати України визнана форс-мажорною обставиною.
Відповідно до ст. 1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні, торгово-промислова палата є недержавною неприбутковою самоврядною організацією, яка об`єднує юридичних осіб, які створені і діють відповідно до законодавства України, та громадян України, зареєстрованих як підприємці, та їх об`єднання.
Згідно зі ст. 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні, Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Згідно п. 6.2 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішення президії ТПП України 15.07.2014 № 40(3), форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов`язаннях/обов`язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.
З наявного в матеріалах справи сертифікату № 4027 від 17.04.2015 вбачається, що ним засвідчено факт настання форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання Державним підприємством «Південна залізниця» зобов`язань за договором (накладною) № 34632497 від 09.09.2014 з поставки на адресу військової частини А 4104 вантажу палива авіаційного для реактивних двигунів.
Таким чином факт неможливості виконання АТ «Українська залізниця» зобов`язань з повернення вагонів, переданих ДО «Білоруська залізниця» згідно передавальної поїздної відомості № 01139 у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин не підтверджено.
За встановленого, судова колегія вважає слушними доводи апелянта в цій частині та вважає, що зазначені в сертифікаті № 4027 від 17.04.2015 Харківської торгово-промислової палати України обставини не можуть бути визнані форс-мажорною обставиною у розумінні ст. 617 ЦК України у даній справі щодо виконання відповідачем обов`язку повернення позивачу отриманих в користування вагонів та, відповідно, не є підставою для звільнення АТ «Українська залізниця» від виконання свого зобов`язання. Наведеного судом першої інстанції враховано не було, що зумовило визнання судом встановленими обставини, які недоведені належними засобами доказування.
Водночас, Північний апеляційний господарський суд, також вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Принципи добросовісності, справедливості та розумності є загальною засадою зобов`язального права та регуляторами поведінки учасників цивільно-правових відносин; вони застосовуються в усіх зобов`язальних відносинах і кожен учасник повинен їх дотримуватися.
Нормами статей 614, 617 ЦК України, які кореспондуються із нормами статті 218 ГК України, встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Як вже зазначалось вище, обов`язок щодо відшкодування відповідачем вартості втрачених вагонів випливає саме з положень п. 4.15 Правил експлуатації, якою будь-яких виключень щодо звільнення від обов`язку сплатити вартість втраченого рухомого складу не передбачено. Можливість звільнення від сплати компенсаційних витрат не передбачено і іншими положеннями означеного Порядку.
Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 10 ЦК України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Дія міжнародних договорів України на території України регулюється статтею 19 Закону України "Про міжнародні договори України", в якій встановлено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
За приписами ст. 3 ГПК України (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно із статтею 3 Закону України "Про міжнародне приватне право", якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору.
Беручи до уваги те, що положеннями багатосторонньої міжнародної угоди не передбачено звільнення залізниці адміністрації-користувача від відшкодування залізниці адміністрації-власниці вартості втрачених вагонів у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом безпідставно було відмовлено у задоволенні позову із застосуванням приписів чинного цивільного законодавства України, оскільки міжнародний договір визначає інший порядок відшкодування. Наведене є окремою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Дослідивши представлений позивачем розрахунок суми вартості втрачених вагонів, судова колегія дійшла висновку, що він відповідає матеріалам справи та зроблений на підставі п. 4.15 Правил експлуатації з вірним визначенням строку експлуатації кожного вагону.
Так у відповідності до Технічного паспорту вагону № 74970716 вказаний вагон побудовано 20.07.2011, знищення вагону відбулось 12.09.2014, тобто строк експлуатації становить: з 20.07.2011 по 20.07.2012 1 рік; з 20.07.2012 по 20.07.2013 2 рік; з 20.07.2013 по 20.07.2014 3 рік. Перший і останній рік експлуатації, згідно положень п. 4.15 Правил експлуатації, рахується як один рік, а відтак застосовується 8% знецінення його вартості.
Аналогічно визначено процент знецінення і інших вагонів, що визнається судовою колегією правомірним. Натомість представлений відповідачем розрахунок не приймається до уваги, як такий що був зроблений в порушення вищенаведених приписів п. 4.15 Правил експлуатації.
Враховуючи вищенаведене, перевіривши проведений позивачем розрахунок вартості втрачених вагонів, апеляційна інстанція дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення 319 836 швейцарських франків за втрату переданого у користування майна підлягають задоволенню в повному обсязі.
Суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне зазначити, що статтею 41 Конституції України встановлено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а також рівність суб`єктів права власності перед законом.
Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Позбавлення позивача права власності на спірні вагони без жодної компенсації сплачених за це майно коштів є порушенням права на мирне володіння своїм майном, гарантованого статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Подібні висновки щодо застосування статті 1 Першого Протоколу до Конвенції містять рішення у справах "Стретч проти Сполученого Королівства", "Рисовський проти України", "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Спорронг та Льонротт проти Швеції", "Беєлер проти Італії", Megadat.com S.r.l. проти Молдови" тощо.
Північний апеляційний господарський суд виходить з того, що непроведення відшкодування позивачу вартості втрачених вагонів, які є предметом спору в даній справі, було б порушенням прав на мирне володіння майном (майновими правами), гарантованих Першим Протоколом, оскільки діяльність відповідача із перенаправлення спірних вагонів в зону антитерористичних дій з вантажем, призначеним для військової частини, передбачала можливість припущення настання відповідних обставин втрати рухомого складу, що не ґрунтується на нормах закону та не переслідує легітимної мети, спрямованої на захист інтересів законного володільця майна, право якого є непорушним.
Щодо заявлених відповідачем при новому розгляді справи наслідків спливу строку позовної давності, судова колегія виходить із наступного.
За змістом статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України)
Згідно з ч. 3, ч. 4, ч. 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Відповідно до ст. 786 ЦК України до вимог про відшкодування збитків у зв`язку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, а також до вимог про відшкодування витрат на поліпшення речі застосовується позовна давність в один рік. Перебіг позовної давності щодо вимог наймодавця починається з моменту повернення речі наймачем, а щодо вимог наймача - з моменту припинення договору найму.
У Рішенні Конституційного Суду України від 03 липня 2012 року № 14-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства „Науково-виробнича фірма „VD MAIS" щодо офіційного тлумачення положень статті 786 Цивільного кодексу України зазначено, що під час вирішення спорів стосовно належного виконання зобов`язань, що випливають із договору найму (оренди), застосовуються положення, встановлені в главі 19 Кодексу, щодо позовної давності та порядку її обчислення.
Згідно зі статтею 786 Кодексу, яка була предметом тлумачення, до вимог про відшкодування збитків у зв`язку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, а також до вимог про відшкодування витрат на поліпшення речі застосовується позовна давність в один рік; перебіг позовної давності щодо вимог наймодавця починається з моменту повернення речі наймачем, а щодо вимог наймача - з моменту припинення договору найму (частини перша, друга).
Зі змісту статті 786 Кодексу вбачається, що її положення встановлюють спеціальну позовну давність - один рік - та початок її перебігу щодо вимог наймача і наймодавця, зазначених в частині першій цієї статті, на стадіях припинення та розірвання договору найму (оренди).
З огляду на наведене Конституційний Суд України вважає, що положення статті 786 Кодексу мають єдиний зміст, завершену структуру і встановлюють спеціальну позовну давність - один рік - та початок її перебігу щодо вимог наймодавця про відшкодування збитків у зв`язку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, а також до вимог наймача про відшкодування витрат на поліпшення речі. Положення частини другої цієї статті не поширюється на інші вимоги, що випливають із договору найму (оренди).
Таким чином, враховуючи, що у даному випадку має місце пред`явлення вимоги про відшкодування вартості повністю втраченого майна, судова колегія вважає, що строк позовної давності та початок його перебігу визначається за загальними правилами встановленими ст. 257 та ч. 1 ст. 261 ЦК України. Доводи відзиву на апеляційну скаргу в частині застосування до спірних правовідносин положень ст. 786 ЦК України відхиляються судовою колегією як необґрунтовані.
Матеріалами справи підтверджується, що 01.10.2014 відповідача було повідомлено про пошкодження спірних вагонів.
23.10.2014 позивач телеграмою повідомив відповідача про розмір компенсації за вагон № 74970716 - 83186,4 швейцарських франків, за вагон № 74970641 - 79846,8 швейцарських франків, за вагон № 74970476 - 79846,8 швейцарських франків та за вагон № 74960410 - 76956,0 швейцарських франків. Рахунки для оплати пошкоджених вагонів були направлені позивачем 29.10.2014 (а.с. 70 том І).
Листом № РЦИ-7/7128-В від 30.10.2014 відповідач не погодив компенсацію у розмірі 319836 швейцарських франків, запропонувавши свій розмір в сумі 305 778,00 швейцарських франків (а.с. 74 том І).
Подальші листування сторін, які тривали до травня 2015 року, свідчать про недосягнення між сторонами згоди щодо розміру компенсації: позивач наполягав на 319836 швейцарських франків, відповідач погоджувався акцептувати 305778,00 швейцарських франків (а.с. 75-97 том І). Розбіжності розрахунків сторін стосувалися лише у різному обчисленні проценту знецінення його вартості.
Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Враховуючи те, що позивач згідно відтиску календарного штемпелю на конверті звернувся з позовом у даній справі 02.03.2017, а вчинення відповідачем дій з визнання боргу у відповідних листах свідчить про переривання строку позовної давності, судова колегія встановила, що унормований законом трьохрічний строк позовної давності ДО «Білоруська залізниця» не пропущено, а відтак підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні.
Відповідно до п. 2 ч 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Відповідно до ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги Державного об`єднання "Білоруська залізниця" та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 у справі № 910/3888/17 з прийняттям нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Щодо судових витрат на правничу допомогу, заявлених в суді першої інстанції, апеляційна інстанція виходить із наступного.
Відповідно до пп б) п. 4 ч. 1 ст. 282 ГПК України у випадку скасування або зміни судового рішення постанова суду апеляційної інстанції повинна містити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.
Згідно з ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову на відповідача.
Статтею 123 ГПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
У відповідності до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.
Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За змістом ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Таким чином, виходячи із змісту вищенаведених норм процесуального закону в їх сукупності слід дійти висновку, що законодавцем передбачено процедуру, яка дозволяє розгляд питання про стягнення судових витрат за надання юридичної допомоги стороні спору винести поза межі розгляду справи по суті, як в суді першої, так в суді апеляційної інстанції.
Разом з цим, недотримання унормованої Господарським процесуальним кодексом України процедури подання доказів, які підтверджують реальність понесення стороною судових витрат, у відповідності до ч. 8 ст. 129 ГПК України, така заява підлягає залишенню без розгляду.
Так, матеріалами справи підтверджується, що 21.06.2018 ДО «Білоруська залізниця» подано заяву про попередній розрахунок судових витрат на правничу допомогу, в якій сторона зазначає про укладення з Адвокатським об`єднанням «Арсенал» договору на надання правової допомоги № 24/05-2018 від 24.05.2018. Також позивачем визначено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат в сумі 3 000 євро.
04.10.2018 позивачем подана заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та долучення до матеріалів справи доказів їх понесення стороною. До вказаної заяви, позивачем приєднано копію договору на надання правової допомоги № 24/05-2018 від 24.05.2018, який укладено між ДО «Білоруська залізниця» та АО «Арсенал»; Акт приймання-передачі від 09.08.2018, згідно якого вартість наданих послуг становить 5055 євро; Інвойс № 1 від 09.08.2018 на суму 5055,00 євро; меморіальний ордер № від 22.08.2018; меморіальний ордер № від 14.08.2018.
Статтею 126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
Водночас, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
Таким чином, правовий аналіз вищенаведених норм процесуального закону в їх сукупності дає підстави для висновку, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16.11.2018 у справі № 910/8682/18; від 07.02.2019 у справі № 906/194/18.
Як свідчать матеріали справи, в якості доказів понесених стороною судових витрат на правничу допомогу в сумі 5055 євро позивачем було подано копії меморіальних ордерів № від 22.08.2018 на суму 758,25 євро та № від 14.08.2018 на суму 4296,75 євро. Проте, означені документи не можуть бути належними та достатніми доказами, в розумінні ст. ст. 76, 79 ГПК України, оскільки не містять будь-якої відмітки банку про проведення відповідної операції із зарахування коштів на рахунок АО «Арсенал». Виписки банку по особовому рахунку АО «Арсенал» до матеріалів справи представлено не було.
З урахуванням встановленого, судова колегія дійшла висновку, що судові витрати на професійну правничу допомогу, надану Адвокатським об`єднанням «Арсенал» в суді першої інстанції, в сумі 5055 євро, не можуть бути відшкодовані за рахунок відповідача як такі що не підтверджені належними засобами доказування про їх фактичне здійснення учасником справи.
Інша частина судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги в суді першої інстанції згідно Акту приймання-передачі від 04.10.2018 та платіжного доручення № 7817 від 15.10.2018 на суму 1500 євро також не підлягає стягненню з відповідача, оскільки вказані документи були подані лише в суді апеляційної інстанції, тобто з порушенням визначеного ч. 8 ст. 129 ГПК України порядку та строку їх представлення суду. Обґрунтування поважності причин пропуску строку на подання відповідних документів до суду першої інстанції скаржником не наведено.
Відповідно до ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частиною 4 статті 13 ГПК України унормовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Твердження апелянта про те, що місцевим господарським судом не було проведено додаткового судового засідання задля вирішення питання розподілу судових витрат відхиляються судовою колегією, оскільки по-перше за результатами вирішення спору суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, а судові витрати при наведеній умові, в силу п. 2) ч. 4 ст. 129 ГПК України, покладається на позивача. Відтак, питання розподілу судових витрат, в т.ч. і щодо правничої допомоги вирішено судом при постановленні оскаржуваного рішення. По-друге, подання доказів в підтвердження факту понесених стороною витрат залежить від виключної суб`єктивної поведінки сторони, натомість суд, в силу приписів ст. ст. 14, 74 ГПК України, не наділений повноваженнями самостійно збирати докази у справі.
Підсумовуючи вищенаведене у сукупності, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відшкодування за рахунок відповідача судових витрат, пов`язаних із правничою допомогою, в сумі 6 555 євро.
Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Державного об`єднання "Білоруська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 у справі № 910/3888/17 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 у справі № 910/3888/17 скасувати, прийняти нове рішення.
Позов задовольнити повністю.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" (03680, Україна, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код: 40075815) на користь Державного об`єднання "Білоруська залізниця" (220030, Республіка Білорусь, м. Мінськ, вул. Леніна, 17; обліковий номер платника податку 100088574; код 00047792) вартість втрачених вагонів в сумі 319 836 (триста дев`ятнадцять тисяч вісімсот тридцять шість) швейцарських франків та 123 282 (сто двадцять три тисячі двісті вісімдесят дві) грн 49 коп. судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.
3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" (03680, Україна, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код: 40075815) на користь Державного об`єднання "Білоруська залізниця" (220030, Республіка Білорусь, м. Мінськ, вул. Леніна, 17; обліковий номер платника податку 100088574; код 00047792) 184 923 (сто вісімдесят чотири тисячі дев`ятсот двісті три) грн 73 коп. судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.
4. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду.
5. Справу № 910/3888/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Сторони мають право оскаржити постанову до Верховного Суду в порядку, визначеному ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська

Повний текст постанови складено 16.04.2019