ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2019 р. Справа№ 911/1657/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Смірнової Л.Г.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 03.04.2019

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров'я»

на рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2018 (повне рішення складено 26.12.2018)

у справі № 911/1657/18 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров'я»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармекс Груп»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Акціонерного товариства «БТА Банк»,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Виконавчого комітету Бориспільської міської ради

про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У липні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров'я» (далі - ТОВ «ФК «Здоров'я») звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармекс Груп» (далі - ТОВ «Фармекс Груп») за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - виконавчого комітету Бориспільської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва обґрунтовані тим, що на переконання позивача, ТОВ «Фармекс Груп» без дотримання передбаченого законом порядку, з порушенням будівельних норм і правил було самочинно збудовано корпус № 4, літ. А-ІІІ, що знаходиться за адресою: м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100, що може бути підтверджено висновком судової будівельної експертизи. Оскільки ТОВ «Фармекс Груп» було здійснено самочинне будівництво корпусу № 4, літ. А-ІІІ за адресою: м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100, то товариство не набуло права власності на вказане майно. У зв'язку з цим, на думку позивача, у відповідача були відсутні підстави для оформлення свідоцтва про право власності, а також для реєстрації неіснуючого права власності за ТОВ «Фармекс Груп» на зазначене вище нерухоме майно. На переконання позивача, відновлення становища, яке існувало до видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, можливе шляхом визнання його недійсним, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом Бориспільської міської ради Київської області 05.10.2010, щодо права власності ТОВ «Фармекс Груп» на корпус № 4, літ. «А-ІІІ», що розташований за адресою: м. Бориспіль, вул. Шевченка, буд. 100.

За твердженням позивача, корпус № 4, літ. «А-ІІІ» є об'єктом самочинного будівництва, оскільки збудований за відсутності у ТОВ «Фармекс Груп» прав на земельну ділянку, на якій знаходиться вказаний об'єкт самочинного будівництва, з істотними порушеннями будівельних норм і правил, у зв'язку з чим ТОВ «Фармекс Груп» не набуло права власності на нього.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.09.2018 було, зокрема, залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Акціонерне товариство «БТА Банк» (далі - АТ «БТА Банк»).

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.12.2018 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення обґрунтовано тим, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено суду тієї обставини, яке саме право позивача чи охоронюваний законом інтерес порушує свідоцтво про право власності, видане відповідачу на спірне майно.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що жодних доказів на підтвердження обставин відсутності у відповідача права на земельну ділянку, на якій збудоване спірне нерухоме майно, як і доказів того, що вказане майно було збудовано самочинно, або ж з порушенням будівельних норм і правил, до матеріалів справи не надано.

Також, суд встановив, що державним реєстратором були правомірно вчинені дії з проведення державної реєстрації за відповідачем права власності щодо корпусу № 4, «А-ІІІ», загальною площею 4 213, 2 кв. м, що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100, і вказані дії реєстратора не були визнані незаконними в судовому порядку.

Так, суд дійшов висновку, що у даній справі позивачем не доведено, що його права та охоронювані законом інтереси порушуються свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Виконавчим комітетом Бориспільської міської ради щодо права власності відповідача на зазначене майно.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

15.01.2019 ТОВ «ФК «Здоров'я» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2018 та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Фармацевтична компанія «Здоров'я» на рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2018. Призначено до розгляду апеляційну скаргу на 13.03.2019.

13.03.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів на підтвердження законності оспорюваного свідоцтва, зокрема, постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 у справі № 911/744/18, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 12.12.2016 у справі №11-сс/796/4273/2016, від 30.11.2017 у справі № 11-сс/796/5809/2017, постанови Київського апеляційного суду від 12.11.2018 у справі № 752/20369/13-ц, Київського апеляційного суду від 29.11.2018 у справі № 2601/23768/12, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26.03.2018 у справі № 757/13516/18-к. Неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції обґрунтовано тим, що постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 у справі № 911/744/18 було ухвалено після ухвалення оскаржуваного рішення.

13.03.2019 у судовому засіданні було оголошено перерву до 03.04.2019.

28.03.2019 на адресу Північного апеляційного господарського суду від АТ «БТА Банк» надійшли додаткові пояснення.

28.03.2019 та 03.04.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача надійшли додаткові пояснення.

02.04.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від скаржника надійшли додаткові пояснення.

В судове засідання 03.04.2019 з'явилися представники відповідача та представник АТ «БТА Банк». Представники скаржника та виконкому Бориспільської міськради у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, в порядку ст. 120, 242 ГПК України, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (вручені скаржнику 22.03.2019, третій особі 1 - 21.03.2019).

У судовому засіданні представник АТ «БТА Банк» заперечив проти клопотання відповідача про приєднання до матеріалів справи нових доказів, яке мотивоване тим, що подані докази, крім постанови Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 у справі № 911/744/18, існували на момент ухвалення оскаржуваного рішення.

Усною ухвалою із занесенням її до протоколу судового засідання було постановлено частково задовольнити клопотання про приєднання до справи доказів, зокрема, в частині постанови Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 у справі № 911/744/18 з огляду на об'єктивну неможливість подати її до суду першої інстанції, оскільки на дату ухвалення оскаржуваного рішення такої постанови не було ухвалено. Водночас, у решті, в задоволенні зазначеного клопотання було відмовлено, оскільки відповідачем не було наведено причин об'єктивної неможливості подати такі докази до суду першої інстанції в розумінні ч. 3 ст. 269 ГПК України.

Представники відповідача та представник третьої особи 2 в судовому засіданні заперечили проти вимог апеляційної скарги та просили оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

ТОВ «ФК «Здоров'я» в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що відповідачем фактично без дотримання передбаченого законом порядку з порушенням будівельних норм і правил було самочинно збудовано корпус № 4, літ. А-ІІІ, що знаходиться за адресою: м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100, що могло бути підтверджено лише висновком судової будівельної експертизи.

Іншим доказом, на думку скаржника, який підтверджує, що корпус №4, літ. «А-ІІІ», є об'єктом самочинного будівництва є відсутність у ТОВ «Фармекс Груп» прав на земельну ділянку, на якій знаходиться вказаний об'єкт самочинного будівництва.

За твердженням скаржника, не маючи можливості самостійно відновити становище до існування незаконного оформлення оспорюваного свідоцтва, заявник звернувся до суду з даним позовом. На переконання скаржника, ним обрано спосіб захисту порушеного права, який спрямований на відновлення становища, яке існувало до незаконного оформлення ТОВ «Фармекс Груп» свідоцтва про право власності та незаконної державної реєстрації неіснуючого права власності на вказаний об'єкт.

У додаткових поясненнях, що надійшли до суду 02.04.2019, скаржник повторно вказує про доводи, наведені в апеляційній скарзі та, посилаючись на інші судові справи, зазначає про відсутність підстав для накладення арешту на спірне майно. Також скаржник зазначає, що судом повинен був залучатися спеціаліст для з'ясування необхідних обставин. За змістом подані пояснення є запереченням на пояснення АТ «БТА Банк» щодо правомірності зняття арештів з майна щодо якого видавалося спірне свідоцтво.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та пояснень

14.02.2019 на адресу Північного апеляційного господарського суду від АТ «БТА Банк» надійшов відзив, в якому третя особа 2 заперечує проти вимог апеляційної скарги. Банк зазначає, що спірне свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідачу, не має жодного відношення до прав, обов'язків та інтересів позивача. А тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено тієї обставини, яке саме його право чи охоронюваний законом інтерес порушує спірне свідоцтво про право власності, видане відповідачу. Також жодних доказів на підтвердження обставин відсутності у відповідача права на земельну ділянку, на якій збудоване спірне нерухоме майно, як і доказів того, що вказане майно було збудовано самочинно, або ж із порушенням будівельних норм і правил, до матеріалів справи не надано. У додаткових поясненнях АТ «БТА Банк» посилається на судові рішення в кримінальних справах та зняття арештів з майна.

28.03.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача надійшли пояснення, в яких ТОВ «Фармекс Груп» просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Відповідач вважає, що в результаті передачі спірного нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «Фармекс Груп» за дійсною волею його переднього власника - ТОВ «ЄвразіяФінанс», подальшої державної реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно, від ТОВ «ЄвразіяФінанс» до ТОВ «Фармекс Груп» у встановленому законом порядку перейшло право власності на таке майно. Також, відповідач вважає, ТOB «Фармекс Груп» є добросовісним та законним власником (набувачем) корпусу №4, літ. «А-ІІІ», загальною площею 4 213, 2 кв. м., а оспорюване свідоцтво видане виконкомом Бориспільської міської ради відповідачеві в порядку та у спосіб, у межах повноважень, що визначені законодавством.

У додаткових поясненнях, що надійшли до суду 03.04.2019, відповідач посилаючись на судові акти, які частково прийняті судом до розгляду, зазначає, зокрема, що ТОВ «Фармекс Груп» є добросовісним та законним набувачем спірного майна, отриманого від ТОВ «ФК «Здоров'я» законним шляхом.

Від третьої особи 1 відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Заяв про продовження процесуального строку в порядку ч. 2 ст. 119 ГПК України не подано.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 27.09.2010, згідно з рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Фармекс Груп» від 27.09.2010, оформлених протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Фармекс Груп» від 27.09.2010, було вирішено, зокрема, прийняти до складу учасників відповідача ТОВ «Євразія-Фінанс», затвердити новий склад учасників ТОВ «Фармекс Груп», що складається з компанії Абікарі Холдінгс ЛТД (Abikari Holdings LTD) та ТОВ «Євразія-Фінанс».

29.09.2010, на виконання зазначеного вище рішення загальних зборів учасників ТОВ «Фармекс Груп» від 27.09.2010 та протоколу загальних зборів учасників від 27.09.2010, ТОВ «Євразія-Фінанс» передало, а відповідач прийняв нерухоме майно, як внесок до статутного капіталу ТОВ «Фармекс Груп», що було оформлено двостороннім актом прийому-передачі від 29.09.2010.

Відповідно до акту прийому-передачі від 29.09.2010, підписаного уповноваженими представниками ТОВ «Фармекс Груп» та ТОВ «Євразія-Фінанс», останнє передало, а відповідач прийняв, як внесок до статутного капіталу ТОВ «Фармекс Груп», нерухоме майно з усіма відповідними зовнішніми та внутрішніми інженерними мережами, в тому числі - корпус № 4, А-ІІІ загальною площею 4 213, 2 кв. м, що належало ТОВ «Євразія-Фінанс» на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.2006, реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно: 30450357, загальною вартістю 9 908 900, 00 грн, у тому числі - ПДВ 1 651 483, 33 грн.

На зазначені обставини, зокрема, наголошував відповідач у відзиві на позов, надавши зазначені докази суду першої інстанції, чим спростував доводи позивача про самочинне будівництво.

05.10.2010, на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради № 1163 від 05.10.2010, останнім було видано ТОВ «Фармекс Груп» свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме - корпус № 4, А-ІІІ, загальною площею 4 213, 2 кв. м., що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100.

05.10.2010 Комунальним підприємством «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Бориспільської міськради 05.10.2010, було прийнято рішення про державну реєстрацію за ТОВ «Фармекс Груп» права власності на нерухоме майно, а саме - корпус № 4, А-ІІІ, загальною площею 4 213, 2 кв. м., що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100.

Таким чином, в результаті передачі зазначеного нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «Фармекс Груп» та подальшої державної реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно, від ТОВ «Євразія-Фінанс» до ТОВ «Фармекс Груп» у встановленому законом порядку перейшло право власності на це майно.

20.07.2016 між ТОВ «ФК «Здоров'я» (покупець) та ТОВ «Фармекс Груп» (продавець) було укладено договір купівлі-продажу (далі - договір), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шеренковим В.О. та зареєстрований в реєстрі за номером 747, відповідно до п. 1 якого продавець передав, а покупець прийняв у власність корпус № 4, літ. «А-ІІІ», загальною площею 4 213, 2 кв. м., що розташований за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100.

Згідно з п. 2 договору корпус № 4, літ. «А-ІІІ», загальною площею 4 213, 2 кв. м. належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Бориспільської міськради Київської області 05.10.2010, на підставі рішення виконкому Бориспільської міської ради № 1163 від 05.10.2010, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 393097, виданим реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області 09.02.2013, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1, корпус № 4, літ. «А-ІІІ», розташований на земельній ділянці площею 31 509, 00 кв. м., кадастровий номер НОМЕР_2 (землі промисловості).

Відповідно до п. 4 договору покупець одержує право власності на корпус № 4, літ. «А-ІІІ», загальною площею 4 213, 2 кв. м., за адресою: Київська область, місто Бориспіль, вулиця Шевченка, будинок 100, згідно ст. 334 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір був предметом спору у справі № 911/744/18 Господарського суду Київської області.

Відповідно до ч. ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням по справі № 911/744/18 суд відмовив ТОВ «ФК «Здоров'я» у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу ТОВ «ФК «Здоров'я» (покупець) та ТОВ «Фармекс Груп». Вказане рішення було залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2019.

Отже, ТОВ «Фармекс Груп» було законним власником (набувачем) корпусу №4, літ. «А-ІІІ», загальною площею 4 213, 2 кв. м., що розташований за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100, а оспорюване свідоцтво видане виконкомом Бориспільської міськради відповідачеві в порядку, у спосіб та в межах повноважень, що визначені законодавством.

Господарський суд Київської області у справі №911/744/18 дійшов висновку, що майно, яке є предметом договору купівлі-продажу від 20.07.2016, ТОВ «Фармекс груп» набуло у власність шляхом передачі його до статутного капіталу від попереднього власника - ТОВ «Євразія-Фінанс».

Також обставини добросовісного набуття ТОВ «Фармекс Груп» права власності на вищевказане майно встановлено, зокрема в рішенні суду по справі № 911/744/18 та на підставі ч. 4 ст 75 ГПК України не доказується повторно.

Тому доводи позивача про здійснення відповідачем самочинного будівництва не ґрунтується на доказах, наявних у матеріалах справи.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст. 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, у разі звернення до господарського суду, особа має довести відповідно до вимог ст. 74 ГПК України, що право або законний інтерес, за захистом якого звернулась ця особа, порушується, не визнається або оспорююється.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такий перелік способів захисту інтересів у Цивільному кодексі України не є вичерпним, оскільки ця стаття вміщує ще й припис про те, що «суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом». Положення ст. 20 Господарського кодексу України кореспондуються з наведеною нормою.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 902/835/17.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу.

Статтею 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Норма ст. 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, воно гарантоване та закріплене, зокрема, Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. (ч. 1, 3 ст. 319 Цивільного кодексу України).

Норма ст. 321 Цивільного кодексу України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Підстави набуття права власності визначені у ст. 328 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні зазначених приписів суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у ГПК України, який полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Конституційний Суд України у рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 визначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, оскільки правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, то право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає порушене право.

При цьому, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, а реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відтак, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Предметом оскарження в даній справі є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідачу ще у 2010 році. Водночас, яким чином указане свідоцтво порушує право скаржника, або ж зачіпає його законний інтерес, заявником не зазначено.

Також, звертаючись з первиною позовною заявою позивач визначав двох відповідачів (у тому числі третю особу 1). Після усунення недоліків, сторона звернулася з вимогою лише до відповідача, визначивши статус виконкому Бориспільської міськради - третьою особою та, не заявляючи про вчинення останнім порушення.

Отже, враховуючи приписи ст. 74, 76, 77, 79, 86 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено тієї обставини, яке саме право позивача чи охоронюваний законом інтерес порушує свідоцтво про право власності, видане відповідачу на спірне майно.

Крім того, згідно з п. 6.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 (в редакції, чинній на момент видачі спірного свідоцтва), оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності.

Тобто, за своєю правовою природою свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов'язки, тобто не є правочином. Свідоцтво видається на підтвердження існування права, на підставі, у даному випадку, рішення органу місцевого самоврядування, і такий посвідчувальний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, у даному випадку - свідоцтва, є показником, який характеризує його юридичну силу. Тобто, якщо правова підстава, у зв'язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то таке рішення не породжує в його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

Так, виконком Бориспільської міськради рішенням від 05.10.2010 посвідчив право власності відповідача на спірне майно та ухвалив оформити право власності ТОВ «Фармекс Груп» на об'єкт нерухомості та видати відповідне свідоцтво. Докази на підтвердження скасування, визнання недійсним вказаного рішення виконавчому Бориспільської міськради чи втрати ним чинності відсутні.

До того, скаржником будь-яких доказів на підтвердження порушення порядку видачі спірного свідоцтва не надано.

Посилання скаржника на можливі порушення при будівництві майна (за спірним свідоцтвом), які можна було б підтвердити лише висновком експерта є безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Будь-яких доказів на підтвердження наведених обставин, як і доказів того, що вказане майно було збудовано відповідачем самочинно, або ж з порушенням будівельних норм і правил, скаржником ні до суду першої інстанції, ні до апеляційної до матеріалів справи не надано. Більше того, матеріали справи не містять доказів того, що об'єкт нерухомості за спірним свідоцтвом перебудовувався (добудовувався, змінювався) відповідачем після отримання такого майна до статуту, оскільки площа отриманого майна повністю відповідає площі майно, яке придбало ТОВ «Євразія-Фінанс» у 2006 році (попередній власник).

Що стосується твердження скаржника про обов'язок суду призначити експертизу для встановлення відповідних обставин суд вважає за необхідне зазначити таке.

За приписами ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Однак, причини неможливості самостійно надати висновок експерта, скаржником не зазначено, підстав, які б перешкоджали надати такий висновок не наведено. Більше того, жодного клопотання про призначення відповідної експертизи ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції скаржником не заявлялося.

Нормою ст. 2 ГПК України до основних принципів (засад) господарського судочинства віднесено принцип диспозивтивності, згідно з яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 14 ГПК України).

Отже, скаржником взагалі не зазначено про неможливість самостійно отримати необхідні докази, зокрема, надати висновок експерта, що відповідно до ст. 2, 14 ГПК України свідчить про безпідставність посилань скаржника на ймовірність (на переконання скаржника) підтвердження обставини самочинного будівництва.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що предметом розгляду є оскарження свідоцтва про право власності.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

До обставин, на яких сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, належать обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування - це сукупність обставин, що їх необхідно встановити для правильного вирішення справи.

Отже, скаржник не навів те коло обставин, з якими закон (процесуальне право) пов'язують можливість проведення експертизи. Неможливість надання доказів, які б підтверджували доводи заявника, самостійно не надано. А тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість такого посилання скаржника.

Щодо посилання позивача на відсутність підстав для реєстрації за відповідачем права власності на спірне майно.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно розуміється офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Доказів порушення наведених норм права державним реєстратором, під час вчинення державної реєстрації (як і похідних вимог до нього) за відповідачем права власності щодо корпусу № 4, «А-ІІІ», загальною площею 4 213, 2 кв. м., що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Шевченка, 100, скаржником, в порядку ст. 73, 74, 76, 77, 79 ГПК України не надано. А тому правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що підстави вважати реєстрацію права відповідача такою, що не відповідає вимогам законодавства відсутні.

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що скаржником не доведено, що його права та охоронювані законом інтереси порушуються свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим виконкомом Бориспільської міськради щодо права власності відповідача на спірне майно. А тому, відповідно, позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно є необґрунтованими та правильно не задоволено судом першої інстанції.

Північний апеляційний господарський суд вважає безпідставними посилання учасників провадження на низку кримінальних проваджень та розглядів питань стосовно накладення та зняття арештів на спірне майно з огляду на те, що такі обставини не спростовують встановлених судом першої інстанції висновків, а накладення та зняття арештів на майно не входить до предмету розгляду по даній справі. Результатів розгляду (вирок, закриття кримінального провадження, тощо) учасниками провадження не надано, а тому в силу ст. 62 Конституції України, докази, які б підтверджували або ж спростовували обставини протиправних дій, відсутні.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Зважаючи на викладене, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Здоров'я».

Таким чином, керуючись ст. 2, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров'я» на рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2018 у справі №911/1657/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2018 у справі №911/1657/18 - залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров'я».

4. Матеріали справи № 911/1657/18 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 05.04.2019

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

Л.Г. Смірнова