ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2019 року м.Дніпро Справа № 904/4623/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецова В.О.,

суддів Вечірка І.О., Чус О.В.,

секретар судового засідання Крицька Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2018 (повне рішення складено 22.12.2018, суддя Мельниченко І.Ф.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркетінвестгруп", м.Київ

до Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод", м.Дніпро

про стягнення 1 161 544,13 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Маркетінвестгруп" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" про стягнення 1 113 502,25 грн., що складають суму заборгованості за отриманий товар на підставі договору поставки №18004т від 06.02.2018, 3 057,96 грн. річних, 18 280,25 грн. пені, 26 703,67 грн. штрафу.

Заявлені позивачем вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов договору, щодо розрахунків за отриманий товар.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2018 у даній справі позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркетінвестгруп" 1 013 502,25 грн. основного боргу, 2941,78 грн. річних, 17 595,39 грн. пені, 26 703,67 грн. штрафу, 15 510,59 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Зазначене рішення мотивовано посиланням на те, що відповідач зобов'язання за договором виконав неналежним чином, здійснивши розрахунки частково та з порушенням встановлених стоків оплати.

Позивачем завищено суму основного боргу в результаті неврахування отриманих від відповідача грошових коштів в сумі 100 000,00 грн., перерахування яких було здійснено до звернення із позовною заявою до суду.

Розрахунок річних та пені, який залучений до матеріалів справи, позивачем завищено, оскільки останній здійснено без врахування часткового погашення боргу в сумі 100 000,00 грн. та в результаті невірно визначеного початку періоду заборгованості по кожній накладній.

Не погодившись із згаданим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду скасувати в частині стягнення штрафних санкцій та у відповідній частині судового збору.

Скаржник зазначає, що розрахунки по накладними № 154,174,175,213 визначені невірно. Суд не перевірив розрахунки відповідача надані у відзиві та стягнув завищену суму пені.

Згідно п.13.4 договору сторонами узгоджено, що при простроченні замовником, грошові зобов'язання передбачені договором повинні виконуватись без врахування індексу інфляції та трьох відсотків річних.

На думку апелянта, суд не врахував п.13.4 договору та виніс невірне рішення щодо стягнення з відповідача 3 % річних.

Пунктом 11.3 договору передбачено, що досудовий порядок вирішення суперечок є обов'язковим.

В порушення договірних зобов'язань, позивач не звертався до відповідача з претензійною вимогою щодо врегулювання спору.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не надано.

02.04.2019 позивач не забезпечив в судове засідання явку повноважного представника, у поданому клопотання просить розглянути справу за його відсутністю.

Колегія суддів вважає, що неявка представника позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши апеляційну скаргу дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи таке.

Місцевим господарським судом встановлено, що 06.02.2018 Приватним акціонерним товариством "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маркетінвестгруп" (постачальник) укладено договір поставки № 18004т.

Відповідно до п.1.1 вказаного вище договору, постачальник взяв на себе зобов’язання поставити та передати у власність Замовника товар, вказаний у Специфікації, що є невід’ємною частиною договору, а Замовник взяв на себе зобов’язання прийняти та оплатити товар на визначених договором умовах.

Згідно п.1.2 договору, найменування товару – низьковольтні провода.

За умовами п.1.3. договору, поставка товару здійснюється на умовах CRT відповідно до Міжнародних правил тлумачення термінів «Інкотермс - 2010» за адресою замовника (м.Дніпро, вул.Академіка Белелюбського,7) за рахунок та транспортом постачальника.

Право власності на товар, а також ризик випадкової загибелі або ушкодження товару переходить від постачальника до замовника у момент, коли товар поставлений відповідно до умов договору (п.1.4. договору).

У п.3.1. договору, сторони узгодили, що кількість та асортимент товару зазначаються у Специфікації, яка є його невід’ємною частиною.

Відповідно до п.6.1 договору, замовник оплачує товар за цінами, вказаними у Специфікації. Загальна сума договору з ПДВ складає 5 395 410,00 грн. (п.6.2.).

До вказаного вище договору, сторони узгодили Специфікацію № 1 (а.с. 17-18).

За умовами договору, п.5.1, поставка товару здійснюється у продовж 5-ти календарних днів з моменту узгодження поставки сторонами. Кількість та асортимент у кожній партії визначається в заявці замовника.

У пункті 5.2 договору, сторони дійшли згоди про те, що передача товару від постачальника замовнику здійснюється за видатково-прибутковою накладною, в якій сторони зазначають найменування товару, що постачається, кількість в одиницях вимірювання, узгоджену ціну товару та загальну вартість партії товару, що постачається. На загальну вартість товару нараховується ПДВ за ставкою, встановленою чинним законодавством України. Разом з видатково-прибутковою накладною постачальник зобов’язується надати замовнику один екземпляр товарно-транспортної накладної.

Датою поставки товару є дата фактичної передачі товару Замовнику, яка зазначена в товарно-транспортній накладній на товар.

На виконання умов договору, позивач здійснив поставку товару на адресу відповідача на загальну суму 1 398 632,64 грн., що підтверджується видатковими накладними № 154 від 29.05.2018, № 174, № 175 від 11.06.2018, № 213 від 09.07.2018, копії яких залучені до матеріалів справи (а. с. 21, 23, 25, 27).

Згідно п.7.1 договору, розрахунки за поставлений товар здійснюються протягом 60-ти банківських днів з дня отримання товару.

Відповідач зобов'язання за договором виконав неналежним чином, здійснивши розрахунки частково, в сумі 385 130,39 грн., та з порушенням встановлених строків оплати.

Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу, пені, 3% річних та штрафу за прострочення зобов'язань за договором поставки.

Відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і та справедливості (ст.627 ЦК України).

За змістом ст.173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч.1 ст.509 ЦК України).

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст.174 ГК України).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами за своєю правовою природою є договором поставки.

Частиною 1 статті 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею ст.655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Положеннями статті 664 ЦК України передбачено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Згідно з ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами ст.ст.525,526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

У статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Законом щодо окремих видів зобов’язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч.1,4 ст.231 ГК України).

Частиною 6 статті 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У п. 10.3 договору, (з врахуванням протоколу розбіжностей № 1) за порушення строків оплати товару, сторонами встановлена відповідальність у вигляді пені у розмірі, облікової ставки НБУ від суми боргу за поставлений товар за кожен день прострочення. За прострочення оплати понад 30 днів, сторонами передбачено додаткову відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 3 % від несплаченої суми. Неустойка нараховується протягом всього строку затримки платежу.

У зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за спірним договором щодо своєчасного розрахунку за поставлений товар, позивачем нараховано пеню у сумі за загальний період прострочення з 22.08.2018 по 10.10.2018 в сумі 18 280,25 грн., а також штраф у розмірі 3% за прострочення поставки товару понад 30 днів у сумі 26 703,67 грн.

Перевіривши наданий позивачем штрафу, враховуючи, що цей розрахунок відповідає передбаченим законодавством порядку та способу нарахування, є обґрунтованим та арифметично вірним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу у сумі 26 703,67 грн.

Водночас, наданий позивачем розрахунок пені є арифметично невірним в частині визначення періодів її обрахування, до яких позивачем безпідставно враховано останній день виконання зобов'язання за спірним договором.

При цьому, судом першої інстанції правомірно враховано, що розрахунок позивачем суми пені здійснено без врахування часткового погашення боргу (08.10.2018) в сумі 100 000,00 грн.

Здійснивши перерахунок заявленої позивачем до стягнення суми пені, колегія суддів вважає, що до стягнення підлягає пеня у розмірі 17 411,43 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наданий позивачем розрахунок 3% річних є арифметично невірним в частині визначення періодів її обрахування, до яких позивачем безпідставно враховано останній день виконання зобов'язання за спірним договором.

Судом першої інстанції також правомірно враховано, що розрахунок позивачем суми 3% річних здійснено без врахування часткового погашення боргу (08.10.2018) в сумі 100 000,00 грн.

Здійснивши перерахунок заявленої позивачем до стягнення суми 3% річних, колегія суддів вважає, що до стягнення підлягає сума 3% річних у розмірі 2 926,16 грн.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про відсутність підстав для стягнення 3% річних, враховуючи таке.

У пункті 13.4 договору сторонами погодили, що при простроченні замовником, грошові зобов'язання передбачені договором повинні виконуватись без врахування індексу інфляції та трьох відсотків річних.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В українському законодавстві діє презумпція добросовісності та розумності здійснення особою свого цивільного права.

Норма статті 6 ЦК України визначає співвідношення договору з актами цивільного законодавства, яке ґрунтується на положеннях принципу свободи договору і поширюється взагалі на будь-який правочин (що випливає з ч. 4 ст. 6 ЦК).

Стаття 6 ЦК поширюється і на майнові відносини, що регулюються Господарським кодексом.

У зв'язку з цим на положення ГК України про господарські договори також поширюються принцип свободи договору, крім випадків, передбачених абз. другим ч. 3 ст. 6 ЦК (яка встановлює обмеження права сторін договору відступати від положень нормативно-правових актів).

Цивільний кодекс України в частині третій статті 6 закріплює положення про співвідношення договору і закону в тих випадках, коли щодо певних відносин існує зазначення в актах цивільного законодавства, але сторони бажають за згодою між собою врегулювати ці відносини інакше.

В такій ситуації сторони договору мають право вибору: використати норми акту цивільного законодавства для врегулювання своїх відносин або за власним розсудом відступити від положень актів цивільного законодавства шляхом встановлення в договорі інших правил поведінки, ніж це передбачено законодавством.

Однак законодавець обмежує право сторін договору відступити від положень актів цивільного законодавства трьома випадками, коли: це прямо заборонено таким актом; обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає із їх змісту; обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає із самої суті відносин між сторонами.

Обов'язковість положень актів цивільного законодавства може випливати із їх змісту слід розглядати таким чином, що сторони не можуть відступити від (відсутність у сторін права відступити від) змісту актів законодавства, якщо нормотворець зазначає на обов'язок діяти відповідно до цього акта.

Основне юридичне значення ст. 6 ЦК України полягає в закріпленні презумпції диспозитивного значення актів цивільного законодавства, що проявляється в наданні сторонам права в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини за згодою між собою.

При цьому норми актів цивільного законодавства мають імперативне значення лише тоді, коли це прямо передбачено відповідними спеціальними правилами. Законодавче закріплення положення про диспозитивний (за відсутності застереження) характер цивільно-правових норм ЦК певною мірою ускладнює правозастосування та вирішення цивільно-правових спорів. Однак загалом такий підхід є виправданим, його не слід розглядати як невдалий, оскільки застосування імперативного значення норм (за відсутності застереження) доцільно до випадків, де законодавець вважає за особливо важливе надати пріоритет врегулюванню договірних відносин способом, встановленим імперативною нормою. В цих випадках законодавець, якщо це необхідно, формулює диспозитивні застереження ("якщо інше не передбачено договором") (наприклад, згідно ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом).

Правовий аналіз змісту частини 2 статті 625 ЦК свідчить, що зазначена в ньому норма щодо сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, є імперативною, тобто носить обов'язковий зобов'язальний характер.

Це свідчить про те, що законодавчо передбачена сплата суми боргу з урахуванням 3% річних є обов'язковою, однак законодавець дозволяє змінювати у сторону збільшення або зменшення тільки розмір цих процентів. Не виключається, щоб у договорі сторони встановили ставку в 0% річних, але скасувати таку відповідальність сторони в договорі не можуть.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що у випадку відсутності зазначення в договорі розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов'язання настає на підставі вимог закону, а саме ст. 625 ЦК України.

Враховуючи, що наслідки прострочення боржником грошового зобов’язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові, ці суми нараховуються незалежно від вини боржника.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що в порушення договірних зобов'язань, позивач не звертався до відповідача з претензійною вимогою щодо врегулювання спору, оскільки відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини 2 статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Враховуючи викладене, встановивши невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, колегія суддів приходить до висновку про зміну цього рішення відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.277 ГПК України.

З урахуванням п.1 ч.4 ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.269,275,277,281-283 ГПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2018 у справі № 904/4623/18 змінити, виклавши в наступній редакції: «Позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркетінвестгруп" 1 013 502,25 грн. - основного боргу, 17 411,43 грн. - пені, 2 926,16 грн – 3 % річних, 26 703,67 грн. - штрафу, 15 855,08 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовити. Видати наказ».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркетінвестгруп", м.Київ на користь Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод", м.Дніпро судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 10,57 грн.

Доручити Господарському суду Дніпропетровської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Постанова складена у повному обсязі 04.04.2019.

Головуючий суддя В.О.Кузнецов

Суддя І.О.Вечірко

Суддя О.В.Чус