ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.03.2019 м. Ужгород Справа № 907/553/18

Господарський суд Закарпатської області у складі

головуючого судді Ушак І.Г.,

секретаря судового засідання Лазар С.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом акціонерного товариства «Укртрансгаз», м. Київ (далі позивач АТ Укртрансгаз)

за участю Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, м. Київ ( далі - НКРЕКП) як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

до публічного акціонерного товариства «Закарпатгаз», м. Ужгород (далі відповідач ПАТ Закарпатгаз)

про визнання договору укладеним у редакції позивача,

представники:

позивача ОСОБА_1, представник за довіреністю

третьої особи - не зявився

відповідача ОСОБА_2, представник за довіреністю

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору про транспортування природного газу № 04DZK3254-18 від 01.08.18 (далі договір транспортування газу, спірний договір) укладеним в редакції АТ "Укртрансгаз", яка відповідає типовій формі договору транспортування природного газу, затвердженій постановою НКРЕКП від 30.09.15 № 2497.

Посилається на те, що надісланий відповідачеві спірний договір підписаний з протоколом розбіжностей щодо пункту 9.3 договору, який викладено у редакції відповідача: "У випадку, якщо загальна вартість щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця перевищує загальну вартість щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця, Оператор до 14 числа газового місяця, наступного за звітним, надсилає замовнику рахунок на оплату за добовий небаланс (розмір визначається як різниця між загальною вартістю щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця та загальною вартістю щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця). Замовник має оплатити рахунок на оплату за добовий небаланс у термін до 5 робочих днів, крім вартості послуг, визначених абзацом другим цього пункту.

Оплата вартості щодобових небалансів оператором газотранспортної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період".

Позивач вважає, що запропонована відповідачем редакція п. 9.3 договору суперечить чинному законодавству, зокрема, постанові НКРЕКП від 30.09.15 № 2497, якою затверджено типову форму договору транспортування природного газу, в частині зазначення Порядку, яким врегульовано оплату праці щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсації побутовим споживачам. Зазначає, що вказане питання повинно бути врегульовано Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року № 20, а не Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256. Представник позивача у ході судового розгляду наполягає на задоволенні позовних вимог та визнання договору укладеним в редакції позивача.

НКРЕКП - третя особа у справі письмовими поясненнями надісланими на адресу суду повідомила, що нею як регулятором на ринку природного газу відповідно до приписів Закону України «Про ринок природного газу» постановою від 30.09.15 № 2497 затверджено Типовий договір транспортування природного газу, від змісту якого сторони відступати не можуть, однак мають право конкретизувати його умови.

Крім того, повідомила, що 4.12.18 прийнято постанову НКРЕКП № 1598 «Про внесення змін до Типового договору транспортування природного газу», відповідно до якої абзац другий пункту 9.3. договору викладено в новій редакції: «Оплата вартості щодобових небалансів оператором газотранспортної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, ередбаченою чиним законодавством, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період.». Клопоче про розгляд справи без участі представника НКРЕКП.

Відповідач письмовим відзивом на позов та усними поясненнями представника у ході судового розгляду протии позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Стверджує про те, що постанова КМУ № 20 від 11.01.05, на яку посилається позивач у спірному пункті 9.3 договору, визнана такою, що втратила чинність, тому відповідачем запропоновано посилання у спірному пункті договору на постанову КМУ № 256 від 04.03.02, приймаючи до уваги, що іншого затвердженого порядку фінансування видатків місцевих бюджетів не існує.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, керуючись законом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

У ході судового розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами, що поданню даного позову до суду передували обставини укладення сторонами договору транспортування газу, згідно яких АТ Укртрансгаз надіслав проект договору ПАТ "Закарпатгаз", останній підписав договір з протоколом розбіжностей щодо абзацу 2 п. 9.3 договору.

Так, у редакції позивача зазначений абзац п. 9.3 спірного договору є таким: «Оплата вартості щодобових небалансів оператором газотранспортної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій на компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період".

У редакції відповідача зазначений абзац п. 9.3 спірного договору є таким: «Оплата вартості щодобових небалансів оператором газотранспортної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період».

Вирішуючи даний спір, суд керується такими приписами чинного законодавства.

Статтею 179 ГК України, якою визначено загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов'язання, встановлено, що Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати Типові договори.

Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із статтею 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Взаємовідносини, які виникають в процесі укладення договорів транспортування природного газу, яким є спірний договір у даній справі, регулюються Законом України "Про ринок природного газу", Кодексом газотранспортної системи, затвердженим НКРЕКП від 30.09.15 № 2494 (далі - Кодекс ГТС) та постановою НКРЕКП від 30.09.15 № 2497 "Про затвердження Типового договору транспортування природного газу".

За приписами ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України "Про ринок природного газу", права та обов'язки оператора газорозподільної системи визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу.

На виконання зазначеного закону був розроблений Кодекс ГТС, відповідно до п. 2 розділу 1 якогог порядок взаємовідносин оператора газорозподільної системи позивач у даній справі - з оператором газотранспортної системи відповідач у даній справі, - у тому числі пов'язаних з прийманням-передачею природного газу в точках виходу з газотранспортної системи до газорозподільної системи, зокрема щодо якості та обліку природного газу (у тому числі приладового), а також з обміном даних щодо прогнозів відборів/споживання природного газу по споживачах та фактичних обсягів споживання ними природного газу, регулює Кодекс ГТС, договір транспортування природного газу та технічна угода (за наявності), що укладені між сторонами.

Пункт 2 розділу VI Кодексу ГТС передбачає, що взаємовідносини між оператором ГТС та оператором ГРМ, пов'язані з прийманням-передачею природного газу в точках виходу з ГТС до ГРМ, регулюються укладеним між ними договором на транспортування природного газу, який укладається за формою Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.15 № 2497 (далі - типовий договір транспортування газу), технічною угодою (за необхідності) та відповідно до вимог Кодексу ГТС.

Зазначеною вище постановою НКРЕКП від 30.09.15 № 2497 "Про затвердження Типового договору транспортування природного газу", затверджено типову форму спірного договору, п. 9.3 якого викладено в редакції позивача.

Разом з тим, постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.05 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", посилання на яку містить п. 9.3 типового договору та договору в редакції позивача, визнана такою, що втратила чинність відповідно до Переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.11.17 № 951.

За таких обставин, не вбачається можливим задоволити вимоги позивача та визнати укладеним договір на умовах, запропонованих позивачем, оскільки такі умови відсилають до норм, які втратили чинність, відтак не підлягають застосуванню, зокрема, у даних спірних правовідносинах сторін.

Крім того, суд приймає до уваги, що 4.12.18 затверджена постанова НКРЕКП № 1598 «Про внесення змін до Типового договору транспортування природного газу», відповідно до якої абзац другий пункту 9.3 типового договору транспортування газу викладено в новій редакції, а саме: «Оплата вартості щодобових небалансів оператором газотранспортної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, ередбаченою чиним законодавством, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період»

В іншій частині запропонованого позивачем проекту договору між сторонами відсутній юридичний спір, що, в свою чергу, з огляду на приписи ч. 2 ст. 124 Конституції України та ст. 4 ГПК України, виключає необхідність задоволення даного позову в цій частині.

Судові витрати у зв'язку з відмовою в задоволенні позову покладаються на позивача, згідно ст. 129 ГПК України.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 73, 74, 86, 129, 232-233, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. Судові витрати позивача за розгляд справи покласти на позивача.

Відповідно до приписів ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України. Повний текст рішення складено 5.04.19.

Суддя Ушак І.Г.