РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.03.2019Справа № 910/14416/18
За позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

в особі філії «Октябрьск» Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація спеціалізованого морського порту «Октябрьск»), м. Миколаїв

до Державного агентства резерву України, м. Київ

про розірвання договору та зобов'язання вчинити дії, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Шабаровський Б.В. (адвокат згідно ордеру серії КВ №779502 від 26.03.2019);

від відповідача: Висотенко І.М. (представник за довіреністю №1363/0/4-18 від 16.05.2018).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі філії «Октябрьск» Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація спеціалізованого морського порту «Октябрьск») (надалі також - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про розірвання Договору відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №111 від 27.11.2002, укладеного з Державним агентством резерву України (надалі також -відповідач) з моменту набрання чинності рішенням суду та зобов'язання відповідача забрати зі зберігання майно, зазначене у Акті перевірки наявності та умов зберігання розброньованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 01.07.2018, яке знаходиться за адресою: 54052, м. Миколаїв, Корабельний район, вул. Айвазовського, 29/1.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у господарських відносинах між сторонами істотно змінилися обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, які не залежать від позивача. Так, відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 29.05.2018 №238 «Про безоплатну передачу майна державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з окремого балансу філії «Октябрьск» Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на баланс Державного підприємства «Стивідорна компанія «Ольвія» 26.06.2018 передано склад вантажів тривалого зберігання (ЦО), інвентарний №6732, де зберігалися матеріальні цінності мобілізаційного резерву відповідно до Договору №111 від 27.11.2002. Оскільки на балансі відповідача відсутні інші приміщення для можливості подальшого зберігання мобілізаційного резерву згідно з Договором №111 від 27.11.2002, то на підставі положень п. 652 ЦК України суд має розірвати вказаний договір та зобов'язати відповідача забрати зі зберігання майно мобілізаційного резерву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк та спосіб для усунення її недоліків.

21.11.2018 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.12.2018.

18.12.2018 відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому він зазначає, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей матеріального резерву здійснюється до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх мобілізаційного резерву, відповідно до наказу Міністерства економіки з питань європейської інтеграції України №305-дск від 11.12.2001 «Про затвердження Методичних рекомендацій про порядок формування, розміщення та виконання завдань (замовлень) з накопичення матеріальних цінностей у мобілізаційному резерві міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, Радою міністерств Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими адміністраціями, підприємствами, установами і організаціями України». У разі необґрунтованої відмови від відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву, згідно зі ст. 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», керівники відповідних суб'єктів господарської діяльності, несуть відповідальність передбачену законодавством.

В підготовчому засіданні 18.12.2018 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 05.02.2019.

02.01.2019 позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву в якій зазначено, що доводи відповідача, наведені у відзиві є простою констатацією нормативних актів, що регулюють порядок формування матеріальних цінностей мобілізаційного резерву. Відповідачем, як вказано позивачем, не приведено жодних доводів, які б стосувалися предмету спору між сторонами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2019 на підставі ст. ст. 120-121 ГПК України сторін повідомлено, що судове засідання призначене на 05.02.2019 не відбудеться у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. у відпустці, наступне засідання призначено на 26.02.2019.

В судовому засіданні 26.02.2019 судом було ухвалено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 26.03.2019.

У судовому засіданні 26.03.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, а представник відповідача проти задоволення вимог позивача заперечував та вказував на їх необґрунтованість, з підстав викладених ним у своїй заяві по суті.

В судовому засіданні 26 березня 2019 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.11.2002 року між Державним комітетом з державного матеріального резерву (правонаступником якого є Державне агентство резерву України) (далі також - комітет) та Спеціалізованим морським портом «Октябрьск» (правонаступником якого є філія «Октябрьск» Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація спеціалізованого морського порту «Октябрьск»)) (далі також - зберігач) було укладено Договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №111 (далі також - Договір), відповідно до умов п. 1.2. якого комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1.

Зберігання матеріальних цінностей державного резерву (далі - цінності) здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах зберігача. (п. 1.1. Договору).

Розділом 2 Договору передбачено, що зберігач зобов'язаний вживати заходів для належного зберігання цінностей відповідного виду. (п. 2.1. Договору.).

За невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим Договором комітет і зберігач несуть відповідальність згідно із законодавством, зокрема згідно із Законом України «Про державний матеріальний резерв», іншими актами законодавства. (розділ 6 Договору).

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей. (п. 7.3. Договору).

Додатковою угодою №1 від 14.06.2013 до Договору сторони виклали преамбулу в новій редакції зазначивши нові назви сторін у зв'язку з реорганізацією шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них відповідно до розподільчого балансу та утворення внаслідок виділу.

Наказом Міністерства інфраструктури України №238 від 29.05.2018 «Про безоплатну передачу майна державного підприємства «Адміністрація морських портів України» встановлено необхідність безоплатної передачі з окремого балансу філії «Октябрьск» Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Державному підприємству «Стивідорна компанія «Ольвія» прийняття на баланс основних засобів, інших малоцінних активів згідно з переліком, наведеним у додатку 1.

18.05.2018 позивач звернувся до відповідача з пропозицією щодо визначення нового пункту зберігання матеріальних цінностей та вчинення дій щодо вивозу майна державного матеріального резерву, реалізування матеріальних цінностей державного резерву до 01.07.2018 та у зв'язку з розбронюванням та недоцільністю подальшого зберігання - списання матеріальних цінностей з обліку.

11.06.2018 листом №1/1.15/18-1639 позивач в доповнення до вищезазначеного листа просив відповідача підписати Додаткову угоду до Договору про розірвання Договору від 27.11.2002 №111. Додатком до цього листа позивачем було прикладено Додаткову угоду б/н б/д про розірвання Договору від 27.11.2002 №111, підписану зі сторони позивача.

Відповіді на вказані листи від відповідача позивач не отримував.

Посилаючись на істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні Договору, та недосягнення сторонами згоди щодо його розірвання, позивач звернувся із позовом у цій справі про розірвання Договору відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №111 від 11.11.2002.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору.

Також згідно із ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Отже, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 ЦК України, за істотної зміни обставин (аналогічна правова позиція викладена зокрема у постановах КГС від 04.04.2018 у справі № 910/12154/16, від 17.04.2018 у справі № 927/763/17).

Відсутність хоча б однієї з умов тягне за собою відмову у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю таких позовних вимог.

Аналізуючи доведеність позивачем наявності вищенаведених умов для розірвання договору, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.ст. 42, 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Підприємництво здійснюється на власний ризик, при цьому відповідний ризик може бути зумовлений не лише суб'єктивними, тобто залежними від волі суб'єкта господарювання, чинниками, а й такими факторами (обставинами), які виникають (настають) з об'єктивних, незалежних від нього причин.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України ).

Як підтверджено матеріалами справи, предметом Договору, укладеного між сторонами є відповідальне зберігання позивачем матеріальних цінностей державного резерву на складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах позивача.

Державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання). (ст. 1 Закону України «Про державний резерв»).

Відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Відпуск матеріальних цінностей з державного резерву - реалізація чи безоплатна передача матеріальних цінностей державного резерву визначеному одержувачу (споживачу) або реалізація їх на ринку. (ст. 2 вказаного Закону).

Запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Розміщення і будівництво на території України підприємств, установ, організацій та інших об'єктів системи державного резерву здійснюються в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Підприємства, установи і організації всіх форм власності, яким встановлені мобілізаційні та інші спеціальні завдання, зобов'язані забезпечити розміщення, зберігання, своєчасне освіження, заміну, а також відпуск матеріальних цінностей із державного резерву згідно із зазначеними завданнями власними силами. (ст. 11 зазначеного Закону України).

Згідно зі статтею 12 вказаного Закону Державний резерв матеріальних цінностей є недоторканним і може використовуватися лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про державний резерв» у разі необґрунтованої відмови від відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву керівники відповідних суб'єктів господарської діяльності несуть відповідальність, передбачену законодавством.

Як підтверджується матеріалами справи, а саме Актом перевірки наявності та умов зберігання розброньованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву станом на 01.07.2018, підписаним зі сторони позивача комісією у складі заступника начальника РПІ, заступника головного диспетчера, бухгалтера та начальника РВС, на складі філії «Октябрьске» зберігаються розброньовані матеріальні цінності мобілізаційного резерву, які розброньовані за розпорядженням КМУ №609рт від 25.08.2004, №286-р від 26.07.2005, №292-3 від 02.04.2008. Усі розброньовані матеріальні цінності в наявності. У зв'язку з передачею складу вантажів тривалого зберігання місця для подальшого зберігання розброньованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву у філії немає.

Відповідно до Акта перевірки наявності та умов зберігання розброньованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву станом на 01.07.2018 встановлено перелік (найменування) матеріальних цінностей із зазначенням коду матеріальних цінностей згідно з ДКПП та кількості матеріальних цінностей, проте не визначено місця зберігання.

Позивачем наголошено на тому, що за Актом приймання передачі від 26.06.2018 останнім було передано Державному підприємству «Стивідорна компанія «Ольвія», зокрема склад вантажів тривалого зберігання (ЦО) з інвентарним №6732 із загальною площею забудови 870,70 кв.м.

Наданою до матеріалів справи довідкою за підписом головного бухгалтера філії «Октябрьске» ОСОБА_1 позивач підтверджує ту обставину, що станом на 01.10.2018 на балансі останнього відсутні приміщення (будинки, споруди) необхідні для зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву у відповідності до умов Договору.

В той же час, жодним наданим до матеріалів справи документом, позивачем не підтверджено того факту, що матеріальні цінності мобілізаційного резерву зберігались на складі вантажів тривалого зберігання (ЦО) з інвентарним №6732.

Як вже зазначалось вище, умовами Договору визначено лише загальний перелік приміщень, які можуть використовуватись для зберігання мобілізаційного резерву, проте умовами Договору не визначено, що саме таке зберігання має відбуватись на складі вантажів тривалого зберігання (ЦО) з інвентарним №6732.

Окрім того, відповідно до наданої позивачем довідки за підписом головного бухгалтера філії «Октябрьске» ОСОБА_1 є неможливим встановлення факту можливості або його відсутності щодо збереження позивачем матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за умовам Договору, оскільки така довідка не містить чіткого визначення призначення того чи іншого основного засобу, наведеного в ній.

Як вже зазначалось вище, у відповідності до п. 1.2. Договору комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1.

Таким чином, в Договорі сторони зазначили місце зберігання цінностей, проте не визначили індивідуально-визначені ознаки такого об'єкту (назва приміщення, площа, інвентаризаційний номер, тощо), в якому відбувається зберігання.

Доказом на підтвердження індивідуально-визначеного об'єкта призначеного для зберігання цінностей, у відповідності до Договору, є акт форми №1.

Судом встановлено, а сторонами не заперечено, що в матеріалах справи відсутній Акт форми №1 до Договору, відповідно до якого позивачем прийнято на відповідальне зберігання цінності за Договором із зазначенням місця такого зберігання.

Таким чином, позивачем не доведено того факту, що відповідачем було передано на відповідальне зберігання матеріальні цінності мобілізаційного резерву у складі вантажів тривалого зберігання (ЦО) з інвентарним №6732.

Щодо зазначення позивачем тих обставин, що з Довідки за підписом головного бухгалтера філії «Октябрьск» ДП «АМПУ» ОСОБА_1 вбачається, що на балансі у позивача відсутні приміщення придатні для зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за Договором, то необхідно зазначити наступне.

Однією із законних підстав формування майна бюджетною установою, визначених ст. 140 Господарського кодексу України, є майно, безоплатно отримане за рішенням суб'єкта управління. У підтвердження зазначеного у роз'ясненні від 02.04.1994 №02-5/225 (із змінами) арбітражним судам України Вищий арбітражний суд України наголосив на тому, що одним з основних критеріїв визначення законності володіння державним майном і відображення його на балансі установи є джерела фінансування (централізовані або власні кошти підприємства), передача установі у володіння майна безпосередньо власником (уповноваженим ним органом).

Підтвердження наявності або відсутності на балансі позивача необхідного для зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за Договором приміщення є формою бухгалтерського обліку, відповідно до якої визначається перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків, на балансі підприємства (організації).

В той же час, визначення придатності приміщень, які перебувають на балансі позивача, для зберігання цінностей за Договором №111 від 11.11.2002 з Довідки головного бухгалтера не вбачається за можливе, оскільки вона не містить таких відомостей, а у відповідності до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належним є доказ, на підставі якого можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Проте, фактичне викладення переліку основних засобів, що обліковуються на бухгалтерському рахунку 103 «Будинки та споруди» станом на 01.10.2018 (Довідка за підписом головного бухгалтера) не встановлює факту неможливості застосування таких приміщень для прямих потреб, передбачених умовами Договору, а лише підтверджує перелік основних засобів (будинки та споруди) без встановлення призначення такого приміщення.

Окрім того, суду не доведено чи наявні у позивача інші основні засоби, які обліковуються на бухгалтерському обліку за іншими кодами (окрім зазначеного - 103), зокрема зазначені у п. 1.1. Договору, а саме, майданчики, резервуари, підземні сховища, які у відповідності до Договору є придатними для зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Обставина зазначена позивачем, як істотна зміна обставин, якими сторони керувались при укладенні Договору, не може бути доведена судом, через відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження факту передання відповідачем на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву згідно Договору в чітко визначеному об'єкті, а саме складі вантажів тривалого зберігання (ЦО) з інвентарним №6732, який в подальшому на підставі Наказу Міністерства інфраструктури України №238 від 29.05.2018 «Про безоплатну передачу майна державного підприємства «Адміністрація морських портів України» згідно Акту приймання передачі від 26.06.2018 був переданий Державному підприємству «Стивідорна компанія «Ольвія», що призвело до відсутності на балансі позивача приміщень для подальшого зберігання цінностей за Договором.

Наявність зазначеного доказу мала підтвердити місце зберігання цінностей саме за Договором №111 від 11.11.2002.

На думку суду, при укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Позивач мав можливість в умовах Договору зазначити індивідуально-визначене місце зберігання цінностей, а тому зазначені позивачем підстави для розірвання Договору, такі як: передання складу за інвентаризаційним номером 6732 Державному підприємству «Стивідорна компанія «Ольвія» та відсутність на балансі підприємств приміщень придатних для зберігання цінностей за Договором, суд вважає необґрунтованими та недоведеними для визнання Договору недійсним та фактично не звільняє позивача від виконання ним обов'язку покладеного на нього умовами Договору.

Враховуючи вищезазначене, обставини на які посилається позивач, не є істотними в розумінні ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, у зв'язку із чим відсутні правові підстави для розірвання спірного договору за ініціативою позивача, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Судові витрати, у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сплати судового збору покласти на Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі філії «Октябрьск» Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація спеціалізованого морського порту «Октябрьск»).

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 05.04.2019 року.

Суддя С.М. Морозов