ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
________________________________________________________________________________У Х В А Л А
про відмову у видачі судового наказу
28 березня 2019 року                                                                        923/218/19                               Суддя Господарського суду Херсонської області Остапенко Т.А., розглянувши матеріали
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2019, заяву розподілено судді Остапенко Т.А.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.
Судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб ( ч. 1 ст. 148 ГПК України).
Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, за яким праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
За положеннями ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.
Пенею, за визначенням ч. 3 ст. 549 ЦК України, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання зобов’язання.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Отже, пеня за своєю правовою природою хоча й має грошовий характер, не відноситься до основного зобов'язання, а є видом штрафних санкцій, яку сторона зобов'язання сплачує у разі невиконання/неналежного виконання зобов'язань.
Крім цього, умовами договору № 472/18 від 11.06.2018 відповідальність боржника за порушення виконання договірних зобов’язань у вигляді стягнення пені не передбачена, її розмір сторонами не визначений.
Відтак, заявлена Товариством з обмеженою відповідальністю «М ЕНД М Мілітцер і Мюнх Україна ГмбХ» вимога про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лісінтра» пені у розмірі 5819,89 грн., не відповідає вимогам ст. 148 ГПК України.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 152 ГПК України визначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 152 ГПК України, визначено, що у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов’язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.
Керуючись ст. ст. 148, п. 3 ч. 1, ч. 3 ст. 152, 234, 235 ГПК України, суд
1.Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «М ЕНД М Мілітцер і Мюнх Україна ГмбХ» у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лісінтра» 5819,89 грн. – пені за договором транспортно-експедиторського обслуговування № 472/18 від 11.06.2018.
2. Копію ухвали направити заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 1 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена протягом десяти днів до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області.

Ухвалу складено та підписано 28.03.2019 року.

Суддя                                                                                          Т.А. Остапенко