ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року

м. Київ

Справа № 922/1001/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

за участю секретаря судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 05.12.2018 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Стойка О.В., судді Попков Д.О., Пушай В.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання договору укладеним

за участю:

позивача: 1) Шкребець Є.Ф. (довіреність від 10.01.18), 2) Сивак А.Ю. (довіреність від 10.01.18) - адвокати

відповідача: Петрук Я.Ю. (адвокат),

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Приватне акціонерне товариство "Харківська ТЕЦ-5" (далі - позивач) просило визнати укладеним між позивачем та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі-відповідач) договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, у редакції, запропонованій позивачем, та відповідно до Типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 № 222.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно ухиляється від укладення договору, в той час як законодавством передбачено його укладення.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 29.08.2018 (суддя Шатерніков М.І.), в позові відмовлено.

Оскарженою постановою Східного апеляційного господарського суду від 05.12.2018, вказане рішення суду скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати вище вказану постанову суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги відповідач посилався на те, що у позивача відсутня гарантія виконання зобов'язань за договором про реструктуризацію заборгованості, але ця обставина залишилась поза увагою суду. Відповідач стверджує, що укладення договору про реструктуризацію заборгованості можливе лише у разі, якщо такі дії будуть передбачені у мировій угоді або планом санації боржника. При цьому відповідач зазначає, що реструктуризація заборгованості за відповідними договорами купівлі-продажу природного газу неможлива, оскільки газ використовувався позивачем виключно для власних потреб та він був його кінцевим споживачем. Також відповідач вказує, що договір про реструктуризацію заборгованості фактично змінить порядок та спосіб виконання судових рішень у відповідних справах.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити без змін вказану постанову суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що апеляційним судом у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи касаційної скарги її не спростовують.

У судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про передачу даної справи на розгляд об'єднаної палати, обґрунтовуючи його необхідністю відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному в іншій справі.

Однак клопотання не підлягає задоволенню виходячи із нижче наведеного.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відносини сторін врегульовані договорами купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 № 620-ПР, від 10.12.2013 № 061/14-ПР, з урахуванням змін (далі-договори), за умовами яких відповідач зобов'язався здійснювати постачання позивачу природного газу, а позивач зобов'язався його оплачувати на відповідних умовах.

На виконання умов вище зазначених договорів, відповідач здійснював постачання позивачу природного газу, однак позивач в порушення умов договорів в повному обсязі за нього не розрахувався, внаслідок чого існує борг за отриманий природний газ, що підтверджується належними доказами та сторонами не оспорюється.

Апеляційний суд встановив, що позивач включений до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії (далі-Реєстр) відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 №1730-VІІІ (далі-Закон), що підтверджується наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №127 від 24.05.2017 та додатком до цього наказу.

Розмір кредиторської заборгованості позивача, що підлягає врегулюванню згідно Закону, становить 359 424 771,89 грн., обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних 113 914 370,95 грн.

Також апеляційним судом встановлено, що згідно висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 03.04.2018 у справі № 922/4354/14, на заборгованість позивача, яка виникла за договором купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 № 620-ПР, яка стягнута відповідним судовим рішенням, поширюється дія Закону.

Позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ згідно Закону, але відповідач відмовив в його укладенні.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що пунктом 10 проекту договору, який запропоновано позивачем, передбачено, що на виконання договору реструктуризації, позивач надає забезпечення на суму реструктуризації (крім суми заборгованості з різниці в тарифах, погодження якої здійснюється за рахунок видатків державного бюджету) у вигляді застави прав вимоги за відповідними договорами поставки теплової енергії на певні суми, які співпадають із сумою, яку позивач просить реструктуризувати за договором.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено використання природного газу, придбаного за договорами, виключно для виробництва енергії, а не для власних потреб та не надано доказів забезпечення на виконання договору реструктуризації.

Скасовуючи вказане рішення суду та приймаючи нове, про задоволення позову, апеляційний суд свій висновок мотивував тим, що у сторін в силу вимог Закону виник обов'язок укласти договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, а відмова відповідача укласти такий договір суперечить вимогам Закону. При цьому апеляційний суд вказав на те, що наявність справи про банкрутство позивача не виключає застосування процедури врегулювання заборгованості, передбаченої Законом.

Підстави для скасування постанови апеляційного суду відсутні з огляду на наступне.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 наведеного Кодексу передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 640 зазначеного Кодексу встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до частини третьої статті 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно частини першої статті 187 Господарського кодексу України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Частинами першою, другою, третьою, сьомою та восьмою статті 5 Закону передбачено, що реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31 грудня 2016 року. Реструктуризація заборгованості за спожитий природний газ, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, здійснюється шляхом розстрочення на 60 календарних місяців рівними частинами з першого числа місяця укладення договору без відстрочення погашення заборгованості та з можливістю дострокового погашення. На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону. Типовий договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ затверджується Кабінетом Міністрів України. Кожна із сторін зобов'язана укласти договір про реструктуризацію заборгованості у строк, що не перевищує 10 календарних днів з дня його отримання, якщо сума за таким договором підтверджена актами звіряння між учасниками процедури врегулювання заборгованості.

Встановивши наявність у позивача заборгованості за відповідними актами та забезпечення виконання зобов'язань, а також включення позивача до Реєстру, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову.

Суд касаційної інстанції погоджується із такими висновками апеляційного суду, оскільки із встановлених ними обставин справи вбачається, що відповідач безпідставно відмовив позивачу в укладенні договору, оскільки в силу вимог Закону у відповідача виник обов'язок його укласти, у строк визначений законом, а порушення справи про банкрутство позивача не перешкоджає врегулюванню питання щодо існуючої заборгованості шляхом реструктуризації, що передбачено законом.

Подібна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 910/174/18, від 02.10.2018 у справі № 910/397/18, відступати від яких колегія суддів підстав не вбачає.

За таких обставин висновки апеляційного суду про задоволення позову, є законними та обґрунтованими.

Відповідач наведених висновків суду не спростував.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності оскарженої постанови, а доводи, які викладені у відзиві про законність постанови суду, знайшли підтвердження.

Посилання відповідача на те, що апеляційним судом залишилось поза увагою те, що у позивача відсутня гарантія виконання зобов'язань за договором про реструктуризацію заборгованості, є хибними, оскільки вони були предметом апеляційного дослідження, який дав їм належну оцінку та відхилив з огляду на безпідставність.

Доводи відповідача про те, що укладення договору про реструктуризацію заборгованості можливе лише у разі, якщо такі дії будуть передбачені у мировій угоді або планом санації боржника, відхиляються, оскільки справа про банкрутство позивача не виключає процедури врегулювання заборгованості, передбаченої Законом шляхом укладення договору.

Твердження відповідача про те, що реструктуризація заборгованості за відповідними договорами купівлі-продажу природного газу неможлива, оскільки газ використовувався позивачем виключно для власних потреб та він був його кінцевим споживачем, є безпідставними та спростовуються висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 03.04.2018 у справі № 922/4354/14.

Відхиляються доводи відповідача про те, що договір про реструктуризацію заборгованості фактично змінить порядок та спосіб виконання судових рішень у відповідних справах, оскільки висновків апеляційного суду вони не спростовують.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Відповідно до приписів статті 315 частини першої пункту 4 підпункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за розгляд касаційної скарги у справі належить покласти на відповідача.

Оскільки у даній справі додатком до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України позивач включений до реєстру осіб, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а відповідач неправомірність дій цього Міністерства у встановленому порядку не спростував, заслухавши представників сторін колегія суддів дійшли висновку, що у спірних правовідносинах із даної справи відсутні правові підстави вважати, що дана справа підлягає передачі на розгляд об'єднаної палати, у зв'язку із чим наведене вище клопотання відповідача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а постанову Східного апеляційного господарського суду від 05.12.2018 у справі Господарського суду Харківської області №922/1001/18, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов