ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2019 року, м. Херсон, справа № 923/647/18

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., розглянувши справу

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Еко-Пром-Переробка"

до Публічне акціонерне товариство "Інтеграл-банк"

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Сяйво» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплун Юрія Вікторовича

про визнання договору недійсним

за участю:

секретаря судового засідання Мальцевій О.В.,

представників:

позивача - Карасьова І.О.,

відповідача - не з'явився,

третьої особи-1 - не з'явився,

третьої особи-2 - не з'явився,

у с т а н о в и в:

Дії, аргументи та докази позивача

13.07.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко-Пром-Переробка» звернулося з позовом до Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-банк» про визнання недійсним договору іпотеки від 10.07.2015, предметом якого є майнова порука та передача в іпотеку належного позивачу майна - земельних ділянок та іншого нерухомого майна, які розташовані у м. Гола Пристань, Херсонської області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав, що при укладені спірного договору сторонами допущено порушення діючого законодавства, а саме його укладено за відсутності погодження органів управління, економічної вигоди для товариства, а також в порушення порядку укладення договорів іпотеки.

Зокрема, позивач вважає, що:

- договір підписаний директором, але у ньому відсутні відомості щодо погодження на його укладення найвищого органу управління товариством,

- на момент укладення договору між ним та основним позичальником не відбувалося будь-яких зв'язків та листування, а тому яким чином він став поручителем невідомо,

- у відповідності до статті 98 Цивільного кодексу України для відчуження на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків майна товариства, необхідне прийняття рішення ? голосів загальних зборів, яке у даному випадку не приймалося,

- позивачем спірне майно оцінене у сумі 2 905 579 грн, але це майно при внесенні його засновниками до статутного фонд товариства було оцінене на суму 56 077 932 грн,

- у договорі не визначена вартість окремого майна, а вказана лише його загальна оціночна вартість, що не відповідає положенням статті 582 ЦК України та статті 5 Закону України «Про іпотеку»,

- договір укладено без реального наміру його виконання, оскільки він суперечить господарським та економічним інтересам товариства.

У зв'язку із вказаними обставинами, на думку позивача, договір є недійсним за статтями 203, 215, 228, 232 ЦК України.

Дії, аргументи та докази відповідача

Відповідач заявлені до нього вимоги не визнав та у поданому до суду відзиві на позов послався на наступні аргументи.

Так, на його думку, у задоволенні позову суд повинен відмовити виходячи з того, що:

- у відповідності до пункту 4.3. статуту товариства директор самостійно вирішує усі питання діяльності товариства,

- статутом не обмежено право директора на укладення договорів на певні суми,

- рішенням загальних зборів товариства № 5 від 24.06.2015 погоджено виступ товариства у якості майнового поручителя та уповноважено директора на підписання відповідного договору,

- рішення учасників товариства про майнову поруки є чинними та не визнані судом недійсними,

- спірний договір укладений у відповідності до діючого законодавства у належній формі, а тому підстави для його недійсності відсутні,

- права позивача щодо оспорюваного договору не є порушеними, оскільки він не є на даний час власником майна, яке передане в іпотеку, що встановлено під час розгляду іншої судової справи, зокрема, такими власниками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки воно продане вказаним особам за договорами купівлі-продажу від 13.03.2017 та від 20.02.2018.

Процесуальні дії та рішення суду

Ухвалою суду від 01.08.2018 відкрите провадження у справі.

Безпосередньо розгляд справи здійснювався суддями Задорожною Н.О. та Павленко Н.А. у відповідності до Протоколів автоматизованого розподілу від 13.07.2018 та 23.11.2018.

19.03.2019 у справі здійснений повторний автоматизований розподіл у зв'язку з перебуванням на лікарняному судді Павленко Н.А., за результатами якого відповідно до Протоколу від 19.03.2019 суддею визначено Закуріна М.К, а тому справа прийнята до власного провадження.

Підготовче провадження проведене судом у період з 01.08.2018 по 21.02.2019, розгляд справи по суті здійснений у судовому засіданні 09.04.2019.

У судове засідання 09.04.2019 представник відповідача не з'явився, надавши клопотання про відкладення розгляду справи через зайнятість у іншому судовому засіданні. Це клопотання судом відхилене через його не підтвердження відповідними доказами.

Поряд з цим, судом задоволене клопотання приватного нотаріуса Каплун Ю.В. про розгляд справи без його участі.

Таким чином, розгляд справи проведений лише за участю представника позивача.

Обставини, які установлені судом

Статутом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Пром-Переробка» (нова редакція) 2015 року, затвердженим рішенням Загальних зборів учасників № 3 від 03.07.2015, визначено, що:

- «Засновники здійснюють управління Товариством через призначені ними органи управління …» (пункт 4.1.),

- «Засновники мають право: … вирішувати питання, пов'язані з правом власності на належне їм майно, … вирішувати … економічні питання разом з директором товариства …» (пункт 4.2.),

- «Директор має право: вирішувати питання діяльності товариства за винятком віднесених статутом до компетенції засновників; діяти від імені товариства без особливого на те доручення …; укладати договори …» (пункт 4.3.).

Як слідує з рішення № 5 від 07.07.2015 у ТОВ «Еко-Пром-Переробка» відбулися Загальні збори засновників у складі ОСОБА_6 (50 % голосів) та ОСОБА_7 (50 % голосів), на яких прийняте рішення про погодження виступити поручителем по кредиту ТДВ «Стахова компанія «Сяйво» перед ПАТ «Інтеграл-банк» по кредитному договору, а у якості застави надати банку нерухоме майно, земельні ділянки та обладнання, що належить товариству, у тому числі три земельні ділянки, житловий будинок та споруди інкубаторного цеху. Цим же рішенням уповноважено директора товариства ОСОБА_8 на укладення з банком договору іпотеки.

Проте, у заяві свідка ОСОБА_7 повідомив, що він не приймав участі у Загальних зборах та не підписував протоколи з рішеннями щодо передачу майна товариства в іпотеку.

10.07.2015 між Публічним акціонерним товариством «Інтеграл-банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко-Пром-Переробка» в особі директора ОСОБА_8 укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки.

Основними умовами цього договору, які впливають на взаємовідносини сторін щодо наявного спору про його недійсність, є наступні:

- «Згідно з кредитним договором № 968 від 10.07.2015 іпотекодержатель надав Товариству з додатковою відповідальністю «Стахова компанія «Сяйво» … короткостроковий кредит у сумі 37 000 000 грн …» (пункт 1.1.),

- «Даним договором забезпечується виконання зобов'язань позичальника по поверненню іпотекодержателеві суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, пені, штрафу …» (пункт 1.3.),

- «На забезпечення виконання позичальником основного зобов'язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотеко держателеві належне на праві власності нерухоме майно, а саме: 1) земельну ділянку, загальною площею 0,0488 га …, 2) земельну ділянку, загальною площею 0,2436 га …, 3) земельну ділянку, загальною площею 0,0294 га …, 4) житловий будинок, загальною площею 92,4 м кв … Сторони оцінюють будинок в 375 33 грн…, 5) споруди інкубаторного цеху, загальною площею 753,4 м кв … Сторони оцінюють споруди в 2 175 401 грн » (пункт 2.1.),

- «Сторони оцінюють предмет іпотеки у 2 980 579 грн …» (пункт 2.5.),

- «Іпотекодержатель є майновим поручителем позичальника. Він підтверджує, що ознайомлений з усіма положеннями кредитного договору і розуміє їх …» (пункт 3.1.),

- «Іпотекодавець є належним власником предмету іпотеки, ніяким чином не обмежений у розпорядженні майном …» (пункт 3.2.2.).

Оцінка суду установлених обставин та норм діючого законодавства

Щодо загальних положень про недійсність правочинів

Як зазначено вище позивач вважає, що укладений договір іпотеки є недійсним на підставі положень статей 203, 215, 228, 232 ЦК України, а тому необхідним є їх наведення та аналіз.

Зокрема,

- за статтею 203 - « 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей»,

- за статтею 215 - « 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)»,

- за статтею 228 - « 1. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. 2. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. 3. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави»,

- за статтю 232 - « 1. Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. 2. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними».

Отже, загальні підстави недійсності правочинів визначені частинами першими статей 203 та 215 ЦК України, а статями 228 та 232 того ж Кодексу передбачені окремі підстави недійсності правочинів, а тому позивач у відповідності до положень статті 74 ГПК України зобов'язаний довести наявність фактичних обставин, які вказані у цих статтях, для недійсності оспорюваного договору іпотеки.

Щодо правомочності директора на укладення договору

Так, у відповідності до положень частини 1 статті 6 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на час укладення договору іпотеки) «у разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування така ж згода необхідна для передачі цього майна в іпотеку».

Зокрема, згідно з частиною 3 статті 92 ЦК України «Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження».

Тобто, приписи цієї статті зобов'язують орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи, не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Отже, позов про визнання недійсним правочину може бути задоволений у разі доведеності позивачем тієї обставини, що відповідач знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин.

Такі обмеження передбачені статтею 98 ЦК України. А саме, за частиною 2 цієї статті «Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом. Рішення про внесення змін до статуту товариства, відчуження майна товариства на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків майна товариства, та про ліквідацію товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом».

Вирішуючи спір у цій частині, суд зазначає, що спірний договір укладений директором товариства, повноваження якому надані рішенням Загальних зборів засновників товариства № 5 від 07.07.2015, та таке рішення прийняте 100 відсотками голосів.

Водночас, правила статті 98 ЦК України стосуються прийняття рішення засновниками про відчуження майна. Проте, у даному випадку договір іпотеки не є договором відчуження майна у прямому розумінні цього, оскільки є забезпечувальним правочином по відношенню до договору кредиту.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на порядок укладення спірного договору не розповсюджуються положення статті 98 ЦК України, а безпосередньо сам договір укладений директором товариства без перевищень наданих йому повноважень.

При цьому судом не приймаються до уваги пояснення свідка ОСОБА_7, оскільки позивачем не надано доказів недійсності рішення Загальних зборів, які відбулися 07.07.2015.

Щодо дотримання вимог про визначення вартості іпотеки

Статтею 582 ЦК України встановлено, що « 1. Оцінка предмета застави здійснюється у випадках, встановлених договором або законом. 2. Оцінка предмета застави здійснюється заставодавцем разом із заставодержателем відповідно до звичайних цін, що склалися на момент виникнення права застави, якщо інший порядок оцінки предмета застави не встановлений договором або законом».

Водночас у відповідності до статті 5 Закону України «Про іпотеку» «вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором».

Викладені правові норми не зобов'язують учасників такого правочину в обов'язковому порядку визначати вартість об'єкта іпотеки, або визначати вартість складових частин майна, що передається в іпотеку. Головним є лише правило про можливість визначення такої вартості.

У даному випадку у спірному договорі визначена вартість іпотечного майна за згодою сторін, що відповідає вказаним положенням, а тому суд приходить до висновку, що при укладені спірного договору не порушено положень статті 582 ЦК України та статті 5 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим, суд констатує, що посилання позивача на необхідність визначення вартості кожного об'єкта не ґрунтується на вказаних положеннях.

Щодо укладення договору та інтересів товариства

У відповідності до статті 42 Господарського кодексу України «підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку», а за статтею 44 того ж Кодексу підприємництво здійснюється не тільки на основі «комерційного розрахунку», але й «власного комерційного ризику».

З огляду на це укладення договору іпотеки ніяким чином не виходить за межі принципів комерційного розрахунку та комерційного ризику, а навпаки направлений на досягнення комерційного розрахунку, яким є у даному випадку забезпечення виконання зобов'язань іншим суб'єктом господарської діяльності.

Як зазначено вище статтями 228 та 232 ЦК України встановлені певні випадки недійсності правочинів.

Зокрема, стаття 228 містить перелік об'єктів цивільних прав, які можуть бути порушеними його вчиненням. До них належать: конституційні права і свободи людини і громадянина; майно фізичної або юридичної особи, держави тощо. При цьому, щодо конституційних прав і свобод йдеться мова взагалі, а стосовно майна характер правочину конкретизований, а саме: ідеться мова про антисоціальність знищення, пошкодження майна або незаконне заволодіння ним.

Оцінюючи посилання позивача на допущене при укладенні спірного договору порушення цієї норми, суд зазначає, що позивачем не доведено самого факту порушення публічного порядку при його укладенні, оскільки не доведено складових частин цієї норми відносно знищення, пошкодження або незаконного заволодіння відповідачем майна, яке є предметом іпотеки.

Натомість для визнання правочину недійсним за статтею 232 ЦК України головним та необхідним є встановлення як обставин змови, так і умислу у діях представника, тобто директора товариства, який уклав спірний договір, на таку змову. Доведення наявності умислу та змови за статтею 74 ГПК України покладено на позивача.

Резюмуючи наведене суд зазначає, що позивачем не наведено обставин наявності у діях директора товариства зловмисної домовленості з відповідачем, або іншою особою на укладення спірного договору, а посилання позивача у цьому контексті лише на відсутність економічної вигоди для товариства не є доречними.

Щодо заперечень відповідача

У відзиві на позов відповідач вказав, що позивач на даний час не є власником майна, яке є предметом іпотеки, проте доказів цього не надав, а тому не довів факту вибуття із власності позивача майна, яке є предметом спірного договору іпотеки.

Висновки суду з предмету судового розгляду

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів та вказаних правових положень, суд вважає, що позивачем не доведена недійсність оспорюваного договору, а тому позовні вимоги є необґрунтованими, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат

Судовими витратами у даній справі є витрати на сплату судового збору відповідно у сумі 1 762 грн, які у відповідності до приписів статті 129 ГПК України підлягають покладенню на нього.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 238, 240 ГПК України ,

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене - 10.04.2019

Суддя М.К. Закурін