СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2019 р. Справа № 917/608/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Тарасова І.В.;

за участі секретаря судового засідання Крупи О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Лубнигаз (вх.№583П/2) на ухвалу господарського суду Полтавської області від 22.01.2019 (повний текст ухвали складено 22.01.2019, суддя Безрук Т.М.) у справі №917/608/16

за результатами розгляду заяви Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" про визнання наказу таким, що частково не підлягає виконанню, у справі

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м.Київ,

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз", м.Лубни Полтавської області,

про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 22.01.2019 заяву Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" про визнання наказу таким, що частково не підлягає виконанню, - задоволено частково. Визнано наказ господарського суду Полтавської області від 13.06.2017 у справі №917/608/16 про стягнення з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 276148,32 грн 3% річних, 2909940,80 грн інфляційних, 47791,34 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору таким, що не підлягає виконанню частково - на суму 1886430,00 грн добровільно сплачених боржником грошових коштів. В іншій частині у задоволенні заяви відмовлено.

Приймаючи оскаржувану ухвалу у частині відмови у задоволенні заяви про визнання наказу таким, що частково не підлягає виконанню, суд першої інстанції мотивував її тим, що рішенням господарського суду Полтавської області від 27.02.2017 у справі №917/608/16 (яке набрало законної сили) встановлено факт прострочення боржником виконання грошового зобов'язання по сплаті основного боргу та встановлено наявність підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення. У протокольних рішеннях від 21.03.2017 та від 15.12.2017 стягувач та боржник змінили лише порядок і строк проведення розрахунків за природний газ (основний борг), який був предметом позову у справі №18/1407/12. На момент прийняття рішення суду у справі №917/608/16 дані протокольні рішення не були підписані сторонами та взагалі не існували. Присуджені до стягнення за рішенням суду від 27.02.2017 у справі №917/608/16 суми інфляційних втрат та 3% річних до вказаних спільних протокольних рішень не включені; погашення цих сум за протокольними рішеннями не відбувалося. Умови щодо списання, прощення, зарахування чи припинення іншим шляхом зобовязання боржника по сплаті інфляційних втрат та 3% річних, визначених рішенням суду від 27.02.2017 у справі №917/608/16, у вказаних спільних протокольних рішеннях сторонами не узгоджувалися. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для припинення зобовязань боржника, визначених рішенням суду від 27.02.2017 у справі №917/608/16, внаслідок укладення спільних протокольних рішень. При цьому зазначає, що посилання боржника на добровільне виконання наказу господарського суду Полтавської області від 13.06.2017 у справі №917/608/16 шляхом підписання протокольних рішень від 21.03.2017 та від 15.12.2017 не підтверджено доказами. Судом встановлено, що фактично у заяві боржник розрахунковим шляхом визначив суму інфляційних та річних, які б не підлягали нарахуванню у разі підписання сторонами спільних протокольних рішень під час розгляду справи до прийняття судом рішення. Господарський суд Полтавської області дійшов висновку, що на стадії розгляду заяви за ст.328 Господарського процесуального кодексу України не проводиться перевірка правильності винесених у справі рішень, не може бути змінено суть рішення.

ПАТ по газопостачанню та газифікації Лубнигаз із вказаною ухвалою місцевого господарського суду не погодилося, подало до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Полтавської області від 22.01.2019 у частині відмови у задоволенні заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, та ухвалити у цій частині нове рішення, яким заяву ПАТ по газопостачанню та газифікації Лубнигаз задовольнити. Визнати наказ господарського суду Полтавської області від 13.06.2017 про стягнення з ПАТ Лубнигаз на користь ДК Газ України НАК Нафтогаз України 276148,32 грн 3% річних, 2909940,80 грн інфляційних, 47791,34 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору таким, що не підлягає виконанню частково - на суму 1114846,03 грн, за відсутністю на даний час правових підстав для отримання стягувачем 3% річних та інфляційних втрат у вказаній сумі через своєчасне виконання зобовязань боржника зі сплати основного боргу у цій частині. В іншій частині залишити без змін. Судові витрати -стягнути з позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що оскаржувана ухвала прийнята при неповному встановленні обставин, які мають значення для справи, судом надано неправильну оцінку доказам та обставинам правовідносин. Як стверджує апелянт, боржник виконує рішення суду №18/1407/12 за рахунок коштів з державного бюджету на підставі багатосторонніх спільних протокольних рішень, що укладаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій», умовами яких передбачено, що боржник зобовязаний перерахувати кошти стягувачеві не пізніше наступного дня після зарахування їх на рахунок боржника, отже, сторонами змінено порядок та строки виконання зобовязань на суму коштів, яка зазначена у спільному протокольному рішенні, то перерахування коштів боржником у строки, визначені спільним протокольним рішенням, вважається належним виконанням зобовязань за договором від 20.12.2010 №06/10-1995, у свою чергу, належне виконання грошових зобовязань виключає правові підстави стягнення з боржника сум коштів за ст.625 Цивільного кодексу України, які є предметом у справі 917/608/16. Для застосування наслідків за порушення грошового зобовязання, передбачених частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків. Після ухвалення рішення у даній справі протягом 2017 року між боржником та стягувачем укладено ще два спільних протокольних рішення №1953/ГУ від 21.03.2017 на суму 865088,54 грн та №4376/ГУ від 15.12.2017 на суму 432544,27 грн. Апелянт вважає, що шляхом укладення вказаних правочинів сторони змінили порядок і строки розрахунків за договором №06/10-1995 від 20.12.2010 на загальну суму 1297637,81 грн, і, оскільки боржник виконав умови вказаних спільних протокольних рішень щодо строків розрахунку шляхом перерахування платіжними дорученнями, то зобовязання за договором у цій частині вважаються такими, що виконані належним чином. Апелянт визнає, що на момент ухвалення рішення суду були правові підстави для нарахування 3% річних та інфляційних витрат на суму основного боргу, однак на даний час зникли правові підстави для отримання цих нарахувань стягувачем (зник обовязок боржника по сплаті у зазначеній частині) у звязку зі зміною сторонами строків та порядку погашення основного боргу у межах таких змін. Посилаючись на частину 2 ст.328 Господарського процесуального кодексу України, апелянт зазначає, що у своїй заяві боржник не посилається на припинення свого обовязку по сплаті частки вказаної у наказі суми, а посилається саме на інші причини, однак суд першої інстанції не надав оцінку цим аргументам та фактичним обставинам справи. Також апелянт вважає безпідставними висновки суду першої інстанції щодо не врахування судом при розгляді даної справи висновків Верховного Суду щодо порядку та строків проведення розрахунку за природний газ. Крім того, зазначає, що боржник не вважає, що суми, сплачені за спільними протокольними рішеннями, добровільним виконанням рішення у даній справі, а лише як підставу, що виключає можливість отримання стягувачем нарахувань (3% річних та інфляційних витрат) на такі суми після підписання спільних протокольних рішень (виконання зобовязань за основним боргом у цих сумах належним чином).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 поновлено ПАТ Лубнигаз строк на подання апеляційної скарги. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ Лубнигаз на ухвалу господарського суду Полтавської області від 22.01.2019 у справі №917/608/16. Повідомлено учасників справи про призначення розгляду апеляційної скарги на 18.03.2019 о 14:15 год. Встановлено учасникам справи п`ятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзивів на апеляційну скаргу з доказами його надсилання учасникам справи. Встановлено учасникам справи строк до 14.03.2019 для подання заяв, клопотань тощо. Витребувано у учасників справи оригінали документів для огляду у судовому засіданні, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення і мають значення для справи; витяги з Єдиного держреєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на день розгляду апеляційної скарги.

25.02.2019 від позивача до суду надійшов відзив (вх.№2085) на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що за приписами частини 2 ст.328 Господарського процесуального кодексу України на стадії розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, не перевіряється правильність винесених у справі рішень і не може бути змінено рішення по суті. На думку позивача, суд повинен зясувати чи виконано боржником його обовязок щодо сплати заборгованості, про стягнення якої йдеться у судовому наказі та дослідити докази на підтвердження сплати заборгованості. Доводи заявника зводяться до переоцінки встановлених у судовому рішенні обставин справи та не є підставами, з якими процесуальний закон повязує можливість визнання наказу таким, що не підлягає виконанню частково у сумі 1114846,03 грн через відсутність правових підстав для отримання стягувачем зазначеної суми.

У судовому засіданні 18.03.2019 оголошено перерву до 25.03.2019 до 15:00 год.

25.03.2019 від відповідача до суду надійшла заява (вх.№3016) про долучення до матеріалів справи додаткових пояснень з додатками.

У судовому засіданні 25.03.2019 представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача після перерви у судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, що підтверджується матеріалами справи (а.с.209).

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

Рішенням господарського суду Полтавської області у справі №917/608/16 від 27.02.2017, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 29.05.2017, стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 276148,32 грн 3% річних, 2909940,80 грн інфляційних, 47791,34 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору.

На виконання вказаного рішення господарського суду Полтавської області видано відповідний наказ від 13.06.2017 №917/608/16.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.08.2017 рішення господарського суду Полтавської області від 27.02.2017 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 29.05.2017 у справі № 917/608/16 залишено без змін.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 11.09.2017, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.10.2017, надано розстрочку виконання рішення господарського суду Полтавської області від 27.02.2017 у справі №917/608/16 шляхом сплати боржником належних до стягнення сум помісячно за наступним графіком: по 134745,00 грн з 31.10.2017 до 30.08.2019, та 134745,46 грн до 30.09.2019.

02.01.2019 Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" (боржник) звернулося до господарського суду Полтавської області із спірною заявою з вимогами: 1) про визнання наказу господарського суду Полтавської області від 13.06.2018 №917/608/16 таким, що не підлягає виконанню частково на суму 1886430,00 грн добровільно сплачених коштів; 2) про визнання наказу господарського суду Полтавської області від 13.06.2018 №917/608/16 таким, що не підлягає виконанню частково на суму 1114846,03 грн через відсутність правових підстав для отримання стягувачем зазначеної суми (а.с.3-6, том 1 матеріалів оскарження).

22.01.2019 господарським судом Полтавської області винесено ухвалу, яку апелянт оскаржує в частині відмови у визнанні наказу, виданого господарським судом Полтавської області 13.06.2017 №917/608/16 таким, що не підлягає виконанню частково у сумі 1114846,03 грн.

Боржник просив визнати наказ від 13.06.2017 таким, що не підлягає виконанню частково на суму 1114846,03 грн через відсутність правових підстав для отримання стягувачем зазначеної суми. В обґрунтування заяви боржник зазначав, що за рішенням суду від 27.02.2017 у справі № 917/608/16 було присуджено до стягнення інфляційні та 3% річних, нараховані на основний борг, який був предметом розгляду у справі №18/1407/12. Після прийняття рішення у справі №917/608/16 були підписані спільні протокольні рішення №1953/ГУ від 21.03.2017 та №4376/ГУ від 15.12.2017. Частина основного боргу, який був предметом розгляду у справі №18/1407/12, була погашена на підставі цих спільних протокольних рішень. Оскільки за вказаними спільними протокольними рішеннями було змінено порядок і строк проведення розрахунку за цим основним боргом, то боржник здійснив перерахунок інфляційних та 3% річних, що були присуджені судом у справі №917/608/16, адже на даний час відсутні підстави для нарахування інфляційних та 3% річних на цей борг.

Частиною 2 ст.328 Господарського процесуального кодексу України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обовязок боржника відсутній повністю чи частково у звязку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 21.10.2014 у справі №18/1407/12 позов задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" за поставку газу у січні-вересні 2011 року за договором поставки природного газу від 20.12.2010 №06/10-1995 основного боргу у сумі 14089569,54 грн за період січень 2011 - липень 2012 року та нарахованих на вказану суму основного боргу 1064579,70 грн пені, 656812,52 грн інфляційних, 592921,91 грн - 3% річних.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.01.2015 у справі №18/1407/12 рішення господарського суду Полтавської області від 21.10.2014 у справі №18/1407/12 змінено у частині стягнення пені, а саме: зменшено на 50% та стягнуто пеню у розмірі 532289,85 грн. Суд обґрунтував зменшення пені неефективною тарифною політикою держави, внаслідок якої товариством протягом 2006-2010 років недоотримано тарифної виручки у сумі 33142,7 тис. грн. Суд зазначив, що законодавством не передбачено відповідної компенсації понесених відповідачем збитків, що пов'язані з перерахунком вартості газу населенню та списанням боргів споживачів.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 27.02.2017 у справі №917/608/16, яке набрало законної сили, за невиконання зобовязань по сплаті основного боргу за договором поставки природного газу від 20.12.2010 №06/10-1995 стягнуто з ПАТ по газопостачанню та газифікації Лубнигаз на користь ДК Газ України НАК Нафтогаз України 276148,32 грн 3% річних, 2909940,80 грн інфляційних, а також 47791,34 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору. Даним судовим рішенням встановлено, що сума основного боргу за поставку природного газу у 2011 році відповідача перед позивачем у справі №18/1407/12 складала 14089659,54 грн, яка була частково погашена за спільними протокольними рішеннями у сумі 10381175,97 грн у період з листопада 2015 по лютий 2017, а також коштами боржника шляхом проведення платежу 30.10.2015 у розмірі 200254,42 грн, у результаті чого сума заборгованості становить 3508139,15 грн, на яку нараховані 3% річних за період з 07.04.2013 по 29.09.2015 у розмірі 276148,32 грн та інфляційні за період з 01.10.2013 по 29.09.2015 у розмірі 2909940,80 грн (а.с.114-121).

У спільних протокольних рішеннях від 21.03.2017 та від 15.12.2017 сторони, у тому числі і ПАТ по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз» та ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України», домовились про перерахування коштів за природний газ 2011 року згідно з договором від 20.12.2010 №06/10-1995. З метою реалізації цих спільних протокольних рішень сторони зобовязуються забезпечити проведення розрахунків відповідно до цього Спільного протокольного рішення та з урахуванням укладених договорів на розрахунково-касове обслуговування (а.с.50-57). Умовами вказаних спільних протокольних рішень передбачено, що боржник зобовязаний перерахувати кошти стягувачеві не пізніше наступного дня після зарахування їх на рахунок боржника.

Факт сплати заборгованості за спільними протокольними рішеннями підтверджується матеріалами справи, які містять копії платіжних доручень, що надані відповідачем до справи (а.с.33-49), та не заперечується позивачем.

Господарський суд, постановляючи оскаржувану ухвалу, зазначив, що присуджені до стягнення за рішенням суду від 27.02.2017 у справі №917/608/16 суми інфляційних втрат та 3% річних до вказаних спільних протокольних рішень не включені; погашення цих сум за протокольними рішеннями не відбувалося. Умови щодо списання, прощення, зарахування чи припинення іншим шляхом зобовязання боржника по сплаті інфляційних втрат та 3% річних, визначених рішенням суду від 27.02.2017 у справі №917/608/16, у вказаних спільних протокольних рішеннях сторонами не узгоджувалися.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки сторонами змінено порядок та строки виконання зобовязань на суму основної заборгованості за природний газ 2011 року згідно зі спірним договором, яка зазначена у спільних протокольних рішеннях, перерахування коштів боржником у строки, визначені спільним протокольним рішенням, вважається належним виконанням зобовязань за договором від 20.12.2010 №06/10-1995 на загальну суму 1297637,81 грн.

Ураховуючи те, що боржник виконав умови вказаних спільних протокольних рішень щодо строків розрахунку, отже, після винесення судового рішення 27.02.2017 у справі №917/608/16, зобовязання за договором у цій частині вважаються такими, що виконані належним чином, тому колегія суддів погоджується з доводами апелянта про відсутність правових підстав для отримання стягувачем 3% річних та інфляційних втрат на вказану суму, що існували під час розгляду справи судом, тобто зник обовязок боржника по сплаті відповідних сум.

Належне виконання грошових зобовязань виключає правові підстави стягнення з боржника сум коштів за ст.625 Цивільного кодексу України, які є предметом у справі 917/608/16.

Для застосування наслідків за порушення грошового зобовязання, передбачених частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження суду першої інстанції щодо неможливості урахування судом при розгляді спірної заяви правових висновків Верховного Суду у справах №904/1858/16, №910/9806/16, №908/2322/16, №926/2733/16, №9922/1010/16, №904/2743/16, №916/3057/17, №927/980/17, у звязку з тим, що ці висновки стосуються вирішення розгляду справи по суті, а не вирішення питання щодо визнання таким, що не підлягає виконанню наказу. Адже вказаний висновок Верховного Суду, викладений у зазначених постановах, стосується питання прострочення сплати заборгованості та застосування частини 2 ст.625 Цивільного кодексу України.

Господарський суд дійшов висновку, що на стадії розгляду заяви за ст.328 Господарського процесуального кодексу України не проводиться перевірка правильності винесених у справі рішень, не може бути змінено суть рішення, а доводи заявника фактично зводяться до переоцінки встановлених у судовому рішенні обставин справи та не є підставами, з якими процесуальний закон пов'язує можливість визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Апелянтом не заперечується та обставина, що на момент винесення рішення були наявні правові підстави для такого нарахування, однак після підписання 21.03.2017, 15.12.2017 спільних протокольних рішень, сторони дійшли згоди про зміну порядку та строків виконання основного зобовязання за поставлений у 2011 році природний газ за спірним договором у певній частині, що передбачає правові наслідки, а саме: визнання суми нарахувань такою, що не підлягає сплаті.

Також апелянт (заявник) наголошує, що іншого способу захисту порушених внаслідок стягнення зайвих сум прав боржника, ніж визнання наказу таким, що не підлягає виконанню частково у даній частині, не існує. Адже, боржник позбавлений можливості на перегляд рішення за нововиявленими обставинами у межах ст.320 Господарського процесуального кодексу України, оскільки укладених спільних протокольних рішень не існувало під час розгляду справи.

Вказаним доводам заявника не було надано правової оцінки судом першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статей 8, 129 ОСОБА_1 України суддя, здійснюючи правосуддя, керується принципом верховенства права. ОСОБА_1 України є нормами прямої дії. Верховенством права визнається панування права у суспільстві, яке вимагає від держави втілення його у законодавчій та правозастосовчій діяльності (Рішення Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004).

Одним із завдань господарського судочинства є справедливе вирішення судом спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності розгляд і вирішення цивільних справ, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина перша статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є верховенство права.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці (рішення від 09.10.1979 у справі Ейрі (п.24), рішення від 13.05.1980 у справі Артіко проти Італії (п.35), рішення від 30.05.2013 у справі ОСОБА_2 проти України (п.32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства.

У Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997) передбачено, що кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом упродовж розумного строку, встановленого законом (п.1 ст.6 Конвенції).

Процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується на тому, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (Рішення у справі "ОСОБА_3 проти Бельгії" від 26.10.1984 та рішення у справі "ОСОБА_4 проти Іспанії" від 28.10.1998). Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (Справа "Хамідов проти Росії").

Отже, важливою є та довіра, яку суди у демократичному суспільстві повинні викликати у громадськості, з метою запобігання виникнення у представників сторін та інших осіб сумнівів щодо неупередженого розгляду справи та забезпечення довіри до судової влади.

Частиною 2 ст.5 Господарського процесуального кодексу встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Слід також ураховувати, що статтею 55 ОСОБА_1 України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Надаючи правову оцінку належності обраного відповідачем способу захисту, колегія суддів ураховує його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява №38722/02)).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував: для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v.Ukraine), заява №61406/00, пункт 59).

Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з урахуванням положень ст.55, 124 ОСОБА_1 України та ст.13 Конвенції.

Колегія суддів також вважає, що обраний відповідачем спосіб захисту не порушує прав та обовязків стягувача.

Перевіривши розрахунок суми зменшення 3% річних та інфляційних втрат, здійснений відповідачем у звязку з укладенням спільних протокольних рішень від 21.03.2017, 15.12.2017, та в обґрунтування заяви, колегія суддів вважає правильним нарахування сум інфляційних та 3% річних на суму основного боргу за спірним договором, які були встановлені судовими рішеннями у справі №18/1407/12 та у справі №917/608/16, за виключенням суми заборгованості за усіма спільними протокольними рішеннями, у тому числі і рішеннями від 21.03.2017 та 15.12.2017, нарахованих 3% річних за період прострочення з 07.04.2013 по 29.09.2015 та інфляційних за період з 01.10.2013 по 29.09.2015.

Проаналізувавши матеріали справи, судова колегія бере до уваги доводи, викладені в апеляційній скарзі, ураховуючи неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, а також не надання оцінки доводам заявника (відповідача) про визнання наказу таким, що частково не підлягає виконанню, приходить до висновку про безпідставність та помилковість відмови у задоволенні заяви у частині визнання наказу 13.06.2017 №917/608/16 таким, що не підлягає виконанню частково у сумі 1114846,03 грн, оскільки відсутні правові підстави для стягнення вказаної суми.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до частин 1, 2 ст.277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, часткове скасування ухвали господарського суду Полтавської області від 22.01.2019 у справі №917/608/16 та прийняття нового рішення про задоволення заяви ПАТ по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз» у частині визнання наказу господарського суду Полтавської області від 13.06.2017 №917/608/16 таким, що не підлягає виконанню у сумі 114846,03 грн.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" задовольнити.

Ухвалу господарського суду Полтавської області від 22.01.2019 у справі №917/608/16 скасувати у частині відмови у визнанні наказу, виданого господарським судом Полтавської області 13.06.2017 №917/608/16 таким, що не підлягає виконанню, частково у сумі 1114846,03 грн.

Прийняти у цій частині нове рішення, яким заяву Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" задовольнити. Визнати наказ господарського суду Полтавської області від 13.06.2017 №917/608/16 таким, що не підлягає виконанню частково, у сумі 1114846,03 грн.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 03.04.2019.

Головуючий суддя О.А. Пуль

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя І.В. Тарасова