ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"26" березня 2019 р. Справа № 924/1114/18

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Мухи М.Є., за участю секретаря судового засідання Попика О.В. розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Хмельницька універсальна компанія" м. Хмельницький

до Хмельницької міської ради м. Хмельницький

про визнання недійсним та скасування рішення шостої сесії Хмельницької міської ради №14 від 25.09.2002р. "Про вилучення та надання земельних ділянок в постійне користування та в оренду юридичним і фізичним особам", в частині вилучення у земельний запас міста земельної ділянки площею 1,71 га, що розташована за адресою м. Хмельницький, вул. Козацька, 55

Представники сторін:

позивача: ОСОБА_1 директор з правових питань

відповідача: ОСОБА_2 довіреність № 02-14-1440 від 23.10.18р.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну чистини рішення відповідно до ст. 240 ГПК України.

Процесуальні дії по справі.

Позивач звернувся із позовом до суду про визнання недійсним та скасування рішення шостої сесії Хмельницької міської ради №14 від 25.09.2002р. "Про вилучення та надання земельних ділянок в постійне користування та в оренду юридичним та фізичним особам", в частині вилучення у запас міста земельної ділянки площею 1,71 га, що розташована за адресою м. Хмельницький, вул. Козацька, 55.

Ухвалою від 14.12.18р. відкрито провадження у справі №924/1114/18, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження із стадії підготовчого провадження, підготовче засідання призначено на 9 січня 2019 року.

05.02.2019р. у судовому засіданні постановлено ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 21.02.2019р.

11.03.2019р. ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 26.03.2019р.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

ТОВ "Хмельницька універсальна компанія" звернулось з позовом до господарського суду Хмельницької області та просить визнати недійсним та скасувати рішення шостої сесії Хмельницької міської ради №14 від 25.09.2002р. "Про вилучення та надання земельних ділянок в постійне користування та в оренду юридичним та фізичним особам", в частині вилучення у запас міста земельної ділянки площею 1,71 га, що розташована за адресою м. Хмельницький, вул. Козацька, 55. В обґрунтування позовних вимог посилається, що спірне рішення прийнято всупереч приписів земельного законодавства щодо припинення права постійного землекористувача визначеного законом, без належного обґрунтування та без згоди землекористувача, через що, з прийняттям даного рішення порушено право ТОВ "Хмельницька універсальна компанія" на користування земельною ділянкою, набуте ним на законних підставах.

Зокрема, позивач наголошує на тому, що 05 травня 1995 року ОСОБА_3 (який діяв на підставі Статуту орендного підприємства) уклав із регіональним відділенням Фонду державного майна по Хмельницькій області, договір купівлі-продажу державного майна цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Хмельницькоптторг", яке знаходиться за адресою: м. Хмельницький, вул. Козацька, 55, і складається із структурних підрозділів. Відповідно до п.1.1 Договору, майно підприємства включає в себе всі його активи й пасиви, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно згідно з актом інвентаризації, в тому числі і земельна ділянка під цілісним майновим комплексом, площею 10,5га. Покупець майнового комплексу став правонаступником його майнових прав і зобов'язань з моменту підписання Договору (п.3.3. Договору).

Наголошує на тому, що вказане правонаступництво стосувалось і державного акту на право по стійного користування землею серії І-ХМ №001507, який був виданий орендному підприємству "Хмельницькийоптторг" 14 листопада 1994 року. Організаційно-правова форма орендного підприємства "Хмельницькоптторг" була змінена на акціонерне товариство відкритого типу "Хмельницькголовпостач", а пізніше - на ТОВ "Хмельницька універсальна компанія" відповідно до витягів із Статутів Товариства, а також відмітки на договорі купівлі-продажу державного майна від 05.05.1995р.

Стверджує, що 02 лютого 2018 року Департамент архітектури, містобудування та земельних ресурсів направив на адресу ТОВ "Хмельницьк Уніком" повідомлення №214/02-01-15 про те, що 14 лютого 2018 року відбудеться засідання Комісії для визначення збитків власникам землі та землекористувачам, стосовно відшкодування збитків, заподіяних внаслідок використання Товариством земельної ділянки по вул. Козацька, 55 у м. Хмельницькому, без правовстановлюючих документів, де Комісія повідомила Товариство про те, що 25 вересня 2002 року Хмельницька міська рада прийняла рішення №14 "Про вилучення та надання земельних ділянок в постійне користування та в оренду юридичним та фізичним особам". 25 квітня 2018 року листом №1207/02-01-15 Товариство повідомили про повторне засідання Комісії та надали копію архівного витягу із рішення №14 від 25.09.2002 р. тому, на думку позивача, 25 квітня 2018 року є датою фактичного ознайомлення ТОВ "Хмельницьк Уніком" із оспорюваним рішенням №14, а отже - моментом коли Товариству стало відомо про порушення його прав в результаті його прийняття.

Позивач наголошує на тому, що товариство протягом 24-х років користується земельною ділянкою по вул. Козацька, 55 у м. Хмельницькому, сплачує земельний податок відповідно до нормативно-грошової оцінки землі, яка щороку надається ТОВ "Хмельницьк Уніком" на підставі державного акту №001507. Оскільки Товариство не зверталось до Хмельницької міської ради із клопотання про добровільну відмову від права користування земельною ділянкою, Рішення є таким, що прийняте з порушенням норм земельного законодавства.

Відповідач у відзиві на позов від 03.01.2019р. проти позову заперечує та наголошує на тому, що не можуть братися до уваги твердження позивача з приводу того, що йому про оскаржуване рішення стало відомо лише 25.04.2018р., оскільки відповідно до наявної інформації в електронній базі даних вхідних та вихідних документів зафіксоване звернення ТПП - Оптторг" від 07.06.2002 № 12-2333-02-10 та АТВТ "Хмельницькголовпостач" від 10.06.2002 вх. № 12-2356-02-10 щодо вилучення земельної ділянки по вул. Козацькій, 55.

При цьому, відповідач наголошує на тому, що як свідчить копія кадастрового плану земельної ділянки, яка міститься в інвентарній справі у зв'язку з прийняттям рішення від 25.09.2002 №14 розроблявся проект відведення даної земельної ділянки ліцензованою організацією та відповідно був погоджений головним архітектором міста 03.07.2010р., а рішенням Хмельницької міської ради від 26.02.2010 № 27 позивачу було надано в короткострокову оренду земельну ділянку площею 17619 кв.м. по вул. Козацькій, 55 під цілісний майновий комплекс терміном на 5 років, розроблявся проект відведення даної земельної ділянки. Рішенням Хмельницької міської ради від 25.06.2014 № 80 позивачу було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 14132 кв.м. по вул. Козацькій, 55 для обслуговування цілісного майнового комплексу.

Також відповідач наголошує на листуванні між керівництвом ТОВ "Хмельницька універсальна компанія", Хмельницькою міською радою та її виконавчими органами з приводу орендних відносин щодо земельної ділянки по вул. Козацькій, 55., а саме: лист від 23.05.2013 № 99 щодо затримки укладання договору оренди земельної ділянки по вул. Козацькій, 55, лист від 28.07.2014 вих. № 102 з проханням надати в оренду для обслуговування цілісного майнового комплексу земельну ділянку площею 14132 кв.м. по вул. Козацькій, 55, лист управління земельних ресурсів та земельної реформи від 26.08.2018, яким заявнику була надана відповідь.

Позивач у запереченні від 18.01.2019р. на заяву про застосування строків позовної давності зазначає, що неналежним є доказ стосовно звернень ТПП "Оптторг" та АТВТ "Хмельницькголовпостач", які зафіксовані в електронній базі даних, оскільки із зазначених даних неможливо встановити зміст поданих звернень та особу, яка таке звернення підписала. Також кадастровий план земельної ділянки виготовлений не на підставі оспорюваного рішення, є проектом можливого відведення землі в майбутньому, тому не тягне за собою наслідків правового характеру без подальшого вчинення юридично - значимих дій з боку ТОВ "Хмельницьк Уніком".

Незрозумілим, на думку позивача, є посилання на обізнаність із спірним рішенням через листи Товариства до Хмельницької міської ради, оскільки останні стосуються майбутніх договірних відносин, прохання передати додаткову землю в оренду.

У запереченні від 29.01.2019р. відповідачем зазначено, що позивач не оскаржує частину рішення, яким передано в оренду АТВТ "Хмельницькголовпостач", а саме: 1,4362 га в довгострокову оренду на 50 років та 0,3315 га в оренду на 5 років. На думку відповідача позивач вчиняв ряд дій, які за своєю послідовністю та пов'язаністю свідчать про його обізнаність щодо наявності рішення Хмельницької міської ради з приводу вилучення в орендного підприємства "Хмельницький оптторг" земельної ділянки, крім цього, всі подальші дії були направлені на оформлення права оренди земельної ділянки по вул. Козацькій, 55.

У відповіді від 05.02.2019р. позивач наголошує на тому, що у позовній заяві Позивач чітко зазначив підставу недійсності спірного рішення - прийняття його з порушенням норм земельного законодавства, а саме ст. 141 ЗК України. При цьому сам Відповідач у поданому відзиві не вказує підставу прийняття спірного рішення, та не надає документи, які б підтвердили законність його прийняття.

Факт необізнаності ТОВ "Хмельницьк Уніком" із оспорюваним рішенням підтверджується тим, що вручено його було Товариству лише в квітні 2018 року, а із документів наданих Відповідачем жодний не спростовує цієї обставини.

У запереченні від 11.03.2019р. позивачем зазначено, що ТОВ "Хмельницьк Уніком" у позовній заяві оскаржує повністю весь пункт рішення, що стосується вилучення земельної ділянки у ОП "Хмельницький оптторг", а отже, і подальшу передачу в оренду теж. Стверджує, що подані міською радою реєстри не є свідченням вчинення послідовних дій на оформлення позивачем земельної ділянки в оренду, оскільки із поданих реєстрів немож ливо встановити ні суть листів, ні їх підписанта, так і взагалі факт їх існування. Також наголошує на тому, що товариство користувалось земельною ділянкою в передбачений законом спосіб, сплачувало належні платежі.

Представник позивача у судовому засіданні наполягає на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позові та письмових поясненнях.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до державного акту на право постійного користування землею № 129 серії І-ХМ № 001507 14 листопада 1994 року орендному підприємству "Хмельницькийоптторг" на праві постійного користування передано земельну ділянку площею 1.71 га, що розташована за адресою: м. Хмельницький, вул. Козача, 55.

05 травня 1995 року між ОСОБА_3, який діяв на підставі Статуту орендного підприємства та регіональним відділенням Фонду державного майна по Хмельницькій області було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу державного майна цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Хмельницькоптторг", яке знаходиться за адресою: м. Хмельницький, вул. Козацька, 55, і складається із структурних підрозділів. Відповідно до п.1.1 Договору, майно підприємства включає в себе всі його активи й пасиви, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно згідно з актом інвентаризації, в тому числі земельна ділянка площею 10,5га. Покупець майнового комплексу стає правонаступником його майнових прав і зобов'я зань з моменту підписання Договору (п.3.3. Договору).

Відповідно до ст. 23 Земельного кодексу України (чинного на час укладення договору) в редакції статті, яка діяла на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу унормовано, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Разом з цим, згідно умов договору купівлі-продажу від 05.05.1995р. земельна ділянка, під цілісним майновим комплексом позивачу не відчужувалась.

Згідно із Статутами Товариства організаційно-правова форма орендного підприємства "Хмельницькоптторг" була змінена на акціонерне товариство відкритого типу "Хмельницькголовпостач" (затверджено конференцією організації орендарів підприємства від 28.01.1994р.), а пізніше - на товариство з обмеженою відповідальністю "Хмельницька універсальна компанія" (протокол загальних зборів учасників від 04.07.2018р., реєстраційна дія 56).

Рішенням шостої сесії Хмельницької міської ради №14 від 25 вересня 2002 року "Про вилучення та надання земельних ділянок в постійне користування та в оренду юридичним та фізичним особам" вирішено вилучити в земельний запас міста земельні ділянки та надати їх в постійне користування та в оренду юридичним та фізичним особам згідно додатку - вилучено у орендного підприємства "Хмельницький оптторг" () в земельний запас міста земельну ділянку площею 1,71га, що розташована за адресою: м. Хмельницький, вул. Козацька, 55 та надано акціонерному товариству відкритого типу "Хмельницькголовпостач" () земельну ділянку в довгострокову оренду на 50 років площею 1,4362га та земельну ділянку в короткострокову оренду на 5 років площею 0,3315 га.

Відповідно до витягу з рішення тридцять третьої сесії Хмельницької міської Ради від 26.02.2010 р. №27 "Про продовження строку дії дозволу на розробку проектів землеустрою, затвердження проектів відведення земельних ділянок та передачу земельних ділянок в постійне користування, в короткострокову оренду, встановлення договір оренди земельних ділянок за технічною документацією юридичним особам, суб'єктам підприємницької діяльності, громадянам та внесення змін до рішень сесії", розглянувши пропозиції виконавчого комітету, постійної комісії з питань містобудування, земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища міська рада вирішила пунктом 5 затвердити проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передати земельні ділянки в короткострокову оренду юридичним особам, суб'єктам підприємницької діяльності, громадянам згідно з додатком 3 - товариству з обмеженою відповідальністю "Хмельницька універсальна компанія" (Хмельницька обл., Хмельницький р-н, ст. Богданівці ідент. код 01883177), під цілісний майновий комплекс (рішення 17-ої сесії міської ради від 02.04.2008р. № 36) , категорія земель - землі промисловості площею 17619 кв.м строком на 5 років.

Відповідно до витягу з рішення від 25.06.2014 №80 39 сесії Хмельницької міської ради "Про припинення права користування земельною ділянкою та надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок юридичним особам, громадянам в оренду, постійне користування, власність та втрату чинності пунктів рішень сесії міської ради", розглянувши пропозиції постійної комісії з питань містобудування, земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища, керуючись Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", міська рада вирішила пунктом 2 надати юридичним особам, громадянам дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду згідно з додатком 2 - товариству з обмеженою відповідальністю "Хмельницька універсальна компанія" (для обслуговування цілісного майнового комплексу (висновок від 27.05.2014р. №905/02-01-23, дублікат договору купівлі-продажу від 05.05.1995р. р/н І-2080), категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення) площею 14132 м2.

02 лютого 2018 року Департамент архітектури, містобудування та земельних ресурсів направив на адресу ТОВ "Хмельницьк Уніком" повідомлення №214/02-01-15 про те, що рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 26.07.2012р. № 657 створено Комісію для визначення збитків власникам землі та землекористувачам та 14 лютого 2018 року відбудеться засідання Комісії для визначення збитків власникам землі та землекористувачам стосовно відшкодування збитків, заподіяних внаслідок використання Товариством земельної ділянки по вул. Козацька, 55 у м. Хмельницькому, без правовстановлюючих документів.

Відповідно до листа від 14.02.2018р. позивач повідомив в.о. директора Управління земельних ресурсів та земельної реформи про те, що ТОВ "Хмельницька універсальна компанія" користується земельною ділянкою по вул. Козацька, 55 у м. Хмельницькому на законних підставах із наявністю правовстановлюючих документів, а саме: державного акту на право постійного користування землею серії І-ХМ №001507, а тому жодні збитки з боку товариства не могли бути завдані.

26 лютого 2018 року товариство направило до архівного відділу Хмельницької міської ради клопотання про надання ТОВ "Хмельницьк Уніком" копії всіх матеріалів на підставі яких готувалось та приймалось рішення 6-ї сесії Хмельницької міської ради від 25.09.2002р. №14.

Архівний відділ Хмельницької міської ради повідомив позивача листом від 19.03.2018р. про те, що надати замовлені документи не мають можливості, оскільки в додатках запитуваного рішення міститься конфіденційна інформація, яка стосу ється юридичних та фізичних осіб м. Хмельницького.

25 квітня 2018 року листом №1207/02-01-15 Департамент архітектури, містобудування та земельних ресурсів направив на адресу ТОВ "Хмельницьк Уніком" повідомлення про повторне засі дання Комісії та надав копію архівного витягу із рішення №14 від 25.09.2002 р.

Відповідно до листа від 07.05.2018р. позивач повторно повідомив в.о. начальника Управління земельних ресурсів та земельної реформи про те, що ТОВ "Хмельницька універсальна компанія" користується земельною ділянкою по вул. Козацька, 55 у м. Хмельницькому на законних підставах із наявністю правовстановлюючих документів, а саме: державного акту на право постійного користування землею серії І-ХМ №001507, а тому жодні збитки з боку Товариства не могли бути завдані.

Позивач просить визнати недійсним та скасування рішення відповідача в частині вилучення у запас міста земельної ділянки площею 1,71 га, що розташована за адресою м. Хмельницький, вул. Козацька, 55, оскільки спірне рішення прийнято всупереч приписів чинного земельного законодавства щодо припинення права постійного землекористування, без належного обґрунтування та без згоди землекористувача.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зазначені положення Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст.20 Господарського кодексу України.

ОСОБА_4 Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 р. у справі № 923/466/17 зазначила, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.

ОСОБА_4 Верховного Суду у постанові від 22.08.2018 по справі № 925/1265/16 дійшла висновку, що під способами захисту суб'єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено в частині третій статті 152 ЗК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою статті 152 ЗК України, або ж іншим способом, який передбачено законом.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Конституційний Суд України в Рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні - це акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Отже, у разі прийняття органом місцевого самоврядування рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної або господарської юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

При цьому, на думку суду, скасування такого акта породжує наслідки для користувача земельної ділянки, оскільки у такої особи, хоч і виникло право постійного користування земельною ділянкою, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах, оскільки (як вбачається з матеріалів справи) рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради створено Комісію для визначення збитків власникам землі та землекористувачам стосовно відшкодування збитків, заподіяних внаслідок використання Товариством земельної ділянки по вул. Козацька, 55 у м. Хмельницькому, без правовстановлюючих документів. Відтак обраний спосіб захисту порушеного права (оскарження рішення органу місцевого самоврядування про розпорядження земельною ділянкою) забезпечить його реальний захист. Аналогічну правову позицію висловлено в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 2а-2885/12/1470, ОСОБА_4 Верховного Суду від 22.08.2018р. по справі № 806/945/17.

За приписами статті 2 Земельного кодексу України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб'єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об'єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них.

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 123, 116 Земельного кодексу України (в редакції статті, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України (в редакції статті, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Право постійного користування земельною ділянкою є різновидом права користування землею. Це право полягає у володінні та користуванні земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.09.2005 р. №5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками (№1-17/2005) вказав, що право постійного землекористування є безстроковим (на відміну від права оренди) та може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством; права та обов'язки постійних землекористувачів визначені земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (не можуть бути звужені); постійні землекористувачі сплачують податок на землю, розмір якого визначається відповідно до законодавства (на відміну від договірного характеру орендної плати); земельні ділянки передаються у постійне користування в порядку відведення безоплатно з наступним посвідченням цього права шляхом видачі державного акта; оплаті підлягає лише виготовлення технічної документації на земельну ділянку. Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою полягає у безстроковому володінні та користуванні земельною ділянкою державної або комунальної власності, без встановлення строку користування, яке може набувати лише обмежене коло осіб.

При цьому, п 3.3. договору від 05 травня 1995 року передбачено, що покупець майнового комплексу стає правонаступником його майнових прав і зобов'я зань з моменту підписання Договору. В подальшому, згідно із Статутами Товариства організаційно-правова форма орендного підприємства "Хмельницькоптторг" була змінена на акціонерне товариство відкритого типу "Хмельницькголовпостач" (затверджено конференцією організації орендарів підприємства від 28.01.1994р.), а пізніше - на товариство з обмеженою відповідальністю "Хмельницька універсальна компанія" (протокол загальних зборів учасників від 04.07.2018р., реєстраційна дія 56).

Також варто зазначити, що у разі реорганізації юридичної особи до правонаступника переходить майно, права та обовязки юридичної особи, що припинилася. Такого висновку Верховний Суд України дійшов у Постанові від 21.02.2011 р. у справі №21-3а11.

Судом береться до уваги, що в установчому документі юридичної особи - акціонерного товариства відкритого типу "Хмельницькголовпостач" є пряма вказівка на те, що останнє створюється на базі ОП "Хмельницькоптторг", після його викупу, а засновником АТ "Хмельницькголовпостач" є орендний колектив ОП "Хмельницькоптторг", така юридична особа, має однаковий код ЄДРПОУ, майно, юридичну адресу, що і попередня юридична особа - ОП "Хмельницькоптторг".

Відповідно, що стосується ОП "Хмельницькоптторг" як юридичної особи, яка реорганізувалася шляхом перетворення в період чинності ЦК 1963 р. (тобто до 01.01.2004 р.), то судом відзначається, що відповідно до ст. 37 ЦК 1963 р. юридична особа може припинитися шляхом ліквідації або реорганізації. У свою чергу, реорганізація включає винятково злиття, поділ або приєднання. Таким чином, перетворення юридичної особи не вважається її припиненням.

Відповідно в установчому документі новоутвореної юридичної особи - товариство з обмеженою відповідальністю "Хмельницька універсальна компанія" є пряма вказівка на те, що останнє є правонаступником всіх прав та обовязків АТ "Хмельницькголовпостач", новоутворена юридична особа має однаковий код ЄДРПОУ, майно, юридичну адресу, що і юридична особа, яка припинилася.

Статтею 141 Земельного кодексу України (в редакції статті, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) визначений перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, а саме: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації (ст. 142 ЗК України).

Матеріали справи не містять доказів відмови позивача як землекористувача від земельної ділянки та оформлення такої відмови в порядку передбаченому вищезазначеною статтею, як не надано доказів здійснення державної реєстрації на частину спірної ділянки іншими особами, після укладання договору купівлі-продажу на цілісний майновий комплекс.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (ст. 152 Земельного кодексу України). Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ОСОБА_4 Верховного Суду від 06.02.2019р. 145/797/15 ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас у ст.3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Цей принцип знайшов своє відображення й у ст.74 Закону № 280/97-ВР, згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ОСОБА_4 Верховного Суду від 20.09.2018р. по справі № 521/17710/15-а.

Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Статтею 26 вищевказаного Закону встановлено, що виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин (п. 34 ч. 1 ст. 26).

Згідно ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як вбачається із державного акту на право постійного користування землею № 129 серії І-ХМ № 001507 14 листопада 1994 року орендному підприємству "Хмельницькийоптторг" на праві по стійного користування передано земельну ділянку площею 1.71 га, що розташована за адресою: м. Хмельницький, вул. Козача, 55.

В подальшому, рішенням шостої сесії Хмельницької міської ради №14 від 25 вересня 2002 року "Про вилучення та надання земельних ділянок в постійне користування та в оренду юридичним та фізичним особам" вирішено вилучити в земельний запас міста земельні ділянки та надати їх в постійне користування та в оренду юридичним та фізичним особам згідно додатку - вилучено у орендного підприємства "Хмельницький оптторг" () в земельний запас міста земельну ділянку площею 1,71га, що розташована за адресою: м. Хмельницький, вул. Козацька, 55 та надано акціонерному товариству відкритого типу "Хмельницькголовпостач" () земельну ділянку в довгострокову оренду на 50 років площею 1,4362га та земельну ділянку в короткострокову оренду на 5 років площею 0,3315 га.

Таким чином, під час прийняття рішення Хмельницької міської ради від №14 від 25 вересня 2002 року, земельна ділянка за адресою: м. Хмельницький, вул. Козацька, 55 перебувала на праві постійного користування акціонерного товариства відкритого типу "Хмельницькголовпостач".

Враховуючи вищенаведене Хмельницька міська рада не мала правових підстав на розпорядження відповідною земельною ділянкою шляхом її вилучення у орендного підприємства "Хмельницький оптторг" в земельний запас міста площею 1,71га, та надання АТ відкритого типу "Хмельницькголовпостач" земельної ділянки в довгострокову оренду на 50 років площею 1,4362га та земельної ділянки в короткострокову оренду на 5 років площею 0,3315 га. Відтак, спірне рішення Хмельницької міської ради №14 від 25 вересня 2002 року "Про вилучення та надання земельних ділянок в постійне користування та в оренду юридичним та фізичним особам" , в зазначеній частині, прийняте з порушенням вимог чинного законодавства.

Також судом звертається увага на те, що відповідачем не надано допустимих, належних та достовірних доказів існування підстав прийняття оскаржуваного рішення. Натомість представником лише зазначено у судовому засіданні про те, що документи, на підставі яких приймалось оскаржуване рішення у відповідача відсутні.

Судом також критично оцінюються доводи відповідача (у запереченні від 29.01.2019р.) про те, що позивач не оскаржує частину рішення, яким передано в оренду АТВТ "Хмельницькголовпостач", а саме: 1,4362 га в довгострокову оренду на 50 років та 0,3315 га в оренду на 5 років. Адже, позивач обрав спосіб захисту та звернувся до суду з позовом про визнання недійсним та скасування рішення шостої сесії Хмельницької міської ради №14 від 25.09.2002р. "Про вилучення та надання земельних ділянок в постійне користування та в оренду юридичним та фізичним особам", в частині вилучення у запас міста земельної ділянки площею 1,71 га, що розташована за адресою м. Хмельницький, вул. Козацька, 55.

Предметом даного позову є визнання недійсним та скасування рішення Хмельницької міської ради, а підставою даного позову, на думку позивача, є наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання такого рішення недійсними. Отже, предметом доказування у даній справі є наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування на момент їх прийняття та в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюване рішення.

При цьому, право постійного користування земельною ділянкою (рішення Конституційний Суд України від 22.09.2005 р. №5-рп/2005 (№1-17/2005) відповідно до державного акту від 14.11.1994р. полягає у володінні та користуванні земельною ділянкою, яка перебуває у комунальній власності, без встановлення строку тобто є безстроковим (на відміну від права оренди передбаченого рішенням Хмельницької міської ради №14 від 25.09.2002р.) та може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством; права та обов'язки позивача як постійного землекористувача визначаються земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (тобто не можуть бути звужені рішенням Хмельницької міської ради №14 від 25.09.2002р.). Тому користування та володіння позивачем земельною ділянкою по вул. Козацька, 55 у м. Хмельницькому на підставі державного акту від 14.11.1994р. не може розглядатись судом як тотожне користування та володіння земельною ділянкою по вул. Козацька, 55 у м. Хмельницькому позивачем на підставі рішення Хмельницької міської ради №14 від 25.09.2002р. (яким надано земельну ділянку в довгострокову оренду на 50 років площею 1,4362га та земельну ділянку в короткострокову оренду на 5 років площею 0,3315 га.).

Інші доводи відповідача також не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачем безпідставно, без дозволу постійного користувача було вилучено земельну ділянку, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо письмової позиції відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, судом враховується, що відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Так, в розумінні статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов'язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права. Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права (аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 13.02.2018 року у справі №910/9452/17).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252 - 255 ЦК.

За змістом вказаних норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права особи, яке полягає в можливості оскаржити рішення органу місцевого самоврядування у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина пята статті 267 ЦК України).

Положеннями ст.268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється. Зокрема у п.4 ч.1 цієї статті в редакції, яка діяла до 15.01.2012 р., зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Відповідно до п. 5 р. ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 20.12.2011 р. №4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 15.01.2012 р., особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Така позиція висловлювалася ОСОБА_4 Палатою Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 р. у справі №359/2421/15-ц.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень статей 256, 267 Цивільного кодексу України можливість захисту в судовому порядку цивільного права обмежена позовною давністю, яка застосовується судом лише за заявою сторони у спорі та саме з урахуванням причин пропущення позовної давності. На думку суду, недоречним є посилання відповідача (у письмових поясненнях) на інформацію в електронній базі даних вхідних та вихідних документів (де зафіксоване звернення ТПП "Оптторг" від 07.06.2002 №12-2333-02-10 та АТВТ "Хмельницькголовпостач" від 10.06.2002 зх. № 12-2356-02-10 щодо вилучення земельної ділянки по вул. Козацькій, 55). Адже в разі наявності в матеріалах справи доказів, що свідчать про обставини, які з об'єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вони мають бути належно оцінені та враховані судом.

На думку суду, неналежним є доказ стосовно звернень ТПП "Оптторг" та АТВТ "Хмельницькголовпостач" (які зафіксовані в електронній базі даних), оскільки із останніх неможливо встановити зміст поданих звернень та особу, яка таке звернення підписала. Також кадастровий план земельної ділянки виготовлений не на підставі оспорюваного рішення, є проектом можливого відведення землі в майбутньому, тому не тягне за собою наслідків правового характеру без подальшого вчинення юридично - значимих дій з боку ТОВ "Хмельницьк Уніком".

Недоречним є також посилання відповідача на обізнаність із спірним рішенням через листи позивача до Хмельницької міської ради, оскільки останні стосуються майбутніх договірних відносин та прохання передати додаткову землю в оренду.

При цьому, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Відповідачем заявлено про сплив позовної давності і господарським судом встановлено, що право та охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушені, однак строк позовної давності сплив.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

За змістом п. 2.2 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів" позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, ; 6-2376цс16 від 19.04.2017 р.).

На підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем зазначено, що факт необізнаності ТОВ "Хмельницьк Уніком" із оспорюваним рішенням підтверджується тим, що вручено його було товариству лише в квітні 2018 року, а із документів наданих Відповідачем жодний не спростовує цієї обставини. Саме тому позивач не мав правових підстав звертатись із позовом до суду. Позивач також наголошує на тому, що товариство протягом 24-х років користується земельною ділянкою по вул. Козацька, 55 у м. Хмельницькому, сплачує земельний податок відповідно до нормативно-грошової оцінки землі, яка щороку надається ТОВ "Хмельницьк Уніком" на підставі державного акту №001507.

Таким чином, на думку позивача, причина, пропуску строку позовної давності пов'язана з об'єктивними обставинами, які не залежали від волі ТОВ "Хмельницька універсальна компанія" (необізнаність із оспорюваним рішенням внаслідок не надіслання його відповідачем), що виключало можливість реалізації та захисту своїх прав. Ця ж обставина, як наголошує позивач, свідчить про те, що строк позовної давності пропущено не внаслідок бездіяльності позивача.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі Відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Поважність причини пропуску звернення до суду покладається на позивача. Тобто позивач повинен довести той факт, що він не міг знати про порушення своїх прав, що випливає з загального правила про обовязковість доказування обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Виходячи з цього, недостатньо довести факт порушеного права про існування якого позивач не знав і саме з цього приводу не звернувся за захистом до суду. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг знати про порушення свого права.

Застосування термінів позовної давності має на меті забезпечення юридичної визначеності та запобігання несправедливості (аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України 16.11.2016 під час розгляду справи №6-2469цс16).

Отже під час вирішення справи суди повинні надати оцінку доводам сторін та встановити: чи мав позивач обєктивну можливість дізнатися про порушення свого права до спливу строку для звернення за захистом до суду і чи можливо було при цьому встановити наявність підстав для визнання незаконними дії відповідача з огляду на презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав у разі не доведення протилежного. Порівняльний аналіз термінів "дізнався" і "міг дізнатися", що містяться в статті 261 Цивільному кодексі України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення лише факту, із-за якого позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захист до суду, недостатньо.

Дослідивши та надавши правову оцінки вказаним позивачем обставинам та, відповідно, наведеним у письмовій позиції обґрунтування позивача щодо поважності причин пропуску позовної давності, суд погоджується із доводами позивача та вважає їх прийнятними.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав

Заст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Щодо тверджень відповідача (у відзиві на позов від 03.01.2019р.) про те, що позивач з 2002 року був обізнаний із оскаржуваним рішенням та відповідно початок перебігу позовної давності починається саме з цього часу судом відзначається наступне.

Статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР (чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності згаданим Кодексом.

Статтею 268 ЦК України в редакції, чинній з 01.01.2004р.) було унормовано, що позовна давність не поширюється (п. 4) на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним

правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Тобто, у пункті 4 частини першої цієї статті в редакції, яка діяла до 15 січня 2012 року, зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Відповідно до пункту 5 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 20 грудня 2011 року N 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" (Закон N 4176-VI) протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом (Закон N 4176-VI), тобто з 15 січня 2012 року, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Таким чином, навіть за умови обізнаності позивача із оскаржуваним рішенням початок перебігу строку позовної давності не може відраховуватись із 2002 року.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес» АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов'язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов'язані із протиправною поведінкою самого набувача майна. У даній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається невідповідність заходу втручання держави в право володіння та користування земельною ділянкою позивачем критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Така позиція висловлювалася ОСОБА_4 Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2018р. по справі № 372/2180/15-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Таким чином, встановивши фактичні обставини, за яких позивач своєчасно не реалізував своє право на звернення до суду з даним позовом, і надавши їм належну оцінку позивач з обєктивних причин не звернувся до суду з позовом у межах строку, визначеного статтею 256 Цивільного кодексу України, позивач не мав змоги подати до суду вказану позовну заяву.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Згідно ст. ст. 73, 76-79 Господарського кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому, частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

При цьому судом взято до уваги приписи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчиненої в Римі 04.11.1950р., ратифікованої Україною 17.07.1997р. (набрала чинності для України 11.09.1997р.), якими гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків, зокрема, цивільного характеру. Одночасно, реалізація "права на суд", передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого, згідно із ст.32 Конвенції, поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Буланов та Купчик проти України" заяви №№ 7714/06, 23654/08 від 09.12.2010р., "Чуйкіна проти України" № 28924/04 від 13.01.2011р.).

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне визнати недійсним рішення шостої сесії Хмельницької міської ради №14 від 25.09.2002р. "Про вилучення та надання земельних ділянок в постійне користування та в оренду юридичним та фізичним особам", в частині вилучення у запас міста земельної ділянки площею 1,71 га, що розташована за адресою м. Хмельницький, вул. Козацька, 55.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Так, суд зауважує, що вимоги щодо визнання недійсним рішення Хмельницької міської ради №14 від 25.09.2002р. та його скасування є фактично тотожніми, як наслідок, визнання недійсним рішення Хмельницької міської ради №14 від 25.09.2002р. в даному випадку не є виходом за межі позовних вимог.

У зв'язку із задоволенням позову витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 232, 233, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "Хмельницька універсальна компанія" м. Хмельницький до Хмельницької міської ради м. Хмельницький про визнання недійсним та скасування рішення шостої сесії Хмельницької міської ради №14 від 25.09.2002р. "Про вилучення та надання земельних ділянок в постійне користування та в оренду юридичним і фізичним особам", в частині вилучення у земельний запас міста земельної ділянки площею 1,71 га, що розташована за адресою м. Хмельницький, вул. Козацька, 55 задовольнити.

Визнати недійним рішення шостої сесії Хмельницької міської ради №14 від 25.09.2002р. "Про вилучення та надання земельних ділянок в постійне користування та в оренду юридичним і фізичним особам", в частині вилучення у земельний запас міста земельної ділянки площею 1,71 га, що розташована за адресою м. Хмельницький, вул. Козацька, 55.

Стягнути з Хмельницької міської ради (вул. Гагаріна, 3, м. Хмельницький, 29000, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Хмельницька універсальна компанія" (31345, Хмельницька область, Хмельницький район, селище Богданівні, ) суму судового збору у розмірі 1762,00 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят дві гривні 00 коп.) грн.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення. Порядок подання апеляційної скарги визначений ст. 257 ГПК України та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено 01.04.2019р.

Суддя М.Є. Муха

Віддруковано 3 примірники: 1 - до справи, 2 - позивачу (вул. Гагаріна, 5, м. Хмельницький, 29000), 3 - відповідачу (вул. Гагаріна, 3, м. Хмельницький, 29000). Всім з повідомленням про вручення.