ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2019 року Справа №918/756/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Розізнана І.В.

суддя Грязнов В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Різановича Олександра Степановича на рішення господарського суду Рівненської області від 17.12.2018 р. (суддя Войтюк В.Р., повний текст рішення складено 22.12.2018 р.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Спарк Логістикс Україна"

до фізичної особи-підприємця Різановича Олександра Степановича

про стягнення в сумі 23 927,48 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 17.12.2018 р. у справі №918/756/18 позов товариства з обмеженою відповідальністю "Спарк Логістикс Україна" до фізичної особи-підприємця Різановича Олександра Степановича про стягнення в сумі 23 927,48 грн. задоволено в повному обсязі.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції вказав, що наданий позивачем примірник договору-заявки відповідає вимогам п.1 розділу 3 договору та ст.207 ЦК України, всупереч умовам якого відповідачем не подано транспортного засобу для завантаження вантажем у визначений договором-заявкою час, що відповідно суперечить ч.1 ст.917 ЦК України та вказує на порушенням ним зобов'язання і невиконання умов п.4.1 договору. З огляду на вказане та керуючись ст.549, 611 ЦК України, ст.231 ГК України, суд визнав обґрунтованими аргументи позивача щодо застосування до відповідача правових наслідків порушення зобов'язання у вигляді штрафу розміром 20% від вартості перевезення, передбаченого п.4 договору-заявки.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апелянт, зокрема, вказує, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги не підтверджений печаткою та підписом відповідача договір-заявку, що відповідно не може слугувати підтвердженням оферти на запропонованих позивачем умовах, оскільки складений в односторонньому порядку. Вважає, що вантажовідправник особисто відмовився від перевезення через неприбуття автомобіля 18 липня 2018 року, тому вина перевізника у зриві завантаження відсутня, що виключає відповідальність відповідача у вигляді стягнення штрафу за договором.

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Спарк Логістикс Україна", подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вказує, що між сторонами на виконання договору про надання транспортно-експедиторських послуг від 11.06.2018 р. підписано договір-заявку від 09.07.2018 р. у відповідності до ст.207 ЦК України та ст.181 ГК України, тому маючи в розпорядженні договір-заявку в електронному вигляді відповідачем в односторонньому порядку змінено його умови. Крім того, будь-яких доказів прибуття транспортного засобу у місце завантаження відповідач не надає.

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Різановича Олександра Степановича на рішення господарського суду Рівненської області від 17.12.2018 р. у справі №918/756/18 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 11.06.2018 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Спарк Логістикс Україна" (експедитор) та фізичною особою-підприємцем Різановичем Олександром Степановичем (перевізник) укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг №288/18 (а.с.10-14), згідно з п.1.1 якого в період дії договору на його умовах експедитор доручає заявками, а перевізник приймає і організовує за винагороду замовлені ним міжнародні і міжміські перевезення вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до п.2.1 договору, загальні умови перевезення вантажів обумовлюються в заявках (договорах-заявках на перевезення вантажів), які є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що експедитор направляє перевізнику до початку завантаження заявку з допомогою факсимільного або електронного зв'язку на перевезення вантажів з вказівкою: місця (адреси) завантаження, місця (адреси) розвантаження; дати і часу подачі автомобіля під завантаження; найменування і маси вантажу; особливих умов перевезення і т.д.

Експедитор письмово повідомляє перевізника за допомогою факсимільного або електронного зв'язку про зміну дати завантаження, умов перевезення та інше не пізніше, ніж за 24 години до дати вказаної в заявці, а також організовує завантаження автомобілів перевізника у відповідності до договору-заявки (п.3.2-3.3 договору).

За змістом п. 4.1 договору, перевізник повинен подавати на завантаження необхідний тип транспортного засобу (тип транспортного засобу визначається перевізником в залежності від виду вантажу) в технічно справному стані, що забезпечується всіма необхідними для здійснення перевезення документами, які оформлюються згідно з вимогами країн, на території яких здійснюється перевезення, в тому числі санітарні.

Згідно з п.4.5 договору, перевізник зобов'язаний письмово, невідкладно інформувати експедитора про вимушені затримки транспортних засобів в дорозі, аваріях та інших непередбачуваних обставинах, які перешкоджають вчасній доставці вантажу.

У відповідності до п.5.1 договору, у випадку невиконання або неналежного виконання умов організації і виконання перевезень і розрахунків за перевезення, перевізник несе відповідальність у відповідності з чинним законодавством України, положеннями Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом КДПГ і цього договору.

Перевізник забезпечує подачу необхідного типу автомобіля в технічно справному стані, забезпеченого всіма необхідними для виконання перевезення документами. У випадку запізнення транспортного засобу під завантаження/вивантаження перевізник сплачує експедитору штраф в розмірі 100 євро в грн. по курсу НБУ на день виставлення рахунку за кожний розпочатий день запізнення, якщо інше не обумовлено в договорі-заявці (п.5.9 договору).

Відповідно до п.10.1 договору, цей договір вступає в силу з моменту його підписання і зберігає свою дію до 31.12.2018 р., а в частині розрахунків - до їх повного здійснення.

На підставі та на виконання умов договору сторонами 09.07.2018 р. укладено договір-заявку на перевезення вантажу.

Із наданого позивачем примірника вбачаються наступні реквізити завантаження: "Дата 18.07.2018 8:00:00", "Країна: Португалія", "Адреса: Hannes Mundinger, Praceta Mouzinho der Alberquerque 5, PT-2750-442 Cascais", "Номер автомобіля: НОМЕР_1/НОМЕР_2", "ПІП водія: Каращук В.", "Вартість перевезення і умови оплати: 3900 євро в грн. по курсу НБУ на день виставлення рахунку", "Перевізник: Різанович О.С., ФОП" (а.с.15).

Згідно з п.1 договору заявки, в період його дії і на його умовах експедитор доручає, а перевізник приймає і організовує за винагороду міжнародні і міжміські перевезення вантажів. Перевезення вантажів здійснюються автомобільним транспортом у відповідності з умовами Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів по дорогах (КДПГ), Митної Конвенції, Конвенції про перевезення небезпечних вантажів, законодавчими нормами України, законодавчими нормами країн вантажовідправника і вантажоотримувача, законодавчими нормами країн, по території яких слідує вантаж і положеннями цього договору-заявки.

Пунктом 3 договору-заявки передбачено, що перевізник забезпечує подачу необхідного типу транспортного засобу в технічно справному стані, зі всіма необхідними для виконання послуги по перевезенню вантажів документами. У випадку спізнення транспортного засобу під завантаження/розвантаження, перевізник сплачує експедитору штраф у розмірі 200 євро в грн. по курсу НБУ на день виставлення рахунку за кожний розпочатий день спізнення. Спізнення на завантаження (розвантаження), митне оформлення (розмитнення) від вказаного часу більш ніж на годину прирівнюється до спізнення на добу.

Крім того, відповідачем надано свій примірник першого аркуша договору-заявки (а.с.41), з якого вбачається ідентичність змісту з договором-заявки, наданого позивачем, окрім відомостей про дату завантаження, яка у примірнику відповідача указана як "18-19.07.2018 р.".

Листом №1408 від 20.07.2018 р. (а.с.16) позивач звернувся до відповідача з вимогою сплати на його користь штрафу у розмірі 20% від вартості перевезення за зрив завантаження згідно умов п.4.1 договору та п.4 договору-заявки, а саме 780 євро, що становить 23927,48 грн. по курсу НБУ на момент виставлення рахунку №1332 від 20.07.2018 р. (а.с.17).

Вказаний лист вручено відповідачу 23.07.2018 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.18).

Як вбачається з листа (без дати та вихідного номера) фізичної особи-підприємця Різановича О.С., відповідач підтверджує факт неприбуття його транспортного засобу на завантаження в обумовлене місце 18.07.2018 р. Також, повідомляє, що того ж дня о 15 год. 36 хв. представник позивача телефоном відмовився від замовлення, незважаючи на існування домовленості з позивачем про можливість здійснення завантаження також і 19.07.2018 р., що свідчить про зрив завантаження з вини товариства з обмеженою відповідальністю "Спарк Логістикс Україна".

Враховуючи невиконання умов договору фізичною особою-підприємцем Різановичем О.С. та несплату ним в добровільному порядку штрафу за зрив завантаження вантажу, товариство з обмеженою відповідальністю "Спарк Логістикс Україна" звернулось з даним позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст.908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

У відповідності до ч.1 ст.909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Як передбачено ч.1 ст.917 ЦК України перевізник зобов'язаний надати транспортні засоби під завантаження у строк, встановлений договором.

Частиною 1 ст.920 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Також, відповідно до ч.1 ст.921 ЦК України перевізник за ненадання транспортного засобу для перевезення вантажу, а відправник за ненадання вантажу або невикористання наданого транспортного засобу з інших причин несуть відповідальність, встановлену договором, якщо інше не встановлено транспортними кодексами (статутами).

За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України), місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі (ч.1 ст.532 ЦК України).

Згідно п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як визначено ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, при цьому штраф частиною 2 цієї ж статті визначено як неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пунктом 4.1. договору сторони погодили, що прибуття автомобіля на місце завантаження пізніше, ніж через 3 години зі встановленого транспортним замовленням часу прирівнюється до зриву завантаження.

У відповідності до п. 4 договору-заявки, зрив завантаження оплачується перевізником 20% від вартості, обумовленої в договорі-заявці, але не менше 200 євро в гривнях по курсу НБУ на день виставлення рахунку.

Оцінюючи подані сторонами примірники договору-заявки, розбіжність яких полягає в різному періоді часу для прибуття транспортного засобу на завантаження, колегія суддів враховує наступне.

Частиною 2 ст. 909 ЦК України передбачено, що договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За приписами ст.181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з п.10.4 договору сторони дійшли згоди, що договір, заявка, зміни і доповнення до договору, отримані засобами факсимільного зв'язку, мають юридичну силу. Сторони констатували, що скріплення печаткою (штампом) підпису особи, яка підписує заявку від імені експедитора/перевізника є належним доказом того, вказана особа має право підпису відповідних документів.

Відповідно до умов п.11 договору-заявки, договір, договір-заявка (підписані та скріплені печаткою сторін), скановані документи (скріплені печатками), надані перевізником електронною поштою для здійснення даного замовлення, мають повну юридичну силу нарівні з оригіналом.

З огляду на відсутність вказівок в чинному законодавстві та укладеному між сторонами договорі про надання транспортно-експедиторських послуг щодо необхідності завіряння печаткою кожної сторінки договору (в т.ч. договору-заявки) та з урахуванням ч.2 ст.207 ЦК України такий елемент письмової форми правочину на кожному аркуші документа не є обов'язковим у спірних правовідносинах.

Колегією суддів встановлено, що договір від 11.06.2018 р. та договір-заявка від 09.07.2018 р. (примірник наданий позивачем) містять реквізити обох сторін, підписи, виконані від імені відповідача та директора позивача, які скріплені відтисками печаток сторін, що спростовує посилання апелянта про складення позивачем договору-заявки в односторонньому порядку та неналежність вказаного доказу.

Крім того, судом також враховується, що відповідно до п.2.1 договору, загальні умови перевезення вантажів обумовлюються в заявках (договорах-заявках на перевезення вантажів), які є невід'ємною частиною договору.

Як передбачено п.3.1 договору, у заявці повинна міститись вказівка щодо дати і часу подачі автомобіля під завантаження.

Натомість, у примірнику наданому відповідачем інформація щодо часу подачі автомобіля під завантаження відсутня.

Враховуючи положення укладеного між сторонами договору, приймаючи також до уваги подання відповідачем лише першого аркушу договору-заявки, в суду відсутні підстави для прийняття вказаного примірника договору-заявки як достовірного доказу, тому колегія суддів дійшла висновку про узгодження сторонами дати та часу для завантаження вантажем саме 18.08.2018 р. о 08:00.

Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні будь-які докази в підтвердження приїзду транспортного засобу відповідача для завантаження вантажем у визначений сторонами пункт в м.Кашкайш (Португалія) як 18, так і 19 липня 2018 року. Доказів в підтвердження проведення претензійної роботи відповідачем щодо повідомлення іншу сторону про перебування перевізника в обумовленому місці завантаження, але нездійснення завантаження саме не з його вини, також надано не було.

При цьому, судом приймаються до уваги доводи позивача щодо неприбуття для завантаження вантажем транспортного засобу відповідача, оскільки вказане підтверджується листом (а.с.52) та рахунком на оплату штрафних санкцій (а.с.53) компанії "Martin internationale spedition Ц Handelsgesellschaft mbH", актом звірки взаємних розрахунків цієї компанії з позивачем (а.с.54).

Подані відповідачем суду письмові докази, а саме транспортне замовлення №711807028 від 04.07.2018 р. товариства з обмеженою відповідальністю "Телс Україна" (а.с.36-37), міжнародна товарно-транспортна накладна №187642 (а.с.38) не є належними доказами у спірних правовідносинах, оскільки стосуються виконання фізичною особою-підприємцем Різановичем О.С. іншого транспортного замовлення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення фізичною особою-підприємцем Різановичем О.С. зобов'язань, передбачених п.4.1 договору та загальними умовами договору-заявки, застосування до відповідача наслідків такого порушення у вигляді штрафу згідно п.4 договору-заявки та відповідно задоволення позову про стягнення 23927, 48 грн.

Доводи апелянта щодо ненадсилання йому відповіді на відзив з доданими документами в порушення ч.9 ст.80 ГПК України не заслуговують на увагу, оскільки судом встановлено, що вказану відповідь 12.12.2018 р. надіслано позивачем на належну адресу скаржника (згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та адреси вказаної відповідачем як контактної), що підтверджується описом вкладення у цінний лист (а.с.55) та фіскальним чеком (а.с.57).

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

У відповідності до ч. 3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст.73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України.

В силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Рівненської області від 17.12.2018 р. у справі №918/756/18 залишити без змін, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Різановича Олександра Степановича - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "05" квітня 2019 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.