РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.03.2019Справа № 910/929/19

За позовом Публічного акціонерного товариства «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» в особі

Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» Славкіної М.А.

до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна»

про стягнення 899,13 грн.

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Мухіна Я.І.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» Славкіної М.А. звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення заборгованості зі сплати невикористаної частини страхового платежу в розмірі 899,13 грн. за Договором № УА 112790 добровільного страхування орендованого майна від 23.07.2015.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач в порушення умов Додаткової угоди № 1 від 25.08.2016 до Договору № УА 112790 добровільного страхування орендованого майна від 23.07.2015 не повернув позивачу частину страхового платежу в розмірі 899,13 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2019 позовну заяву Публічного акціонерного товариства «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» Славкіної М.А. залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви протягом п'яти днів з дня вручення даної ухвали.

06.02.2019 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків по сплаті судового збору на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 29.01.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 прийнято позовну заяву Публічного акціонерного товариства «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» Славкіної М.А. до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/929/19 та призначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання), встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та позивачу - відповіді на відзив.

В матеріалах справи наявні докази отримання позивачем та відповідачем ухвали Господарського суду міста Києва від 11.02 2019 про відкриття провадження у справі № 910/929/19.

07.03.2019 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач повідомив суд про те, що він не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. У відзиві відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

18.03.2019 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла відповідь на відповідь, зі змісту якої вбачається, що позивач не погоджується з запереченнями, відкладеними відповідачем у відзиві. Вказаною відповіддю позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

26.03.2019 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, зі змісту яких вбачається, що відповідач не погоджується з доводами позивача, викладеними у відповіді на відзив, вважає їх необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін від останніх до суду не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного то обґрунтованого судового рішення, відповідно до ст.ст. 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З'ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач, як на підставу своїх заперечень, та дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

23.07.2015 між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» (страхувальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» (страховик, відповідач) укладено Договір № УА 112790 добровільного страхування орендованого майна (далі - Договір страхування), предметом якого, відповідно до п. 4.1, є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням визначеним цим Договором майном (далі - застраховане майно), що знаходиться за адресою: м. Чортків, вул. С. Бандери, 20 (Розділ 1 Договору страхування).

Розділом 2 Договору страхування сторони погодили, що загальна страхова премія, яка одноразово сплачується страховику страхувальником, становить 2 151,54 грн., а загальна страхова сума дорівнює 448 240,00 грн. (Розділ 1 Договору страхування).

Згідно Розділу 3 строк дії Договору страхування встановлено з 00 год. 00 хв. 23.07.2015 по 24 год. 00 хв. 23.06.2018.

Пунктом 9.1 передбачено, що Договір набирає чинності з моменту внесення страхового платежу (першої його частини) та діє до повного виконання сторонами зобов'язань за цим Договором. Дія Договору припиняється за згодою сторін (п. 9.2 Договору страхування).

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 05.04.2016 № 234 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» (далі - Банк) до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 05.04.2016 № 463 про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» строком на один місяць з 05.04.2016 до 04.05.2016, та призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення повноважень тимчасового адміністратора Банку. Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21.04.2016 № 560, продовжено строки тимчасової адміністрації в Банку до 04.06.2016 включно.

Згідно рішення Правління Національного банку України від 02.06.2016 № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 03.06.2016 № 913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Банку та на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.04.2018 за № 994 було призначено Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» Славкіну Марину Анатоліївну.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.05.2018 за № 1452 продовжено строк здійснення процедури ліквідації Банка та повноваження ліквідатора Банка Славкіної Марини Анатоліївни на 2 роки по 05.06.2020 включно.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Основною метою Уповноваженої особи Фонду при здійсненні тимчасової адміністрації/ліквідації є захист прав і законних інтересів вкладників банку, забезпечення ефективної процедури ліквідації.

Згідно ч. 1 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження майна, активів та документації банку.

Частиною 3 ст. 47 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що на виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, що ліквідується, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку.

25.08.2016 між страховиком (відповідач) та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» Костенко І.І. (страхувальник, позивач) укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № УА 112790 добровільного страхування орендованого майна від 23.07.2015 (далі - Додаткова угода № 1 від 25.08.2016), згідно якої сторони дійшли згоди про припинення дії Договору страхування з 00 год. 00 хв. 24 вересня 2016 року (п. 1.1 Додаткової угоди № 1 від 25.08.2016).

Пунктом 1.2 Додаткової угоди № 1 від 25.08.2016 сторони погодили провести розрахунок розміру частини страхового платежу за період, що залишився до моменту припинення дії Договору та підлягає поверненню страховиком страхувальнику.

Так, страховик, на підставі проведеного розрахунку, був зобов'язаний повернути страхувальнику частину страхового платежу в розмірі 899,13 грн.

В позовній заяві позивач зазначив, що він взяті на себе зобов'язання за Договором страхування виконав, сплативши відповідачу страховий платіж в сумі 2 151,54 грн., про що зазначено в Додатковій угоді № 1 від 25.08.2016 та підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 31 148769 від 31.08.2015.

Натомість, відповідач свої зобов'язання щодо повернення частини страхового платежу в повному обсязі не виконав, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 899,13 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивач скористався своїм правом та направив на адресу відповідача лист № 9-1/3052 від 20.06.2018 щодо повернення невикористаного страхового платежу, відповідно до якого вимагав в семиденний строк з моменту отримання цього листа усунути порушення умов договору та повернути невикористані кошти. в якому звертався про добровільне повернення невикористаного страхового платежу.

Однак, як зазначає позивач в позовній заяві, відповідач його вимоги не виконав, відповіді не надав та у добровільному порядку не погасив існуючу заборгованість.

Враховуючи вищезазначені обставини, позивач був змушений звернутися до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача 899,13 грн. невикористаної частини страхового платежу за Договором № УА 112790 добровільного страхування орендованого майна від 23.07.2015.

Матеріали справи містять відзив на позовну заяву, поданий відповідачем 07.03.2019 через відділ діловодства суду, зі змісту якого вбачається, що відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач вважає, що в нього відсутній борг перед позивачем в сумі 899,13 грн.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (ст.ст. 76-79 ГПК України).

Згідно із ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини та наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з урахуванням такого.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між позивачем та страхувальниками Договір за своєю правовою природою є договором страхування.

Згідно ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Так позивач, на виконання умов Договору страхування здійснив оплату страхового платежу в сумі 2 151,54 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 31 148769 від 31.08.2015, засвідчена копія якого наявна в матеріалах справи.

Додатковою угодою № 1 від 25.08.2016 до Договору № УА 112790 добровільного страхування орендованого майна від 23.07.2015 сторони дійшли згоди про припинення дії Договору страхування з 00 год. 00 хв. 24 вересня 2016 року. Пунктом 1.2 Додаткової угоди № 1 від 25.08.2016 сторони погодили провести розрахунок розміру частини страхового платежу за період, що залишився до моменту припинення дії Договору та підлягає поверненню страховиком страхувальнику.

З урахуванням зазначеного на підставі розрахунку розміру частини страхового платежу за період, що залишився до припинення дії Договору, який наведений в Додатковій угоді № 1 від 25.08.2016, відповідач був зобов'язаний повернути страхувальнику частину страхового платежу в розмірі 899,13 грн.

Спір між сторонами судового процесу виник у зв'язку із тим, що відповідач, як страховик за Договором страхування, не повернув позивачеві, як страхувальнику за Договором частину страхового платежу в період, що залишився до закінчення дії договору, чим порушив права позивача, що призвело до звернення останнього до господарського суду з вимогами про стягнення з відповідача залишку невикористаної частини страхового платежу в сумі 899,13 грн.

Частиною 4 ст. 997 ЦК України та ч. 4 ст. 28 Закону України «Про страхування» визначено, що у разі дострокового припинення дії договору страхування, крім договору страхування життя, за вимогою страхувальника страховик повертає йому страхові платежі за період, що залишився до закінчення дії договору, з відрахуванням нормативних витрат на ведення справи, визначених при розрахунку страхового тарифу, фактичних виплат страхових сум та страхового відшкодування, що були здійснені за цим договором страхування. Якщо вимога страхувальника обумовлена порушенням страховиком умов договору страхування, то останній повертає страхувальнику сплачені ним страхові платежі повністю.

Оскільки 25.08.2016 сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Договору № УА 112790 добровільного страхування орендованого майна від 23.07.2015, згідно якої дійшли згоди про припинення дії Договору страхування з 00 год. 00 хв. 24.09.2016, то Договір страхування є припиненим з 24.09.2016.

Матеріали справи містять відзив на позовну заяву, поданий відповідачем 07.03.2019 через відділ діловодства суду, зі змісту якого вбачається, що відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач вважає, що в нього відсутній борг перед позивачем в сумі 899,13 грн.

В обґрунтування заперечень проти позовних вимог, викладених у відзиві, відповідач зазначив про наступне.

27.05.2015 між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» (Банк, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» (вкладник, відповідач) було укладено Генеральну угоду № 25/ДЮВ/2015 про розміщення коштів суб'єктів господарювання на депозит банку (далі - Генеральна угода), відповідно до п. 1.1 якої, вкладник розміщує, а Банк приймає грошові кошти (далі - вклад) у доларах США в сумі та на строки, обумовлені договорами, укладеними в рамках цієї Генеральної угоди, які є її невід'ємними частинами.

В свою чергу, за Договором № 01-3 від 27.05.2015 в рамках Генеральної угоди від 27 травня 2015 р. № 25/ДЮВ/2015 про розміщення коштів суб'єктів господарювання на депозит банку (далі - Договір вкладу) вкладник (відповідач) розмістив, а Банк (позивач) прийняв на рахунок вклад в сумі 51 600,00 доларів США на умовах вкладу «Звичайний».

Пунктом 6 Договору вкладу № 01-3 від 27.05.2015 передбачено, що вкладник має право на одноразове дострокове отримання коштів по вкладу, повідомивши Банк поданням листа не пізніше, ніж за 3 (три) банківських дні до дати отримання коштів.

Листом № 2181 від 05.04.2016 відповідач повідомив позивача про бажання дострокового отримання всієї суми коштів по вкладу згідно п. 6 Договору № 01-3 від 27.05.2015 в рамках Генеральної угоди від 27.05.2015 № 25/ДЮВ/2015 про розміщення коштів суб'єктів господарювання на депозит банку. Вищенаведений лист, відповідно до відтиску штампу Банку отриманий останнім того ж дня - 05.04.2016.

Таким чином, між позивачем та відповідачем, окрім Договору страхування було укладено Генеральну угоду та Договір вкладу, які так само, як і Договір № УА 112790 добровільного страхування орендованого майна від 23.07.2015 є господарськими договорами та утворюють господарські зобов'язання.

На думку відповідача, враховуючи вищенаведені вимоги щодо дострокового повернення вкладу, позивач повинен повернути відповідачу грошову суму, щонайменше в розмірі вкладу - 51 600,00 доларів США. Тобто, сума боргу позивача перед відповідачем складає 51 600,00 доларів США.

Листом від 12.12.2018 № 11413 відповідач повідомив позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог за трьома договорами страхування, зокрема, за Договором № УА 112790 від 23.07.2015 добровільного страхування орендованого майна, та зменшення боргу позивача перед відповідачем на 1 437,83 грн., що за курсом НБУ на день зарахування склало 53,04 доларів США.

Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що, оскільки борг позивача перед відповідачем в сумі 51 600,00 доларів США через невиконання зобов'язання за Генеральною угодою та Договором вкладу значно перевищує борг відповідача в сумі 899,13 грн., останній має право відмовитись від виконання зобов'язання з повернення цього боргу на підставі ч. 7 ст.193 Господарського кодексу України без будь яких правових наслідків для нього.

Крім того, у відзиві відповідач зазначає про те, що неповернення позивачем відповідачу боргу в розмірі 51 600,00 доларів США, що на день складення відзиву (04.03.2019) за курсом НБУ складає 1 384 273,20 грн., впливає на платоспроможність відповідача та можливість виконання своїх зобов'язань перед контрагентами, в тому числі перед позивачем.

Таким чином, утворення боргу позивача перед відповідачем в розмірі 1 384 273,20 грн., що, на думку відповідача, в 1540 разів перевищує суму боргу відповідача перед позивачем, впливає на його платоспроможності та є підставою для законної, обгрунтованої відмови відповідача від сплати боргу перед позивачем в розмірі 899,13 грн.

Суд не погоджується з твердженнями відповідача, викладеними у відзиві та відхиляє їх з огляду на таке.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання у разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України, передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги.

В свою чергу, згідно ч. 3 ст.203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Натомість, положеннями ст. 602 ЦК України встановлено, що не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

06.06.2016 на підставі рішення Правління Національного банку України № 46-рш від 02.06.2016 у ПАТ «КБ «Хрещатик» (позивач) було розпочато ліквідацію Банку, порядок проведення якої передбачено розділом 8 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно приписів ст.49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості, передбаченій ст. 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Таким чином, після запровадження у ПАТ «КБ «Хрещатик» тимчасової адміністрації (з метою виведення його з ринку) та переходу до процедури ліквідації Банку, задоволення вимог кредиторів відбувається в особливому, передбаченому зазначеним Законом порядку, з дотриманням принципів черговості, передбаченої ст. 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованим Фондом.

Відтак, враховуючи викладене, Банк не міг достроково повернути відповідачу кошти по вкладу, розміщеному згідно Договору № 01-3 в рамках Генеральної угоди № 25/ДЮВ/2015 про розміщення коштів суб'єктів господарювання на депозит банку від 27.05.2015, у зв'язку з обмеженнями, встановленими ст. 1074 ЦК України та п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Враховуючи норми чинного законодавства України та заборону проведення зарахування зустрічних вимог під час ліквідаційної процедури, суд відхиляє доводи, викладені відповідачем у відзиві та зазначає, що останній, як зобов'язана сторона, має виконувати взяті на себе зобов'язання за Договором № УА 112790 від 23.07.2015 добровільного страхування орендованого майна та Додатковою угодою № 1 від 25.08.2016 до нього.

Суд зазначає, що жодних належни та допустимих доказів стосовно факту сплати відповідачем на користь позивача суми страхового платежу в розмірі 899,13 грн. сторонами спору до суду не подано.

Таким чином, факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований, відтак, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості у вигляді суми страхового платежу в розмірі 899,13 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розрахунок витрат, які позивач очікує понести, у зв'язку із розглядом справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

З огляду на повне задоволення позовних вимог, судовий збір в розмірі 1 921,00 грн. покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 219, 220, 232, 233, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 29-А; ідентифікаційний код 20842474) на користь Публічного акціонерного товариства «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 8-А; ідентифікаційний код 19364259) 899,13 грн. (вісімсот дев'яносто дев'ять гривень 13 коп.) страхового платежу та 1 921,00 грн. (одну тисячу дев'ятсот двадцять одну гривню 00 коп.) судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 28.03.2019.

Суддя Гумега О.В.