ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/3422/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Васильєвій Л.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом ТОВ "Фінансова компанія "Женева", м.Київ
до ТОВ "Азово-Чорноморська інвестиційна компанія", м. Харків
про визнання права кредитора та іпотекодержателя
за участю представників:

позивача - Романченко О.М., адвокат відповідно до договору № 11/02-2018 від 12.02.18р.;

відповідача - Орлов О.О., адвокат відповідно до довіреності № б/н від 210918 та свідоцтва на право зайняття адвокатської діяльністю № 2168 від 22.11.17р.;

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Фінансова компанія "Женева", м. Київ звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до ТОВ "Азово-Чорноморська інвестиційна компанія" м. Харків в якій просить суд:

- визнати за ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЖЕНЕВА" (код за ) права кредитора за Договором № 02-25К-02 на кредитну лінію від 21 січня 2008 року, укладеним між Азово-Чорноморською інвестиційною компанією у формі ТОВ (код за ) та між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ БАНК "МЕРКУРІЙ", що набуті ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЖЕНЕВА" за Договором № 173 від 05.01.2018 року про відступлення права вимоги, укладеним між ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЖЕНЕВА" та ПАТ "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА" (код за );

- визнати за ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЖЕНЕВА" (код за ) права іпотекодержателя на належні Азово - Чорноморській інвестиційній компанії у формі ТОВ (код за ) нежитлові приміщення 3-го поверху № 1-6, 8-20, в літ. А-3, загальною площею 357,3 кв. м., що знаходиться за адресою: Харківська область, місто Харків, вул. Сумська, буд. 96 (дев'яносто шість), в тому числі, але не виключно: право на державну реєстрацію речового права іпотеки та змін до нього, що виникли на підставі іпотечного договору № 16-03-09 від 21.01.08р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. за реєстровим номером 369 та набуті ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЖЕНЕВА» за Договором, посвідченим 05.01.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.Г. за р. № 1 про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 16-03-09 від 21 січня 2008 року (р. № 369), що був укладений між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЖЕНЕВА» та ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» (код за ).

Ухвалою суду від 18.12.18р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на "10" січня 2019 р. о(об) 11:00.

Ухвалою суду від 10.01.19р. відкладено підготовче засідання на "17" січня 2019 р. о 10:00 год.

17.01.19р. в підготовчому засіданні оголошено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 23 січня 2019 року о 12:00 год.

Підготовче засідання у справі №922/3422/18 яке було призначене на "23" січня 2019 р. о(об) 12:00 год. не відбулось з причин довготривалої непрацездатності (перебування на лікарняному понад 14 днів) судді Шарко Л.В.

Ухвалою суду від 28.02.19р. за клопотанням представника позивача продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів по 18.03.19р. Підготовче провадження відкласти на "04" березня 2019 р. о 14:00 год.

Ухвалою суду від 04.03.19р. закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на "26" березня 2019 р. о 14:00 год.

У зв'язку з відрядженням судді Шарко Л.В. до м. Києва судове засідання призначене на "26" березня 2019 р. о 14:00 год. не відбулося.

Ухвалою суду від 27.03.19р. повідомлено учасників процесу про те, що судове засідання у справі №922/3422/18 відбудеться "28" березня 2019 р. о 12:00 год.

Ухвалою суду від 28.03.19р., у зв'язку з неявкою представників сторін в судове засідання, повідомлено учасників процесу про те, що судове засідання у справі №922/3422/18 відкладено на "29" березня 2019 р. о 12:00 год.

В судовому засіданні 29.03.19р. оголошено протокольну ухвалу про перерву у судовому засіданні до 01 квітня 2019 року о 15:00 год.

Представник позивача в судовому засіданні 01.04.19р. підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 01.04.19р. проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні.

Враховуючи те, що норми Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

05.10.2018 АТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» відступив на користь ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» свої права вимоги до Азово-Чорноморської інвестиційної компанії у формі ТОВ за Договором № 02- 25К-02 на кредитну лінію від 21 січня 2008 року (далі - Кредитний договір) та укладеним в його забезпечення Іпотечним договором № 16-03-09 від 21.01.2008, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Зубарєвим І.Ю. за р. № 369 (далі - Іпотечний договір).

Предметом іпотеки за Іпотечним договором є належні відповідачу на праві власності нежитлові приміщення 3-го поверху № 1-6, 8-20, в літ. А-3, загальною площею 357,3 кв. м., що знаходиться за адресою: Харківська область, місто Харків, вул. Сумська, буд. 96 (дев'яносто шість) (надалі іменується - предмет іпотеки), згідно із записом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 1384825 від 21.01.2008.

На підставі договору від 05.01.2018 з р. № 1 про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 16-03-09, посвідченим 21.01.2008, приватним нотаріусом КМНО Тарасовою Ю.Г. у відповідності до ст. 24 ЗУ «Про іпотеку», ст.. ст. 26, 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», проведено державну реєстрацію змін у речовому праві іпотеки та в записі про іпотеку № 1384825 від 21.01.2008 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Держреєстр прав) замінено іпотекодержателя АТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» на ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА».

За даними інформаційної довідки з Держреєстру прав, АТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» отримало права вимоги до відповідача Іпотечним договором, укладеним в забезпечення Кредитного договору, від АТ БАНК «МЕРКУРІЙ» 07.02.2014.

Після скасування в 2014 році права власності АТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» на Предмет іпотеки, банк 29.12.2017 поновив запис, що передував скасованому запису про право власності, а саме: запис про іпотеку № 1384825 від 21.01.2008.

Таке поновлення запису про іпотеку проведено відповідно до п. 41 Постанови КМУ № 1141 «Про затвердження порядку ведення Державного реєстру речових прав та на виконання та на виконання ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2017 у справі № 820/6015/16.

Таким чином, в позовній заяві позивач вказує, що з 05.01.2018 ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» є кредитором відповідача за Кредитним договором на суму 19 188 699,17 гривень та іпотекодержателем предмета іпотеки за Іпотечним договором, про що свідчить запис в Держреєстрі прав № 1384825 від 21.01.2008.

Звертаючись з позовом до суду, позивач вказує на те, що Азово-Чорноморська інвестиційна компанія у формі ТОВ оспорює речове право іпотеки, шляхом звернення до Харківського окружного адміністративного суду з відповідним позовом, з тих підстав, що у ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» відсутній оригінал договору № 02-25К-02 на кредитну лінію від 21 січня 2008 року. Зазначає про те, що оригінал Кредитного договору був відсутній і у АТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА». Тому, як вказує позивач в позовній заяві, відповідач вважає, що забезпечене іпотекою зобов'язання відповідача не підтверджене, а державні реєстратори без оригіналу Кредитного договору не мають право проводити реєстрацію іпотеки та/або змін щодо суб'єкта права іпотеки за ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА».

Так, позивач вважає, що право іпотеки за позивачем не визнається відповідачем, а державна реєстрація переходу права до нього оспорюється в порядку адміністративного судочинства на тій підставі, що у позивача відсутній оригінал кредитного договору (а разом із ним і права кредитора) та останній не вправі здійснювати і права іпотекодержателя, які є додатковими (акцесорними) до прав кредитора за грошовим зобов'язанням.

Таким чином, позивач вважає, що між сторонами існує господарський матеріально-правовий спір про речове право, а саме щодо наявності у ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» прав кредитора за кредитним договором та пов'язаного із ним права іпотекодержателя у майново-господарських (грошових) правовідносинах з Азово-Чорноморською інвестиційною компанією у формі ТОВ.

Отже, як вказує позивач, невизнання відповідачем прав кредитора та іпотекодержателя за позивачем створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права, а оскарження відповідачем дій інших суб'єктів, що ґрунтуються на невизнаному речовому праві (а саме: оскарження правових підстав для державної реєстрації переходу до позивача речового права іпотеки) прямо загрожують реалізації позивачем набутих прав іпотекодержателя, що і стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень ст. 2 Закону України «Про судоустрій України» є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з частиною другою статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Нормою ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), положення якої кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч.2 ст. 20 ГК України одним зі способів захисту цивільного права є визнання наявності чи відсутності прав, якими можуть бути, зокрема визнання права власності чи інших речових прав на певне майно, визнання права авторства на твір науки, літератури, мистецтва чи таке інше, тобто ухваленням рішення про визнання чи відсутність права повинен вирішуватися спір по суті.

У розумінні зазначених приписів суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ст. 1 ГПК України).

До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас за змістом зазначеної статті порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

Суд зазначає, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Оскільки правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає порушене право, а матеріалами справи не підтверджено порушення позивача з боку відповідача, то відсутність порушеного права позивача також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Так, в позовній заяві, позивач посилається на те, що відповідачем не визнається та оспорюється в судовому прядку речове право іпотеки за ТОВ "Фінансова компанія "Женева", шляхом звернення Азово-Чорноморської інвестиційної компанії у формі ТОВ до Харківського окружного адміністративного суду з позовом (справа №2040/5734/18) з тих підстав, що у ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» відсутній оригінал договору № 02-25К-02 на кредитну лінію від 21 січня 2008 року, а тому, на думку відповідача, забезпечене іпотекою зобов'язання відповідача не підтверджене, а державні реєстратори без оригіналу Кредитного договору не вправі проводити реєстрацію іпотеки та/або змін щодо суб'єкта права іпотеки за ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА».

Однак, як вбачається з наданих позивачем до суду копії позовної заяви (уточненої) (а.с.№ 41-44 том 1) за позовом Азово-Чорноморської інвестиційної компанії у формі ТОВ до Державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Тарасової Юлії Георгіївни, треті особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, Публічне акціонерне товариство "Банк Золоті Ворота", Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Женева" про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії та Постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 14.03.19р., відповідачем оскаржувалось саме порушення процедури проведення реєстраційної дії, яка на думку відповідача вчинена з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки приватним нотаріусом змінено іпотекодержателя заставного майна без правових підстав.

Таким чином, звернення відповідача з позовною заявою щодо оскарження порушеного порядку проведення реєстраційної дії, яка на думку відповідача, вчинена з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки приватним нотаріусом змінено іпотекодержателя заставного майна без правових підстав, не можна вважати діями направленими на відповідачем не невизнання та оспорення речового права за ТОВ "Фінансова компанія "Женева".

Згідно з положеннями ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Стосовно посилань сторін на судову практику, а саме на постанови Верховного Суду, необхідно зазначити таке.

На відміну від даної справи, у справі №753/16636/14-ц (Постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23.05.2018), позивач заявив вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №753/16636/14-ц, не можна застосувати при розгляді цієї справи, оскільки спір не є аналогічним.

Посилаючись на постанову Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 11.04.2018 у справі №826/6071/16, позивач звертає увагу на те, що договір купівлі-продажу прав вимоги є підставою для внесення змін до обтяження (запису про іпотеку). Однак, цей висновок не свідчить про наявність правових підстав для судового захисту прав ТОВ «ФК «Женева», адже права іпотекодержателя за останнім вже зареєстровані у встановленому чинним законодавством порядку. Тому, правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №826/6071/16, судом не можуть бути застосовані при розгляді цієї справи.

Звертаючи увагу суду на постанову Верховного Суду України від 04.10.2017 №3-568гс17, позивач наголошує на тому, що саме йому належить право обирати спосіб захисту при зверненні до суду. Водночас, факт обрання певного способу захисту не звільняє позивача від обов'язку довести факт порушення чи невизнання права, за захистом якого ТОВ «ФК «Женева» звернулося до суду. Таким чином, висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 04.10.2017 №3 568гс17, не спростовують правову позицію відповідача по справі.

У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 №6-2981цс15, на яку посилається позивач, аналізуючи зміст статті 16 ЦК України та передбачені нею способи захисту цивільних прав, Верховний Суд України зазначає: «Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Спірні правовідносини сторін у справі №6-2981цс15 ґрунтуються на нормах Законів України «Про вищу освіту» та «Про підвищення престижності шахтарської праці», та у цій справі прокурор Харківської області звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості з виплати стипендії та зобов'язання відповідача в подальшому виплачувати стипендію в розмірі, передбаченому законом. Таким чином, висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 13.04.2016 №6 2981цс15, не можуть бути застосовані у даній справі, оскільки справи не є аналогічними.

Предметом дослідження Великої Палати Верховного суду у постанові від 02.10.2018 у справі №911/488/18 стала підсудність спорів про визнання протиправними рішень державного реєстратора прав. Таким чином, висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №911/488/18, не можуть бути застосовані судом при розгляді цієї справи, тому що справи не являються аналогічними.

Посилаючись на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, позивач вказує на пункт 46, згідно з яким, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Проте далі за текстом Велика Палата Верховного Суду конкретизує наведену тезу, про те, що предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Предметом позову не може бути встановлення обставини, зокрема, обов'язок оформлення документів, які виступають доказами у справі. Так, акти приймання-передачі товару підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. В цьому аспекті Велика Палата Верховного Суду підтримує висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені в ухвалі від 20 червня 2018 року, про те, що ініціювання розгляду справ про зобов'язання підписати акт приймання-передачі товару може передбачати намір позивача встановити преюдиціальні обставини (факти) для подальшого пред'явлення позову про стягнення заборгованості за поставлений товар.

Натомість позовна заява ТОВ «ФК «Женева» не містить доказів існування юридичних фактів, що призвели до порушення права, та правового обґрунтування щодо необхідності його захисту. Таким чином, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, не можна вважати такими, що підтверджують правову позицію позивача по даній справі.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що позивачем не доведено наявність порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів позивача в порядку статті 4 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відсутність підстав задоволення даного позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 129 ГПК України. Судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином судові витрати залишаються за позивачем в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; 16, 20 Цивільного кодексу України; ст.ст. 1, 2, 4, 5, 12, 13, 14, 15, 73, 74, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 256, 257, 259 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 11.04.19р.

Суддя Л.В. Шарко