РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.03.2019Справа № 910/7376/18
За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо», м. Київ

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», м. Київ

про стягнення 35 596,39 грн, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Філіппенко О.Ю. (адвокат згідно посвідчення №642 від 04.05.2016);

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Вусо» (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 35 596,39 грн, посилаючись на те, що в силу приписів статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат у позивача виникло право вимоги до відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2018 прийнято позову заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами та запропоновано сторонам надати відповідні заяви по суті.

05.07.2018 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про здійснення розгляду даної справи в порядку загального позовного провадження у зв'язку з необхідністю призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи.

У відзиві відповідачем зазначено, що відносини, які склались між сторонами у зв'язку з виплатою страхового відшкодування за полісом НОМЕР_3 врегульовані Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а відповідно до ст. 22 цього закону страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду. Статтею 29 цього ж закону зазначено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу. Таким чином, на думку відповідача, правильною до стягнення з нього сумою є страхове відшкодування в розмірі 16 157,66 грн (4 772,27 грн (деталі зі зносом) + 4 424,00 грн (вартість робіт) + 6 961,39 грн (вартість фарбування) = 16 157,66 грн).

25.07.2018 до суду від позивача надійшло клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.07.2018 розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14.08.2018.

В судовому засіданні 14.08.2018 у справі №910/7376/18 ухвалою суду призначено судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої у встановлений законом строк доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз та зупинено провадження у справі.

Супровідним листом №01-16205/18 від 14.09.2018 матеріали справи №910/7376/18 було направлено до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення призначеної судом експертизи.

12.10.2018 від експерта до суду надійшло клопотання щодо виконання необхідних для проведення експертизи умов.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2018 поновлено провадження у справі №910/7376/18, погоджено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз термін проведення судової експертизи у даній справі на понад два місяці, повторно зобов'язано позивача попередньо оплатити вартість судової експертизи, докази чого надати до матеріалів справи, надано судовим експертам вказівку на те, що автотоварознавчу експертизу можливо проводити за наявними в матеріалах справи доказами пошкодження автомобіля при ДТП, зобов'язано сторін у строк до п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали надати суду необхідні для проведення судової експертизи документи та зупинено провадження у справі №910/7376/18 на час проведення судової експертизи та отримання висновку експерта.

12.11.2018 матеріали справи повторно були скеровані до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

13.12.2018 до суду від експертної установи надійшов висновок експертів за результатами проведення комісійної судової автотоварознавчої експертизи №20875/18-54 від 30.11.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2018 поновлено провадження у справі, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та призначено підготовче засідання на 05.02.2019.

14.01.2019 від позивача до суду надійшли пояснення по суті позовних вимог з урахуванням висновку судового експертного дослідження. Згідно вказаних пояснень позивач просить суд вирішити та задовольнити позовні вимоги з урахуванням висновку судової авто товарознавчої експертизи.

18.01.2019 від відповідача до суду надійшли заперечення, згідно змісту яких він просить суд задовольнити позовні вимоги в частині стягнення 28 483,00 грн (5 453,00 грн (вартість деталей зі зносом в 65% згідно висновку судової авто товарознавчої експертизи) + 23 030,00 грн (вартість ремонтних робіт) = 28 483,00 грн).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2019 на підставі ст. ст. 120-121 ГПК України представників сторін було повідомлено про те, що підготовче засідання призначене на 05.02.2019р. не відбудеться у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. у відпустці та призначено наступне засідання у справі на 26.02.2019.

В судовому засіданні 26.02.2019 судом було ухвалено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.03.2019.

В судове засідання 26.03.2019 представник від відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні 26.03.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги в частині на суму в розмірі 34 535,94 грн та просив суд їх задовольнити.

Приймаючи до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

В судовому засіданні 26 березня 2019 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.05.2017 між позивачем (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №3-00 (надалі - Договір страхування), відповідно до якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 (надалі також - застрахований автомобіль), зі строком дії з 00:00 год. 29.05.2017, але не раніше дня наступного за днем надходження страхового платежу (у повному обсязі) на поточний рахунок страховика, по кінцеву дату дії полісу ОС ЦПВВНТЗ позивача, зазначеної в п. 1.2.1. Договору, але в будь якому разі не більше одного року.

Вигодонабувачем за договором страхування є власник транспортного засобу (п. 1.3. Договору).

Кінцева дата дії полісу ОС ЦПВВНТЗ позивача - 13.05.2018 (п. 1.2.1. Договору).

28.09.2017 о 15:40 годині в м. Херсон на площі Перемоги, 28, ОСОБА_3, керуючи автомобілем «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2, не надав дорогу транспортному засобу «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, що призвело до пошкодження вказаних транспортних засобів.

29.09.2017 страхувальник звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування.

Постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 14.11.2017 (з урахуванням змін внесених Постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.05.2018 в справі №766/17103/17) у справі №766/17103/17 ОСОБА_3. за здійснення вказаного ДТП було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Згідно рахунку СТО (ФО-П Кузько Е.В.) №28-12 від 28.12.2017 вартість ремонту автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 становить 38 610,00 грн.

У заяві на виплату страхового відшкодування від 29.09.2017 вигодонабувач (страхувальник) за Договором страхування просив позивача виплату страхового відшкодування перерахувати на реквізити СТО.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту №00085-02 від 04.01.2018, розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 38 610,00 грн.

З урахуванням рахунку СТО, позивач на виконання умов Договору страхування виплатив своєму страхувальнику страхове відшкодування в сумі 38 610,00 грн з ПДВ, перерахувавши його на рахунок СТО, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №170 від 04.01.2018 на вказану суму.

Позивачем було направлено на адресу відповідача регресну вимогу вихідний №495 від 17.01.2018 про відшкодування шкоди по полісу НОМЕР_3 на суму 39 610,00 грн, яка була залишена останнім без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України «Про страхування» за договором страхування страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених цим Законом, та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

При цьому, порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 Цивільного кодексу України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Господарський суд звертає увагу учасників справи, що у постанові від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23.12.2015 у справі №6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Так, згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц, покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність (пункти 73, 74 постанови).

Таким чином, відповідач як страховик відповідальності особи, яка винна у дорожньо-транспортній пригоді, на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу (у разі наявності такої різниці) на підставі статті 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Такі висновки суду відповідають також правовій позиції Верховного Суду України, викладеним у постановах від 22.03.2017 у справах №3-1344гс16, 3-1304гс16.

За змістом п. п. 1.2, 1.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 (далі - Методика), дана Методика встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ.

Згідно з п. 1.6 Методики відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Норми чинного законодавства не містять вимоги, за змістом якої розмір матеріального збитку, заподіяного внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, може бути підтверджений виключно звітом про оцінку, складеним згідно з Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Перелік можливих доказів у даному випадку не є вичерпним, а визначальним є факт відповідності розрахунку суми матеріального збитку вимогам законодавства.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру, виходять з фактичної суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи абовідповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №910/9396/17, від 06.07.2018 у справі №924/675/17, від 25.07.2018 у справі №922/4013/17).

Якщо для відновлення пошкодженого транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 у справах №910/3650/16, №910/32969/15 та у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 910/3867/16, від 01.02.2018 у справі № 910/22886/16, 12.03.2018 у справі №910/5001/17.

Відповідно до п. 7.38. Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Згідно з пунктом 7.39 Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Відповідно до Договору страхування позивачем було застраховано автомобіль «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, відповідно на момент ДТП (28.09.2017) строк його експлуатації складав 9 років.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Звіту про оцінку колісного транспортного засобу №18/1/37/798738 від 08.02.2018 коефіцієнт фізичного зносу складових частин транспортного засобу становить 0,6665.

Однак, відповідач заперечуючи вказані показники у відзиві зазначив, що відповідно до консультації аварійного комісара, величина фізичного зносу транспортного засобу «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 0,695%

Позивачем, враховуючи вказані твердження відповідача було подано до суду клопотання про призначення в справі судової авто товарознавчої експертизи.

Отже, з урахуванням відсутності погодження сторонами коефіцієнту фізичного зносу деталей автомобіля, на підставі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про те, що встановлення важливих для правильного вирішення даного спору фактичних обставин справи, які входять до предмета доказування, а саме: встановлення дійсної вартості відновлювального ремонту транспортного засобу «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 28.09.2017 на площі Перемоги, 28, в м. Херсоні, з урахуванням зносу запчастин та деталей, необхідні спеціальні знання у іншій сфері, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, призначив в справі судову авто товарознавчу експертизу.

На виконання ухвали суду судовими експертами Київськлого науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) Пенткевич-Лень М.А. та Береговим С.В. було складено висновок за результатами проведення комісійної судової авто товарознавчої експертизи №20875/18-54 від 30.11.2018, який долучений до матеріалів справи. Згідно вказаного висновку дійсна вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок його пошкодження в дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 28.09.2017 на площі Перемоги, 28 в місті Херсоні, з урахуванням зносу запчастин та деталей складає 34 535,94 грн. Окрім того, зазначеним висновком встановлено, що коефіцієнт фізичного зносу по даному автомобілю складає 0,65.

Керуючись пунктом 7.38 Методики, а також враховуючи висновки суб'єкта оціночної діяльності, які викладені у висновку №20875/18-54 від 30.11.2018, господарський суд виходить з того, що строк експлуатації транспортного засобу «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 9 років, а тому коефіцієнт зносу дорівнює « 0,65». Матеріали справи не містять доказів та відповідачем не доведено наявності обставин, які є підставою для застосування пункту 7.39 Методики, зокрема, пошкодження автомобілю в інших ДТП, наявності корозійних руйнувань, перепробігу тощо.

Як встановлено судом, позивачем з урахуванням рахунку СТО (ФО-П Кузько Е.В.) №28-12 від 28.12.2017, на підставі складеного ним Страхового акту №00085-02 від 04.01.2018 виплачено своєму страхувальнику (на рахунок СТО, згідно заяви страхувальника) суму страхового відшкодування в розмірі 38 610,00 грн з ПДВ.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_3 встановлена у судовому порядку. Зазначена особа є працівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Мілано», що не заперечується відповідачем. Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з централізованої бази Моторного (транспортного) страхового бюро України, цивільно-правова відповідальність винної в ДТП особи, яка керувала автомобілем «ЗАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2, станом на дату ДТП була застрахована у відповідача на підставі страхового полісу НОМЕР_3, отже останній є особою, відповідальною за спричинену у ДТП шкоду.

Згідно ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу НОМЕР_3 ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну становить 100 000,00 грн., а розмір франшизи -0,00 грн.

Отже, враховуючи вищевикладене, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу - автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу деталей (0,65-встановленого висновком експертизи, призначеної судом), визначені полісом НОМЕР_3 розміри франшизи (0,00 грн) та ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, за спірним страховим випадком відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу страхові витрати в розмірі 34 535,94 грн.

Суд зазначає, що обов'язок з виплати страхового відшкодування у страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальної (полісом) виникає за наявності всіх елементів юридичного складу, зокрема: настання страхового випадку - ДТП; подання заяви на виплату страхового відшкодування та інших необхідних документів, передбачених п. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже, заява про виплату страхового відшкодування не є досудовою претензією, а є обов'язковим елементом юридичного складу, за наявності якого у відповідача (страховика за полісом) настає обов'язок з виплати страхового відшкодування.

Матеріалами справи підтверджується звернення позивача у встановлений законом строк з заявою (регресною вимогою) до відповідача вихідний №495 від 17.01.2018 про відшкодування шкоди по полісу НОМЕР_3, яка залишена останнім без відповіді та задоволення.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак виходячи з предмету та підстав позову до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума страхового відшкодування в розмірі 34 535,94 грн.

Судовий збір у розмірі 1 709,51 грн та сума витрат на проведення експертизи у розмірі 4162,20 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, а решта судових витрат позивача зі сплати судового збору у розмірі 52,49 грн та витрат на проведення експертизи у розмірі 127,80 грн, у зв'язку з частковою відмовою у задоволенні позову, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (ідентифікаційний код 32382598, місцезнаходження: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» (ідентифікаційний код 31650052, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Казимира Малевича, буд. 31) суму страхового відшкодування в розмірі 34 535,94 грн (тридцять чотири тисячі п'ятсот тридцять п'ять гривень 94 копійки), суму витрат на проведення експертизи в розмірі 4 162,20 грн (чотири тисячі сто шістдесят дві гривни 20 копійок) та судові витрати в розмірі 1 709,51 грн (одна тисяча сімсот дев'ять гривень 51 копійка).

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

4. Судові витрати на проведення експертизи у розмірі 127,80 грн та зі сплати судового збору у розмірі 52,49 грн покласти на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Вусо».

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 05.04.2019 року.

Суддя С.М. Морозов