ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

25.03.2019 р. Справа № 914/1621/17

За позовом: Керівника ОСОБА_1 місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі,
позивача:ОСОБА_1 міської ради, м. Львів
до відповідача:приватного підприємства «К.Р.О.К.-7», с. Петропавлівська Борщагівка, Київської області,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:ОСОБА_2 комунальної власності Департаменту економічного розвитку ОСОБА_1 міської ради, м. Львів,

Суддя Березяк Н.Є., секретар судового засідання Кравець О.І.
За участю представників сторін:
прокурора: ОСОБА_3,
позивача: ОСОБА_4 представник,
відповідача: ОСОБА_5 адвокат,
третьої особи: ОСОБА_6 представник.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Керівника ОСОБА_1 місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради до відповідача приватного підприємства «К.Р.О.К.-7» про витребування нежитлового приміщення з чужого незаконного володіння та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.10.2017 позовні вимоги задоволено повністю. Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ПП «K.P.O.K.-7» на нежитлове приміщення у м. Львові на вул. Замкова, 9, загальною площею 175, 7 м.кв., здійснену приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_7 19.11.2016 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 17519861). Витребувано у ПП «K.P.O.K.-7» на користь територіальної громади м. Львова в особі ОСОБА_1 міської ради нежитлове приміщення на вул. Замкова, 9 у м. Львові, загальною площею 175,7 м.кв. Стягнуто з ПП «K.P.O.K.-7» на користь прокуратури Львівської області судовий збір у розмірі 3200,00 грн.

Постановою ОСОБА_1 апеляційного господарського суду від 08.08.2018 рішення Господарського суду Львівської області від 09.10.2017 скасовано та прийнято нове судове рішення. У задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 13.11.2018 у даній справі постанову ОСОБА_1 апеляційного господарського суду від 08.08.2018 та рішення Господарського суду Львівської області від 09.10.2017 скасовано повністю, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

13 грудня 2018 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 914/1621/17 передано на новий розгляд судді Березяк Н.Є.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.12.2018 справу № 914/1621/17 прийнято до провадження, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21.01.2019. В подальшому підготовче засідання відкладалось на 04.02.2019, на 11.03.2019, на 18.03.2019 на 25.03.2019 та було продовжено строк підготовчого провадження.

14 лютого 2019 року до суду від ОСОБА_1 міської ради надійшла заява про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог щодо витребування з чужого незаконного володіння ПП «К.Р.О.К.-7» на користь територіальної громади м. Львова в особі ОСОБА_1 міської ради нежитлових приміщень по вул. Замкова, 9 у м. Львові загальною площею 175,7 кв.м.

Також, 14.02.2019 ЛМР подано до суду заяву про зміну підстав позову. Дану заяву обґрунтовує тим, що 13.11.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації від 12.03.2001 № 201 та реєстраційного посвідчення ОКП ЛОР БТІ та ЕО від 14.05.2001 № 148 приватним нотаріусом ОСОБА_7 було внесено відомості про право приватної власності ПП «Фірма Грот» на нежитлове приміщення за адресою м. Львів, вул. Замкова, 9, площею 175, 7 м.кв., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 101. В подальшому, 19.11.2016 на підставі договору купівлі-продажу від 17.11.2016 № 893 право власності на майно перейшло до відповідача у справі ПП «К.Р.0.К.-7».

Так, заявник вказує, що реєстрація права власності відбулась на підставі неіснуючих документів розпорядження Галицької районної адміністрації від 12.03.2001 № 201 та реєстраційного посвідчення ОКП ЛОР БТІ та ЕО від 14.05.2001 № 148, яке зазначені органи ніколи не приймали.

Враховуючи наведене, позивач просить Скасувати запис про державну реєстрацію права власності приватного підприємства «К.Р.0.К.-7» на нежитлове приміщення у м. Львові по вул. Замкова, 9 загальною площею 175,7 кв.м, здійснену приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_7 19.11.2016р. (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 17519861) із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім того, 14.02.2019 ОСОБА_1 міською радою подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якою позивач просить Скасувати запис про державну реєстрацію права власності ПП «К.Р.0.К.-7» на нежитлове приміщення у м. Львові по вул. Замкова, 9 загальною площею 175,7 кв.м, здійснену приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_7 19.11.2016 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 17519861) із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

13 березня 2019 року прокурором подано письмові пояснення, в яких останній підтримує подані позивачем заяви про залишення позову в частині без розгляду та заяву про зміну підстав позову.

Відповідач 18.03.2019 подав до суду відзив на позов, яким заперечив проти позову та подав заперечення на подані ЛМР заяви про залишення позовних вимог в частині без розгляду і зміну підстав позову.

Також, 18.03.2019 ПП «К.Р.0.К.-7» подано заяву про залучення до участі у справі ПП «ТМ ТРІАДА» як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та заяву про призначення будівельно-технічної експертизи.

В підготовче засідання 25.03.2019 прокурор зявився, проти заявлених

В підготовче засідання 25.03.2019 представник позивача зявився, подав заяву про залишення позову без розгляду. Свою заяву обґрунтовує з посиланням на п. 5 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

В підготовче засідання 25.03.2019 адвокат відповідача зявився, подав клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Свої вимоги згідно з поданою заявою обґрунтовує відсутністю підстав для представництва, якими мають бути обґрунтовані доводи прокурора при зверненні до суду. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Касаційним господарським судом було зроблено висновок щодо такого представництва прокуратури, зокрема, у постанові від 01.11.2018 р. у справі №910/18770/17 суд зазначив таке: «Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду, як стверджує відповідач. Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного субєкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави».

У справі «Менчинська проти Росії» (№42454/02, 15.01.2009) ЄСПЛ відзначив, що сторонами цивільного провадження є позивач та відповідач, яким надаються рівні права, зокрема право на юридичну допомогу. Підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян або коли потрібно захистити інтереси держави (п.35).

Просте повторення прокуратурою правових доводів, які наводяться однією зі сторін процесу, має сенс лише в тому випадку, коли це відбувається з метою впливу на суд. У звязку з цим ЄСПЛ послався на резолюцію Парламентської асамблеї ОСОБА_8 Європи №1604 (2003) щодо ролі прокуратури в демократичному суспільстві, заснованій на верховенстві права, відповідно до якої її функції не повинні давати приводу для конфлікту інтересів або бути перепоною для окремих осіб для звернення за захистом своїх прав (п.38). У цій справі Євросуд констатував, що втручання прокурора у розгляд справи на стадії оскарження рішення завдало шкоди зовнішнім ознакам справедливого судового розгляду та принципу рівності сторін (п.39).

У справі «Корольов проти Росії, №2» (№5447/03, 1.04.2010) ЄСПЛ установив: «Прокурор вступив у справу на стадії касаційного провадження, і такий вступ зводився до простої підтримки рішення суду першої інстанції, тобто повторення правових доводів відповідачів, що мало на меті вплинути на суд. Отже, принцип процесуальної рівності, який вимагає встановлення справедливого балансу інтересів сторін, у такій справі дотримано не було».

В даному випадку доводи прокурора щодо нездійснення ОСОБА_1 міською радою захисту прав територіальної громади не підтверджені жодними належними доказами, а лише є вираженням суб'єктивної думки прокуратури. У випадку, якби мали місце обставини щодо неналежного виконання посадовими особами ЛМР свої повноважень, що призвели до порушення інтересів територіальної громади, прокуратура в межах свої повноважень мала б ініціювати притягнення таких винних посадових осіб до відповідальності передбаченої законом.

Більше того, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 міська рада активно бере участь у розгляді даної справи, подає відповідні процесуальні документи, самостійно підтримує позовні вимоги та обґрунтовує їх підставність. Прокуратура в даному випадку лише повторює та дублює лише ті доводи та підстави позову, що їх заявляє позивач.

Додаткової уваги з цього питання заслуговують дії ОСОБА_1 міської ради щодо самостійного звернення до суду по даній справі із заявами про залишення позову без розгляду в частині, зміну підстав позову та уточнення позовних вимог. Після подання цих заяв прокурором лише до наступного засідання подано письмові пояснення про те, що ним повністю підтримуються заяви ОСОБА_1 міської ради та просить їх задовольнити.

Наведене однозначно вказує на те, що участь прокуратури в даній справі зводиться до формальних дій по підтримці позивача ОСОБА_1 міської ради, а не зумовлена реальним захистом інтересів територіальної громади в умовах нездійснення такого захисту особисто органом місцевого самоврядування - ОСОБА_1 міською радою.

Враховуючи наведене, відповідач просить залишити позов прокурора без розгляду.

В підготовче засідання представник третьої особи зявився, подану заяву ЛМР про залишення позову без розгляду підтримав.

Суд заслухавши учасників справи та дослідивши подані матеріали, суд встановив наступне.

Відповідно до частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При визначенні способу захисту відповідно до наведеної норми слід ураховувати положення ч. 1 ст. 14, п. 4 ч. 3 ст. 162 ГПК України. Так, ч. 1 ст. 14 закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні (п. 4 ч. 3 ст. 162 ГПК України).

Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачено нормою матеріального права або договором.

При цьому позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може обирати між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом.

Якщо ж законом або договором не передбачено способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ГПК України).

Наведене з урахуванням положень ч. 1 ст. 2 ГПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства, у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дає змогу забезпечити реальне поновлення у порушених правах.

Отже, обираючи спосіб захисту, позивач насамперед повинен перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захисту.

Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, позивач повинен обрати саме цей спосіб.

Якщо у зазначеному випадку позивач обрав інший спосіб захисту, суд має відмовити у задоволенні позову, крім випадку, коли з урахуванням положень ч. 2 ст. 5 ГПК України дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи.

За правилами частин 3, 4 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п'ять днів до початку першого судового засідання у справі. У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.

Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв'язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Із системного аналізу наведених норм убачається, що позивач відповідно до норм чинного ГПК України наділений правом змінити предмет або підставу позову при новому розгляді справи тільки, якщо суд установить, що це необхідно для захисту прав позивача у зв'язку зі зміною фактичних обставин справи, а предмет чи підстава позову при первісному розгляді були недостатніми для такого належного захисту.

При цьому слід зважати, що чинний ГПК України спрямований на забезпечення своєчасного розгляду справ і правової визначеності, унеможливлення зловживання процесуальними правами та підвищення ефективності судочинства в цілому, для чого встановлено чіткий порядок та присічні строки вчинення процесуальних дій, чіткі стадії судового процесу, розумні обмеження, у тому числі щодо права позивача змінити предмет або підстави позову.

Саме тому всі процесуальні дії суду та учасників процесу повинні вчинятися своєчасно задля того, щоб під час підготовки справи до розгляду не залишилося невирішених питань, які можуть затримати розгляд справи по суті.

У матеріалах справи містяться заяви ОСОБА_1 міської ради від 14.02.2019 про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог щодо витребування з чужого незаконного володіння ПП «К.Р.О.К.-7» нежитлових приміщень по вул. Замкова, 9 у м. Львові загальною площею 175,7 кв.м. та від 18.03.2019 про залишення позову в цілому щодо двох заявлених вимог без розгляду.

Подані заяви ЛМР від 14.02.2019 про залишення позову в частині без розгляду, зміни підстав позову та уточнення позовних вимог, то прокурор, подавши письмові пояснення від 13.03.2019, підтримав подані позивачем заяви про залишення позову в частині без розгляду та заяву про зміну підстав позову.

Щодо поданої 25.03.2019 заяви міської ради про залишення позову в цілому, прокурор заперечив, проте обґрунтованих пояснень суду не подав.

Так, суд не може не погодитись із доводами відповідач в частині того, що участь прокуратури в даній справі зводиться до формальних дій по підтримці позивача, а не зумовлена реальним захистом інтересів територіальної громади в умовах нездійснення такого захисту особисто органом місцевого самоврядування - ОСОБА_1 міською радою.

Якщо позивач обрав спосіб захисту, передбачений законом або договором, проте він є неефективним, суд не має права відмовляти у позові з такої підстави. Якщо обраний спосіб захисту є ефективним лише у поєднанні з іншим способом захисту, суд не має права відмовляти у задоволенні позову лише з такої підстави.

Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.

Таким чином, правильне застосування зазначеної процесуальної норми не призведе до виходу за межі позовних вимог і порушення принципу диспозитивності. Для правильного визначення у рішенні суду іншого способу захисту необхідною є наявність одночасно трьох умов:

а) жоден визначений законом або договором спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу з огляду на обставини конкретної справи не забезпечує ефективного захисту або поновлення такого права, свободи, інтересу позивача;

б) позивач у позові просить суд застосувати інший конкретний спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу;

в) визначений позивачем інший спосіб захисту не суперечить закону.

Отже, проаналізувавши підстави позову заявлені прокурором у позові, а також проаналізувавши обставини справи, що виникли станом на час нового розгляду, судом встановлено, що обраний спосіб захисту є ефективним лише у поєднанні з іншим способом захисту. Більше того, ОСОБА_1 міська рада - позивач у інтересах якого звернувся прокурор для належного та ефективного захисту своїх законних прав та інтересів наділена правами самостійно вчиняє ті чи інші процесуальні дії, а тому і просить залишити позов в цілому без розгляду.

За змістом частини 3 статті 4 ГПК України, до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Статтею 53 ГПК України, визначено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Верховний Суд зауважує, що передумовою участі органів та осіб, передбачених статтею 53 ГПК України, в господарському процесі в будь-якій із п'яти форм є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб'єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

На відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов'язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень. Необхідною умовою такої участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі, тобто особи, перелічені статтею 53 ГПК України, можуть звернутися до суду із позовною заявою або беруть участь в процесі лише у випадках, чітко встановлених законом.

Так, відповідно до частин 3-5 статті 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 29 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 (станом на час звернення прокурора до суду ), прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. З метою вступу у справу прокурор може подати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд рішення Верховним Судом України, про перегляд рішення за нововиявленими обставинами або повідомити суд і взяти участь у розгляді справи, порушеної за позовом інших осіб. При цьому прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами 2 або 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, пункт 27).

Водночас є категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської ОСОБА_8 Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Ураховуючи викладене, зважаючи на роль прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Так, відповідно до абзацу 1 частини 3 та абзаців 1, 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що прокурор має право звернутися до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах держави з позовом, в якому зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або з позовом в інтересах держави, зазначивши про відсутність у відповідного органу повноважень щодо звернення до господарського суду. При цьому у будь-якому разі наявність підстав для представництва інтересів держави має бути обґрунтована прокурором у позовній заяві відповідно до приписів наведених норм.

У Рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17).

Аналіз положень частин 3-5 статті 53 ГПК України у взаємозв'язку зі змістом частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1)якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Як зазначає Верховний Суд у постанові від 19.03.2019 у справі № 925/1381/16, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі №924/1237/17).

Так, прокурор звернувшись 03.08.2017 з даним позовом до суду вказав, що підставою представництва інтересів держави є необхідність захисту інтересів ОСОБА_1 міської ради, як власника нерухомого майна.

Додатковими поясненнями від 18.03.2019 прокурор обґрунтовує підстави звернення з даним позовом, проте так і не вказує конкретних умов для свого звернення у випадку не здійснення захисту або здійснює неналежно захисту. Саме лише посилання в позовній заяві чи іншій заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону. Долучені прокурор до матеріалів справи картка про кримінальне правопорушення на 2 (двох) аркушах долучена не у повному обсязі, та з такої картки неможливо встановити крім дати, заявника та особи, що внесла відомості жодних інших відомостей.

Окрім того, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 міська рада бере активну участь у підготовці справи до розгляду, зокрема, подаючи процесуальні заяви як учасник справи позивач, для захисту своїх законних прав та інтересів, останньою із яких є заява про залишення позову в цілому без розгляду.

Як встановлено судом, ЛМР просить залишити позовну заяву без розгляду в цілому, адже подані до того заяви з процесуальних питань (залишення позову без розгляду в частині та зміна підстав позову) мали бути вирішені у підготовчому засіданні 25.03.2019, в яке позивач подав вказану заяву про залишення позову без розгляду в цілому.

Відповідно до частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає позов без розгляду, якщо: 1) позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності; 2) позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 4) позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з'явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору; 5) позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду; 6) позивач у визначений судом строк не вніс кошти для забезпечення судових витрат відповідача і відповідач подав заяву про залишення позову без розгляду; 7) сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана; 8) провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172, 173 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк; 9) дієздатна особа, в інтересах якої у встановлених законом випадках відкрито провадження у справі за заявою іншої особи, не підтримує заявлених вимог і від неї надійшла відповідна заява; 10) після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього ж суду інший позов (позови) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду; 11) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення суду іншої держави, якщо право укласти таку угоду передбачене законом або міжнародним договором України, за винятком випадків, якщо суд визнає, що така угода суперечить закону або міжнародному договору України, є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Частиною 5 статті 55 ГПК України, відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті.

Прокурором не подано заяви про розгляд справи по суті. Не обґрунтовано також, яким чином залишення позову без розгляду з ініціативи власника майна вплине на порушення його прав та інтересів, за захистом яких звернувся прокурор.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, суд, вважає за необхідне залишити позовну заяву прокурора без розгляду.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 226, 234 ГПК України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позовну заяву Керівника ОСОБА_1 місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради до приватного акціонерного товариства «К.Р.О.К.-7» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 комунальної власності Департаменту економічного розвитку ОСОБА_1 міської ради залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та підлягає оскарженню в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя Березяк Н.Є.