ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2019 р. Справа№ 910/16412/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Хрипуна О.О.

секретар судового засідання Мельничук О.С.,

представники сторін:

від позивача - Утіралова А.М.;

від відповідача - Ходюк О.Я.;

від третьої особи - Кравченко О.Ю.;

розглядає апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 року

про залишення позовної заяви без розгляду

у справі №910/16412/18 (суддя Мудрий С.М.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис"

до Національного банку України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк"

про визнання недійсним іпотечного договору № 52 від 16.03.2009 р., -

ВСТАНОВИВ:

У 2018 році Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Національного банку України про визнання недійсним іпотечного договору № 52 від 16.03.2009 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року залучено до участі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 року, позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що дії позивача щодо звернення до суду з позовом у даній справі є зловживанням процесуальними правами, що полягає у поданні завідомо безпідставного позову у спорі, який має очевидно штучний характер, а тому місцевий господарський суд дійшов висновку про залишення без розгляду позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" у справі № 910/16412/18 на підставі частини 3 статті 43 Господарського процесуального кодексу України.

Не погодившись із прийнятою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ухвала суду першої інстанції винесена з неправильним застосуванням норм процесуального права, неповним з`ясуванням всіх обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Зокрема, скаржник зазначає, що позов щодо розірвання іпотечних договорів, що розглядається у іншій справі №910/7913/18 має інші фактичні та правові підстави, ніж ті, що зазначені у позовній заяві у справі №910/16412/18, на думку апелянта зазначені справи не є взаємовиключними та можуть існувати та розглядатись окремо одна від одної. Існування декількох справ зумовлена виключно вибором ТОВ «Приватофис» різних способів захисту. Окрім цього, скаржник вважає, що залишення позовної заяви позивача є грубим порушенням національного та міжнародного законодавства, що гарантує право кожного на справедливий та ефективний судовий захист. Також, апелянт звертає увагу, що необґрунтованість позову не є підставою для залишення його без розгляду. Й наостанок скаржник вважає, що вирішення питання про залишення позову без розгляду, з огляду на його штучність та завідому безпідставність мало здійснюватись судом першої інстанції під час прийняття рішення по даній справі та після фактичного дослідження доказів та обставин справи, на які посилається позивач.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2019 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 року у справі №910/16412/18 та призначено розгляд справи на 21.03.2019 року.

19.03.2019 року від третьої особи через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 21.03.2019 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представники відповідача та третьої особи надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Захист же цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в ст. 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2)визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом.

Разом з тим, відповідно до п. 11, ч. 3, ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з засад господарського судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Як зазначено у п. 5 ч. 5 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їх обов'язків.

Згідно з ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення (п.1 ч.2 ст.43 Господарського процесуального кодексу України).

Крім того, викладене кореспондується з п.3 ч.2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб'єктів при виконанні своїх юридичних обов'язків і здійсненні своїх суб'єктивних прав.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанова Верховного Суду від 08.05.2018 р. у справі №910/1873/17).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 р. у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" зробив висновок про те, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що право на суд, одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, крім того, має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (Рішення Європейського Суду з прав людини від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України").

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03.03.2009 року між Національним банком України (кредитор) та закритим акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк" (позичальник), правонаступником якого є акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" укладено кредитний договір № 19 (далі - кредитний договір; т.1, а.с. 122-124).

16.03.2009 року для забезпечення виконання зобов'язань ЗАТ "Комерційний банк "Приватбанк" за кредитним договором, між Національним банком України та товариством з обмеженою відповідальністю "Приватофис" (іпотекодавець) укладене іпотечний договір № 52 (далі -іпотечний договір), відповідно до якого відповідач надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно. (т.1, а.с. 10-17).

19.08.2017 року відповідач у зв'язку із наявністю простроченої заборгованості за кредитним договором, направив ТОВ "Приватофис" вимоги вих. № 41-0009/57880 та вих. № 41-0009/57872 щодо усунення порушень за кредитним договором. (т.1, а.с. 49-52, 57-60).

Третя особа зазначає, що 06.09.2017 року ТОВ "Приватофис" направив НБУ пропозицію щодо розірвання іпотечного договору.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень 11.06.2018 року господарським судом Донецької області відкрито провадження у справі № 905/1057/18 за позовом Національного банку України до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРИВАТОФИС" про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається зі змісту увхали, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" не сплачена заборгованість за кредитним договором №19 від 03.03.2009 року, що є підставою для звернення стягнення на майно, яке передано в іпотеку згідно Договору іпотеки №52 від 16.03.2009 року, яке розташоване за адресою: Донецька область, Волноваський район, м. Волноваха, вул. Гагарина, буд. 26а, прим. 2, та належать на праві приватної власності відповідачу.

Також з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2018 року відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" до Національного банку України про розірвання 56 іпотечних договорів, зокрема іпотечного договору №52 від 16.03.2009 року, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спектрум-Енерго", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис", та Національним банком України.

Позов мотивований посиланням на положення статей 651, 652 Цивільного кодексу України та наявністю істотної зміни обставин, яка полягає у зміні власників Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", як позичальника за кредитними зобов'язаннями, забезпеченими іпотекою за Іпотечними договорами.

Третя особа також зазначає, що на підставі викладеного ТОВ "Приватофис" подало заяву про зупинення провадження у справі № 905/1057/18 до розгляду справи № 910/7913/18, проте ухвалою господарського суду Донецької області від 05.09.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ "Приватофис" про зупинення провадження у справі № 905/1057/18.

В подальшому товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" 06.12.2018 року звернулося до господарського суду м. Києва з позовом по даній справі про визнання недійсним іпотечного договору № 52 від 16.03.2009 року.

Колегія суддів наголошує, що процесуальний обов'язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб'єктивному процесуальному праву суду.

Процесуальні та матеріальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Таким чином Суд може визнати зловживанням процесуальними правами саме конкретні дії учасників судового процесу.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи зазначає, що у справі № 910/7913/18 позивач вказує на наявність підстав для розірвання іпотечного договору № 52 від 16.03.2009 року та припинення іпотеки, а саме - істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку. зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відтак, судом першої інстанції цілком обґрунтовано та правомірно встановлено, що вимога ТОВ "Приватофис" про розірвання іпотечного договору № 52 від 16.03.2009 року свідчить про безумовне визнання позивачем його правомірності та дійсності, адже в розумінні ч. 2 ст. 653 ЦК України зобов'язання за таким іпотечним договором будуть припинені виключно з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Отже, враховуючи вимог ст. 236 ЦК України місцевий господарський суд також обґрунтовано зазначив, що неможливо розірвати з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду той договір, що за рішенням суду визнаний недійсним з моменту його вчинення.

Враховуючи вище викладене, зазначене свідчить про неоднозначність та протилежність позовних вимог, які заявляються ТОВ "Приватофис" у межах справ № 910/7913/18 та № 910/16412/18.

Колегія суддів також звертає увагу, що сам факт паралельного подання двох різних позовів за своєю суттю від одного і того ж суб`єкта правовідносин, свідчить про неоднозначність правової позиції такої сторони, яка заявляється у межах однієї справи та одночасно спростовується в іншій справі.

Окрім цього, суд першої інстанції доцільно звернув увагу, що спір про недійсність іпотечного договору у даній справі, ініційований позивачем, носить вочевидь штучний характер, оскільки питання правомірності іпотечного договору підлягає обов'язковому дослідженню судами при вирішенні господарських справ № 910/7913/18 та № 905/1057/18 в силу ст. 209 та ст. 210 ГПК України.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта що до моменту вирішення питання про залишення позову без розгляду, з огляду на його штучність та завідому безпідставність мало здійснюватись судом першої інстанції під час прийняття рішення по даній справі та після фактичного дослідження доказів та обставин справи, на які посилається позивач виходячи з наступного.

Так, питання про те, чи є позов безпідставним вирішується судом в нарадчій кімнати за результатами судового розгляду справи по суті.

Проте, процесуальним законодавством окремо визначено поняття завідомо безпідставний позов, тобто таким, який має бути досліджений судом на стадії підготовчого провадження задля виключення можливості зловживання своїми правами позивачем шляхом подання такого позову.

Приписами статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, вирішуючи правову колізію, яка наявна у спорі, колегія суддів повинна опиратися не тільки на юридичні обґрунтування у конкретних справах, а перш за все на базовий правовий принцип правової визначеності, та прийняти таке рішення, яке буде найбільш очевидним та передбачуваним для учасників цивільного обороту в Україні.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваній ухвалі.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано апелянту вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки не спростовують викладених в ухвалі обґрунтованих висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування ухвали господарського суду першої інстанції.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія суддів дійшла висновку висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 року у справі № 910/16412/18 обґрунтована, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для її скасування чи змін не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги, згідно ч. 1 ст. 129 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 255, 269, 270, 271, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст. 276, 282, 284, ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 року у справі №910/16412/18 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 року у справі № 910/16412/18 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/16412/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.03.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

О.О. Хрипун