СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2019 р. Справа № 922/1197/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Россолов В.В.

при секретарі судового засідання Беккер Т.М.,

за участю представників сторін:

позивача - Коваль Г.Ю. (довіреність №08-21/192/2-19 від 21.01.2019);

відповідача - Слюсарь А.М. (довіреність б/н від 27.02.2019, свідоцтво №775 від 31.03.2003);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гончаревської Світлани Василівни (вх.№370Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 02.01.2019 (суддя Аюпова Р.М., повне рішення складено 11.01.2019) у справі №922/1197/18,

за позовом Харківської міської ради, м. Харків

до Фізичної особи-підприємця Гончаревської Світлани Василівни, АДРЕСА_1,

про стягнення коштів у розмірі 3051145,34 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Харківська міська рада (позивач) звернулася до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Гончаревської Світлани Василівни, с. Високий (відповідач) згідно якої просить суд стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 3051145,34 грн.

В обґрунтування позову позивач вказує, що відповідач з 01.11.2004 та по теперішній час використовує земельну ділянку площею 0,4050 га по АДРЕСА_2 без виникнення права власності, користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст. 125, 126 ЗК України. Внаслідок використання відповідачем вищевказаної земельної ділянки без укладення договору оренди землі, територіальна громада міста Харкова в особі Харківської міської ради позбавлена можливості отримати дохід від здачі земельної ділянки в оренду, чим порушені охоронювані законом права та інтереси позивача щодо неодержаних грошових коштів у розмірі орендної плати за землю. Таким чином, відповідно до статей 1212 - 1214 ЦК України безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 3051145,34 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.01.2019 у справі №922/1197/18 (суддя Аюпова Р.М.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Гончаревської Світлани Василівни на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 3051145,34 грн., судові витрати в сумі 45767,18 грн.

Фізична особа-підприємець Гончаревська Світлана Василівна з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилась та звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 02.01.2019 та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що справа розглянута без з'ясування всіх обставин та належного дослідження поданих відповідачем доказів.

Також апелянт наголошує на неможливості застосування до спірних правовідносин статей 1212-1214 ЦК України

29.01.2019 системою автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду справи №922/1197/18 визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 у справі №922/1197/18 у зв'язку з тим, що апеляційна скарга оформлена з порушенням вимог ст. 258 Господарського процесуального кодексу, а саме: апелянтом не надано належних доказів надсилання копії апеляційної скарги позивачу та не сплачено судовий збір у встановленому законом розмірі, залишено без руху апеляційну скаргу відповідача на підставі пп. 2, 3 ч. 3 ст. 260 Господарського процесуального кодексу та надано апелянту строк для усунення встановлених при поданні апеляційної скарги недоліків протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Відповідач подав заяву про усунення недоліків (вх.№1915 від 20.02.2019) в яких просить долучити до матеріалів справи оригінал квитанції від 20.02.2019 №Н1148 на суму 66729,77 грн. та копії фіскального чеку Укрпошти та опису вкладення у цінний лист на підтвердження надсилання копії апеляційної скарги позивачу.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.02.2019 у справі №922/1197/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Гончаревської Світлани Василівни на рішення господарського суду Харківської області від 02.01.2019 у справі №922/1197/18. Встановлено строк позивачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали. Призначено справу до розгляду на 21.03.2019 на 12:00

Позивач, у встановлений ухвалою суду від 21.02.2019 строк, подав відзив на апеляційну скаргу (вх.№2212 від 27.02.2019), в якому проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, прийнятим в результаті всебічного розгляду матеріалів справи та з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Представник відповідача подав до суду клопотання (вх.№2918 від 23.03.2019) про долучення до матеріалів справи засвідчених копій договорів оренди нежитлової будівлі та копій актів здачі приймання.

Представник позивача заперечує проти долучення відповідних доказів, посилаючись на порушення відповідачем порядку їх подання, передбаченого статтею 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 9 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи.

Судом встановлено, в якості доказів надсилання копії документів позивачу, відповідачем додано до клопотання фіскальний чек Укрпошти та опис вкладення до цінного листа, датовані 20.03.2019.

З огляду на нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України 28.11.2013 № 958, позивач станом на момент судового засіданні не отримав надіслані відповідачем докази, відтак не мав змоги вчасно з ними ознайомитись.

За таких обставин, судова колегія приймає до уваги заперечення представника позивача, та відмовляє в задоволенні клопотання представника відповідача від 27.02.2019 вх.№2212 про долучення до матеріалів справи поданих доказів.

В судове засідання 21.03.2019 з'явився представник відповідача, який підтримує свою апеляційну скаргу та просить її задовольнити, та представник позивача, який заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні уповноважених представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.05.2018 № 122467188, нежитлова будівля літ. "А-1" загальною площею 17,6 кв.м. по АДРЕСА_2 з 01.11.2004 зареєстрована за Гончаревською Світланою Василівною на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2004 №764.

Згідно інформаційної довідки з єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ОСОБА_4 з 17.02.2004 зареєстрований як фізична особа - підприємець.

ФО-П ОСОБА_4 з 01.11.2004 та по теперішній час використовує земельну ділянку площею 0,4050 га по АДРЕСА_2 без виникнення права власності, користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст. 125, 126 Земельного Кодексу України.

Відповідно до вказаної інформаційної довідки, листа Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 09.02.2017 № 19-20-0.8-3-527/20-17 та листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 06.03.2017 № 1416/0/225-17 речові права відповідача на земельну ділянку по АДРЕСА_2 не зареєстровані.

Як зазначає позивач, відповідач у період з 01.04.2015 по 31.03.2018 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг у себе майно - грошові кошти.

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 02.05.2018 здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ФО-П ОСОБА_4 використовує земельну ділянку площею 0,4050 га по АДРЕСА_2 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "А-1" та стоянки з продажу автомобілі.

За його результатами складено акт обстеження земельної ділянки, визначення її меж, площі та конфігурації. Межі земельної ділянки визначені відповідно меж паркану.

Згідно наявних у справі розрахунків, розмір орендної плати нарахованої за володіння і користування цією земельною ділянкою в період з 01.04.2015 по 31.03.2018 і збереженої (заощадженої) у себе відповідачем становить 3051145,34 грн.

Правові підстави для одержання відповідачем земельної ділянки по АДРЕСА_2 безоплатно у власність або у користування відсутні. Підстави для звільнення (відстрочення, розстрочення) від сплати орендної плати і збереження (заощадження) її відповідачем також відсутні.

Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми вартості належного позивачеві майна збереженого (заощадженого) відповідачем без достатніх правових підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд вказав, що сума боргу повністю підтверджується наявними в матеріалах справи документами, у встановленому порядку не була спростована чи заперечена відповідачем.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

Як вбачається із положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об'єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Водночас за змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Судами встановлено, що відповідач правомірно володіє нежитловою будівлею, розташованою на земельній ділянці по вул. Шевченко, 117 у м. Харкові. Відповідне право щодо вказаної земельної ділянки за відповідачем не зареєстровано.

Згідно статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що платою за землю є обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідач не є ані власником ані постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб'єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (стаття 14.1.147 Податкового кодексу України).

Податковим кодексом України визначено, що оренда плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов'язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (стаття 14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України).

Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України досить широко визначає підстави виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Втім, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом пункту 4 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовується також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності. Разом з тим обов'язок набувача повернути безпідставно набуте (збережене) майно потерпілому не належить до заходів відповідальності, оскільки боржник при цьому не несе жодних майнових втрат - він зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно утримував (зберігав). На відміну від зобов'язань, які виникають із завдання шкоди, для відшкодування шкоди за пунктом 4 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України вина не має значення, оскільки важливий сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача щодо неможливості застосування до спірних правовідносин статей 1212-1214 ЦК України

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Харківської області від 22.08.2018, керуючись ст.ст. 228, 234 Господарського процесуального кодексу України, провадження у справі №922/1197/18 зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №922/3412/17 за аналогічними правовідносинами.

У зв'язку з прийняттям Великою Палатою Верховного Суду постанови від 20.11.2018 року, якою касаційну скаргу Харківської міської ради задоволено частково, справу №922/3412/17 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, ухвалою господарського суду Харківської області провадження у справі №922/1197/18 поновлено.

В наведеній постанові щодо неодержаної органом місцевого самоврядування суми орендної плати внаслідок невиконання власником нерухомого майна обов'язку з оформлення права користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій це майно розташовано викладено наступну правову позицію, якої дотримується суд апеляційної інстанції при розгляді даної справи.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 Земельного кодексу України, власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексу України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов'язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов'язаннях. Натомість для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в даній справі є стягнення з власника об'єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об'єкти розміщені.

За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов'язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Проте, з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Як зазначено вище, відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці.

При цьому, матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною.

Відтак, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

З огляду на викладене, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження №14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі №922/1008/15 (провадження №3-1271гс16), від 07 грудня 2016 року у справі №922/1009/15 (провадження №3-1348гс16), від 12 квітня 2017 року у справах №922/207/15 (провадження №3-1345гс16) і №922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, оскільки не відповідають вимогам закону.

Судом першої інстанції зазначено, що відповідач зберіг (заощадив) у себе майно - кошти, котрі у вигляді орендної плати, що нараховується за володіння і користування земельною ділянкою площею 0,4050 га по АДРЕСА_2.

Проте, судова колегія вважає помилковим висновок місцевого суду щодо користування земельною ділянкою саме площею 0,4050 га.

Розраховуючи суму безпідставно збережених коштів, позивач посилається на Акт обстеження земельної ділянки від 02.05.2018, в якому зроблено висновки стосовно площі земельної ділянки, яка згідно акту складає 0,4050 га, а також, що нежитлова будівля літ «А-1», площею 17,6 кв.м. розташована на цій земельній ділянці, яка використовується ФОП Гончаревською С.В.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що акт обстеження земельної ділянки та розрахунок збитків складено позивачем, а не комісією в складі представників районної державної адміністрації, власника земельної ділянки, представника відповідача, представників територіальних органів Держгеокадастру, Держекоінспекції, фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки, як це передбачено Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284.

Судова колегія зазначає, що Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, затверджений Постановою КМУ від 19.04.1993 №284 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин оскільки він розрахований на застосування лише у деліктних правовідносинах, та інших вичерпно визначених в його пункті 1 випадках (вилучення (викупу) та тимчасове зайняття земельних ділянок, встановлення обмежень щодо їх використання, погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведення їх у непридатний для використання стан та неодержання доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок).

В Акті обстеження зазначено, що земельна ділянка площею 0,4050 га огороджена та використовується для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-1» та стоянки з продажу автомобілів.

Вказано, що площа земельної ділянки відповідно до її меж складає 0,4050 га. Межі земельної ділянки визначені відповідно до меж паркану.

Тобто, висновки щодо користування ФОП Гончаревською С.В. земельної ділянки площею 0,4050 га зроблені тільки на підставі того, що земельна ділянка огороджена парканом.

Як зазначає представник відповідача, вказаний паркан нею не встановлювався.

До Акту обстеження земельної ділянки від 02.05.2018 в якості додатків вказано план меж фактичного користування земельною ділянкою, ситуаційна схема розміщення земельної ділянки, Фото земельної ділянки та будівель.

Так, з фото земельної ділянки вбачається, що крім будівлі, яка належить ФОП Гончаревській С.В., на спірній земельній ділянці знаходяться ще малі архітектурні форми, власники, яких невідомі.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що поряд з будівлею, що належить відповідачу, знаходяться дві малі архітектурні форми, які не належіть ФОП Гончаревській С.В.

Наявність вказаних малих архітектурних форм на спірній земельній ділянці представником позивача також не заперечується.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що позивачем не доведено, що тільки ФОП Гончаревська С.В. одноособово веде свою господарську діяльність на спірній земельній ділянці.

Крім того, судова колегія приймає до уваги, що відповідач зверталась до міської влади з проханням надати їй земельну ділянку площею 0,4107 га по вул. Шевченко, 111-117.

Рішенням Харківської міської ради №198/04 від 24.11.2004 вирішено надати позивачеві в оренду до 01.12.2029 року земельну ділянку загальною площею 0,4107 га по вул. Шевченко, 111-117.

З огляду на бездіяльність Управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради щодо укладання договору оренди, ФОП Гончаревська С.В. звернулась з адміністративним позовом до суду.

Постановою господарського суду Харківської області від 15.02.2007 по справі №АС-29/90-07 зобов'язано позивача в особі Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради підготувати, належним чином оформити та надати для підпису відповідачеві договір оренди земельної ділянки строком до 2029 року, по вул. Шевченко 111-117, Харкова.

Вказане рішення суду на даний час не виконано.

Відповідач посилається не те, що з огляду на неукладення договору оренди, вона не має змоги користуватися спірною земельною ділянкою. Зазначає, що користується земельною ділянкою, яка знаходиться безпосередньо під належним їй об'єктом нерухомості, площа забудови якого становить 29,5 кв.м згідно наданого в судовому засіданні технічного паспорту на виробничий будинок.

Згідно положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Харківською міською радою не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про те відповідач використовує земельну ділянку саме площею 0,4050 га по АДРЕСА_2.

Відтак, позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо задоволення апеляційної скарги та скасування рішення господарського суду Харківської області від 02.01.2019 у справі 922/1197/18 з прийняття нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до пп. б), в) пункту 4 частини 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України, у постанові має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Керуючись статтями 129, 269, п. 2 ч.1 ст.275, п. 2, 3 ч.1 статті 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гончаревської Світлани Василівни задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 02.01.2019 у справі 922/1197/18 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Стягнути з Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7, ідентифікаційний код 04059243) на користь Фізичної особи-підприємця Гончаревської Світлани Василівни (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, відомості про дату народження в матеріалах справи відсутні) 68650,77 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного Суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, через Східний апеляційний господарський суд або безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26.03.2019.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов