ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2019 р. Справа№ 922/2208/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Чорногуза М.Г.

Чорної Л.В.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2018 (повне рішення складено 19.11.2018)

у справі №922/2208/18 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції

до Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області (відповідач 1)

та до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (відповідач 2)

про стягнення 19136,18 грн.,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції звернулось у Господарський суд Харківської області з позовом до Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області (відповідач 1), Державної казначейської служби України (відповідач 2) та Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області (відповідач 3) про стягнення шкоди у розмірі 19136,18 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13 серпня 2018 року позовну заяву з додатками направлено за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

У зв'язку із залишенням позовної заяви без руху ПАТ "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції у вересні 2018 подало нову редакцію позовної заяви до Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області (відповідач 1) та Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві (відповідач 2) про стягнення шкоди в розмірі 19136,18 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок неправомірних дій Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіально управління юстиції у Харківській області, які полягали у неправомірному стягненні з позивача виконавчого збору у розмірі 19136,18грн., йому були завдано шкоду у зазначеному розмірі, яка підлягає відшкодуванню.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19 листопада 2018 року позов задоволено повністю.

З Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства "Центренерго" стягнуто кошти у розмірі 19136 грн. 18 коп.

Також вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки чинним законодавством встановлено процедуру повернення помилково або надміру зарахованих коштів, тому спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24 січня 2019 року поновлено строк апеляційного оскарження, відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 10 лютого 2019 року, сторонам роз'яснено, що апеляційна скарга буде розглянута у письмовому провадженні, без виклику учасників справи.

07 лютого 2019 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що позовні вимоги обґрунтовані положеннями статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України і стосуються відшкодування йому завданої шкоди, отже, підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідач 1 не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення ухвали суду.

Частиною 2 ст. 270 ГПК України встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Враховуючи, що апеляційне провадження у даній справі було відкрито 24 січня 2019 року, апеляційна скарга має бути розглянута у строк до 25 березня 2019 року.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Харківської області від 03 листопада 2014 року у справі №922/3460/14, яке залишене без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10 грудня 2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 19 лютого 2015 року, з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції на користь Дочірнього підприємства "ДІАМЕХ - Україна" Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІАМЕХ 2000" стягнуто 181860,00 грн. основного боргу, 2 546,04 грн. інфляційних втрат, 1 136,00 грн. - 3% річних, 2 027,85 грн. пені та 3 791,95 грн. витрат по сплаті судового збору.

22 грудня 2014 року на примусове виконання вказаного рішення суду видано відповідний наказ.

Постановою про відкриття виконавчого провадження №46306345 від 02.02.2015 відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області у справі №922/3460/14, встановлено боржнику (позивачу у даній справі) строк для самостійного виконання виконавчого документа - до 09 лютого 2015 року.

12 березня 2015 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 19 136,18 грн. у зв'язку з невиконанням самостійно боржником у встановлений строк (до 09.02.2015) наказу господарського суду Харківської області.

28 липня 2015 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №46306345, в якій зазначено, що борг сплачено боржником (позивачем) у повному обсязі, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій стягнуто та перераховано у повному обсязі згідно з платіжними дорученнями, що знаходяться в матеріалах виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий збір у сумі 19 136,18 грн. було стягнуто з позивача 17 липня 2015 року.

При цьому, 10.04.2015 боржник (позивач у даній справі) звернувся до господарського суду Харківської області зі скаргою на дії відділу державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області, в якій просив суд визнати неправомірними дії відділу Державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області стосовно винесення постанови про стягнення виконавчого збору ВП №46306345 від 12.03.2015.

Скарга була обґрунтована тим, що боржник у добровільному порядку виконав рішення суду у даній справі за виданим наказом; будь-яких дій по примусовому виконанню наказу суду у даній справі державною виконавчою службою не вчинено; законних підстав для винесення постанови про стягнення виконавчого збору у відділу державної виконавчої служби не було, адже сплив строку для добровільного виконання рішення суду сам по собі не є достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника; виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільного не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на його примусове виконання.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01 грудня 2015 року у справі №922/3460/14, яка набрала законної сили з моменту прийняття, задоволено скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції; визнано неправомірними дії відділу державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області стосовно винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору ВП№46306345 від 12.03.2015.

18 липня 2018 позивач звернувся до Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області з претензією, у якій вимагав протягом 7-ми днів з дня отримання вимоги повернути позивачу грошові кошти у сумі 19 136,18 грн., стягнуті як виконавчий збір у виконавчому провадженні №46306345 (враховуючи встановлені ухвалою господарського суду Харківської області від 01.12.2015 у справі №922/3460/14 обставини щодо неправомірності винесення державним виконавцем постанови про їх стягнення з боржника).

У зв'язку з тим, що відділом ДВС не були повернуті позивачу грошові кошти у сумі 19 136,18 грн., позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути зі Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві матеріальну шкоду, завдану позивачу внаслідок неправомірних дій (рішень) органу ДВС, у розмірі 19 136,18 грн. (стягнута сума виконавчого збору).

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач 1 посилався на те, що постанова про стягнення з позивача виконавчого збору не була скасована та ДВС не було зобов'язано повернути позивачу стягнутий виконавчий збір, у зв'язку з чим підстави для його повернення відсутні.

Відповідач 2, також заперечуючи проти позову, як у суді першої інстанції, так і у апеляційній скарзі, посилався на те, що спір у справі підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вони є обґрунтованими та доведеними.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За приписами ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, правовідносини, які виникли між сторонами у справі з приводу стягнення заявленої позивачем до стягнення суми, є позадоговірними, а тому до цих правовідносин застосовуються положення глави 82 Цивільного кодексу України.

Частинами 1 та 2 ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди та її розміру, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Статтею 1173 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачаються особливості відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до приписів даної статті така шкода відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Приймаючи до уваги спеціальну норму, викладену у ст.1173 ЦК України щодо наявності чи відсутності вини, наявність вини заподіювача шкоди презумується.

Отже, оскільки вина заподіювача шкоди презумується, позивач повинен довести протиправність поведінки відповідача, факт заподіяння матеріальної шкоди та її розмір, а також наявність причинно-наслідкового зв'язку між поведінкою відповідача та матеріальною шкодою.

Так, незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Специфіка відшкодування шкоди державним виконавцем стороні виконавчого провадження (боржнику) у деліктних правовідносинах, які можуть виникати у зв'язку з неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця, вчиненими в межах виконавчого провадження, полягає у необхідності доведення не лише неправомірної поведінки державного виконавця, а і факту завдання шкоди боржнику, яка у даних правовідносинах може розумітись виключно як така безповоротна втрата майна (у даному випадку - грошових коштів), яка настає у разі об'єктивної неможливості відновлення прав боржника шляхом застосування інших можливих способів - процесуальних механізмів відновлення прав особи, які передбачені законом.

Така особливість розуміння шкоди у даних правовідносинах викликана специфікою сфери її можливого завдання (на стадії виконавчого провадження). Виконавче провадження, по суті, є завершальною стадією судового розгляду, порядок здійснення якого регулюється, зокрема, процесуальними нормами Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про виконавче провадження".

Іншою необхідною умовою для покладення цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою, який передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки особи, яка заподіяла шкоду. Тобто, протиправна поведінка особи лише тоді є причиною збитків, коли вона безпосередньо пов'язана із збитками.

Щодо третього складового елементу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, то під шкодою розуміється зменшення або втрата певного майнового блага, зокрема, зменшення або втрата майна потерпілого, що тягне за собою виникнення майнової шкоди.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, в межах даної справи та у справі №922/3460/14 була встановлена:

- протиправність поведінки Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, що виразилась у неправомірному винесенні постанови про стягнення з боржника (позивача у даній справі) виконавчого збору у розмірі 19 136,18 грн.;

- наявність завданої позивачеві шкоди у розмірі 19 136,18 грн. за наслідками неправомірного стягнення в дохід Держаного бюджету України коштів у вказаній сумі як виконавчого збору;

- наявність прямого причинного зв'язку між неправомірною поведінкою Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області та понесеною позивачем шкодою у розмірі 19 136,18 грн., який полягає у тому, що саме внаслідок дій органу ДВС настали обставини щодо завдання шкоди (як об'єктивний наслідок виключно таких дій); вини Відділу щодо неправомірного стягнення з боржника коштів (її доведення у даних правовідносинах не є обов'язковим).

Наявність зазначених елементів свідчить про існування повного складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема, шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" (в чинній редакції) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Отже, оскільки відповідно до наведених вище норм набувачем сплаченого боржником (позивачем) виконавчого збору є Державний бюджет України, такий виконавчий збір підлягає стягненню саме з Державного бюджету України.

При цьому, оскільки кошти державного бюджету належать на праві власності державі, боржником у зобов'язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Частиною 1 статті 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, у спорах такої категорії відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади.

Такими органами у даній справі є орган ДВС (дії якого призвели до стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Частиною 4 ст. 236 ГПК України, яка кореспондується з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Місцевим господарським судом при вирішенні даної справи були враховані правові позиції Великої палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 19.06.2018 у справі №910/23967/16, що повернення безпідставно стягнутого виконавчого збору.

Положеннями п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України №45 від 30.01.2013), унормовано, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації), зокрема, шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

У відповідності до п. 38, 39 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України №45 від 30.01.2013), для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів Державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. У разі, коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду Державного бюджету на зазначену мету.

Таким чином, відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, відбувається шляхом стягнення з державного бюджету відповідної суми відшкодування, а не з рахунку органу Державної казначейської служби України або Державної виконавчої служби України.

Доводи відповідача 2 про те, що даний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки спір у даній справі не є публічно-правовим (відповідно до ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України), а є приватноправовим спором, який підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, оскільки його предметом є відшкодування шкоди у відповідності до норм приватного права, що містяться у Цивільному кодексі України.

Таким чином, на підставі всіх встановлених фактичних обставин справи та наведених норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства "Центренерго" підлягають стягненню кошти у розмірі 19 136,18 грн. в якості відшкодування шкоди, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані позивачем докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 19 листопада 2018 - без змін.

2. Справу №922/2208/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.03.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді М.Г. Чорногуз

Л.В. Чорна