УХВАЛА

м. Київ

10.04.2019Справа № 910/1483/19

За позовом Приватного акціонерного товариства «Сіейчес Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор»

про зобов'язання повернути майно.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Боков І.О.;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор» (далі - відповідач) про зобов'язання повернути позивачеві зерно соняшнику у кількості 2 780 тон, оціночною вартістю 30 163 000, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор» укладено Договір № 41 складського зберігання зерна, відповідно до умов якого відповідач приймає зерно для зберігання та в установлений строк зобов'язується повернути його позивачеві. В порушення умов Договору відповідач не вчинив жодних дій щодо повернення зерна соняшнику позивачу. У зв'язку з цим, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої позивач просить суд:

- накласти арешт на зерно соняшнику у кількості 2 780 тон, оціночною вартістю 30 163 000, 00 грн., що обліковується за Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна», та знаходиться у Товариства з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор»;

- передати зерно соняшнику у кількості 2 780 тон, оціночною вартістю 30 163 000, 00 грн., що обліковується за Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна», та знаходиться у Товариства з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор», на зберігання іншій особі Товариству з обмеженою відповідальністю «Ізмаїл-Трансбалктермінал», шляхом здійснення його перевезення Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна» у будь-який спосіб.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.02.2019 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна» про забезпечення позову.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.02.2019 відкрито провадження у справі № 910/1483/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, в порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України витребувані додаткові докази у справі, підготовче засідання призначено на 04.03.2019 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.03.2019 підготовче засідання відкладено на 20.03.2019 року.

04 березня 2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на зерно соняшнику у кількості 2 780 тон, оціночною вартістю 30 163 000, 00 грн., що обліковується за Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна», та знаходиться у Товариства з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.03.2019 року вищевказану заяву призначено до розгляду на 20.03.2019 року з огляду на необхідність встановлення всіх обставин, що склалися, та з'ясування обґрунтованості заяви про забезпечення позову.

18.03.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про зміну предмета позову, відповідно до змісту якої позивач просить суд зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Аліягський Елеватор» повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна» зерно соняшнику у кількості 2 780 тон, оціночною вартістю 30 163 000, 00 грн., що знаходиться за адресою: 68414, Одеська область, Арцизький район, сільрада Холмська, Нежитлова будівля, 36. В іншій частині вимоги залишити без змін.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.03.2019 розгляд заяви позивача про забезпечення позову та підготовче засідання відкладено на 10.04.2019 року.

Розглянувши у підготовчому засіданні 10.04.2019 року подану Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна» заяву про забезпечення позову суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (боржника) або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача або особи, яка звернулась з відповідними вимогами у справі про банкрутство.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу положень статті 136 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини 2 статті 136 Господарського процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

Частиною 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;

6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;

7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об'єкти інтелектуальної власності;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 4 статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Системний аналіз положень частини 1 статті 136 і 137 Господарського процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені у ч.ч. 2, 5, 6, 7 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України).

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 13, 15, 74 Господарського процесуального кодексу України (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов'язок доказування і подання доказів), господарський суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Разом з тим, статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням зазначених принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Принцип рівності перед законом і судом в процесуальному аспекті означає рівність суб'єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу незалежно від їх особистих якостей (правового статусу, майнового стану), визначення процесуального становища учасників судочинства тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим, визначення процесуального порядку розгляду справ певною процесуальною формою.

В матеріальному аспекті принцип рівності повинен розумітися так, що до всіх учасників процесу матеріальний закон має застосовуватися однаково (право є застосуванням рівного масштабу до різних осіб).

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони в процесі зобов'язані в процесуальній формі довести свою правоту за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до положень статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Обґрунтовуючи подану заяву про забезпечення позову позивач вказує на те, що існує обґрунтоване припущення, що зерно соняшнику, яке є у відповідача та належить позивачу може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Крім того, позивач зазначає, що:

- відповідач змінив юридичну адресу та директора нещодавно 25.01.2019, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ, безпосередньо перед порушенням зобов'язань щодо повернення майна позивача та уникнення будь-яких контактів з позивачем;

- за юридичною адресою відсутній відповідач, що підтверджується відеооглядом адвоката позивача;

- відсутня будь-яка відповідь на офіційний лист від 24.01.2019 про відгрузку зерна та невчинення відповідачем повернення Зерна соняшнику позивачу;

- статутний капітал Відповідача становить 5 000, 00 грн., що є набагато нижчим вартості Зерна соняшнику (30 163 000, 00 грн.) та в разі втрати майна не зможе компенсувати завдані збитки;

- на телефонні дзвінки за телефонними номерами Відповідача, вказаними в Договорі зберігання ; ), ніхто не відповідає, що може бути в будь-який час перевірено судом.

Однак, на переконання суду, вищевказані обставини самі по собі жодним чином не підтверджують наявність передбачених положеннями статті 136 Господарського процесуального кодексу України підстав для забезпечення позову.

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії інспекційного звіту № 1 від 30.01.2019 представники відповідача не допустили інспектора до проведення інспекції зерна соняшнику.

Також позивач зазначає, що 01.02.2019 року за наслідками прибуття представників останнього до елеватора - фактичного зберігання Зерна соняшнику за адресою: 68414, Одеська область, Арцизький район, Сільрада Холмська, нежитлова будівля № 36, особи, що називали себе охороною елеватора, відмовились від допуску для перевірки наявності Зерна соняшнику. За наслідками відмови складено акт про відмову від допуску від 01.02.2019 адвокатом Позивача Гупало П.М., за участі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 За наслідками відмови охорони від допуску представників позивача до зерна соняшнику було викликано наряд поліції та зафіксовано даний факт.

Однак, позивачем такого Акту до матеріалів справи надано не було.

Натомість, наявний в матеріалах справи Акт від 01.02.2019 року складений за участю інших осіб та на іншому об'єкті - а саме у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Білгород-Дністровський Елеватор» (вул. Маршала Бірюзовського, б. 16 у м. Білгород-Дністровський Одеської області).

Приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, дані про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів також не наведені, суд не вбачає підстав для задоволення даної заяви про забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладені обставини, виходячи з вимог процесуального закону, який регулює підстави забезпечення позову та заходи забезпечення позову, зокрема з вимог статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданої позивачем заяви про забезпечення позову з огляду на відсутність доказів та обґрунтованих мотивів, які б могли свідчити, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Керуючись статтями 136-140, 144, 234 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

УХВАЛИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіейчес Україна» про забезпечення позову залишити без задоволення.

2. Ухвала набирає законної сили 10.04.2019 року та може бути оскаржена в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст ухвали складено та підписано 12.04.2019 року.

Суддя М.Є. Літвінова