ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2019 р. Справа№ 911/2032/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання : Романовій Ю.М.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Івашин О.Є. - прокурор;

від позивача: не прибув;

від відповідача-1: Гусєва Ю.М. довіреність № 03-02/02 від 02.01.2019 року;

від відповідача-2: Нетяга В.В. довіреність № 01/01-19 від 25.01.2019 року;

від третьої особи: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора Київської області

на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2018 року

у справі № 911/2032/17 (суддя: Саванчук С.О.)

за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України

до відповідача 1) Гостомельської селищної ради

до відповідача 2) Приватного підприємства "Лакі"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство "Київська лісова науково-дослідна станція"

про визнання недійсними рішень ради, договору оренди земельної ділянки та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння

Встановив

Перший заступник прокурора Київської області (далі - прокурор) звернувся з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі - позивач) до Гостомельської селищної ради (далі - відповідач 1) та Приватного підприємства "Лакі" (далі - відповідач 2) про визнання недійсними рішень ради, договору оренди земельної ділянки та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.09.2017 року позов задоволено повністю. 13.11.2017 року постановою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу задоволено, рішення господарського суду Київської області від 12.09.2017 року у справі № 911/2032/17 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

01.03.2018 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу позивача задоволено частково, рішення господарського суду Київської області від 12.09.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2017 року у справі № 911/2032/17 скасовано повністю, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Господарський суд Київської області в задоволені позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України відмовив повністю своїм рішенням від 31.07.2018 року (повний текст складено 11.09.2018 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Заступник прокурора Київської області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст.ст. 12. 20, 122, 141, 142, 149 , 186 Земельного кодексу України, ст. 42 Лісового кодексу України та ст.ст. 20, 50 Закону України «Про землеустрій».

Крім того, скаржник зазначив, що при прийнятті спірних рішень Гостомельська селищна рада не мала не меті надання спірної земельної ділянки лісового фонду у тимчасове користування на умовах оренди в порядку і на підставах, визначених у ст.ст. 9, 16 Лісового кодексу України, а намагалась застосовувати до спірних правовідносин положення Земельного кодексу України щодо припинення у постійного лісокористувача права постійного користування на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення з подальшою зміною її категорії і цільового призначення та надання в оренду за приписами Закону України «Про оренду землі» для здійснення будівництва у кінцевому випадку багатоквартирної житлової забудови.

Також, скаржник вказав, що матеріали справи не містять доказів віднесення спірної земельної ділянки до земель комунальної власності в межах населеного пункту.

Крім того, скаржник зазначив, що прокурором в позовній заяві чітко визначено та обґрунтовано її пред'явлення на підставі ст. 113 Конституції України, ст.ст. 13, 122, 149 Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 19, 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, оскільки згідно ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України виключно Кабінет Міністрів України має право розпоряджатись земельними ділянками лісогосподарського призначення без визначення площі таких земель.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2018 року справу № 911/2032/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Чорногуз М.Г.

Північний апеляційний господарський суд апеляційну скаргу Заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2018 року у справі № 911/2032/17 залишив без руху, у зв'язку з порушенням вимог, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України своєю ухвалою від 06.11.2018 року.

20.11.2018 року апелянтом подано заяву, якою фактично усунені недоліки, вказані в ухвалі суду від 06.11.2018 року (надано належні докази сплати судового збору у розмірі 22 293,00 грн).

Північний апеляційний господарський суд відкрив провадження за апеляційною скаргою Заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2018 року у справі № 911/2032/17 та призначив розгляд справи на 30.01.2019 року своєю ухвалою від 13.12.2018 року.

Північний апеляційний господарський суд оголосив перерву у розгляді апеляційної скарги Заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2018 року у справі № 911/2032/17 на 13.02.2019 року своєю ухвалою від 30.01.2019 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2019 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги Заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2018 року у справі № 911/2032/17 до 25.02.2019 року. Оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги.

25.02.2019 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду оголошено перерву у відповідності до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 20.03.2019 року апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

У судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду представники відповідачів заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін а скаргу без задоволення.

Крім того, відповідач 1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що оскаржувані рішення ради були прийняті без порушень чинного законодавства, а тому всі інші похідні спірні рішення щодо розпорядження земельною ділянкою є законними.

Відповідач 2 у письмових поясненнях, зокрема зазначив, що зважаючи на те, що спірна земельна ділянка знаходилась в межах населеного пункту Гостомель, докази, про, що були долучені до матеріалів справи, то відповідна селищна рада діяла в межах чинного законодавства та мала необхідні повноваження на припинення права постійного користування та розпорядження спірною земельною ділянкою.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2018 року підлягає скасуванню, позов Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України залишенню без розгляду, а апеляційна скарга Заступника прокурора Київської області - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням Гостомельської селищної ради від 22.07.2004 року №588-31-ХХІV "Про передачу до земель запасу земельної ділянки Першотравневого лісництва Київської ЛНДС" виведено земельну ділянку площею 1,2 га Першотравневого лісництва ДП "Київська лісова науково-дослідна станція" квартал 150, виділ 15 із державного лісового фонду та передано її до земель запасу селищної ради для рекреаційного використання з подальшою передачею вказаної земельної ділянки Приватному підприємству "Лакі" для будівництва культурно-оздоровчого комплексу.

Також, рішенням Гостомельської селищної ради від 06.07.2004 року рішенням №566-30-ХХІV надано дозвіл ПП "Лакі" на складання проекту відведення земельної ділянки для будівництва культурно-оздоровчого комплексу з кафе площею 1,2 га в смт Гостомель.

У подальшому, рішенням Гостомельської селищної ради від 23.09.2004 року № 613-32-ІV "Про затвердження проекту відведення земельної ділянки в оренду ПП "Лакі" в сел. Гостомель" вилучено з земель запасу Гостомельської селищної ради земельну ділянку площею 1,2 га, затверджено проект відведення земельної ділянки та передано її в оренду строком на 49 років ПП "Лакі" для будівництва культурно-оздоровчого комплексу.

На підставі вказаного рішення, 01.10.2004 року між Гостомельською селищною радою та ПП "Лакі" укладено договір оренди землі, який зареєстровано в Ірпінському міському відділі земельних ресурсів за № 99. У подальшому, на підставі додаткових угод, до зазначеного договору оренди вносились зміни від 27.10.2005 року, від 23.03.2006 року, від 02.03.2009 року, від 30.11.2010 року, від 11.03.2011 року, від 19.11.2011 року.

Рішенням виконавчого комітету Гостомельської селищної ради від 04.03.2009 року № 42 земельній ділянці присвоєно адресу: вул. Леніна, 1-б (нова назва вулиці - Свято-Покровська).

Відповідно до умов Договору оренди від 01.10.2004 року №99 (зі змінами) земельну ділянку площею 1,2 га по вул. Свято-Покровська, 1-б передано в оренду ПП "Лакі" строком на 49 років для будівництва культурно-оздоровчого комплексу, цільове призначення - землі рекреаційного призначення.

Прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до відповідачів про визнання недійсними рішень ради, договору оренди земельної ділянки та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що рішення від 23.09.2004 року № 613-32-ІV прийнято всупереч вимог ст. 93, 122, 124 Земельного кодексу України, оскільки Гостомельська селищна рада як орган місцевого самоврядування не є розпорядником (орендодавцем) спірної земельної ділянки, що є державною власністю - землями лісогосподарського призначення.

Так, Рішення Гостомельської селищної ради №588-31-ХХІV від 22.07.2004 року про виведення із земель Державного лісового фонду Київської лісової науково-дослідної станції земельної ділянки площею 1,2 га не відповідає положенням глави 22 Земельного кодексу України, оскільки такої процедури припинення права на земельну ділянку як "виведення" не існує в чинному законодавстві.

Земельна ділянка орендарем за цільовим призначенням з 2004 року не використовувалась, а, на даний час, відповідачами вчиняються узгоджені дії для подальшої зміни цільового призначення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, наданої для рекреаційних цілей, на землі для розміщення багатоповерхової забудови, що, на думку прокурора, ставить під сумнів дійсний намір використання земельної ділянки орендарем за рекреаційно-оздоровчим призначенням.

Прокурор обґрунтовує звернення до суду в інтересах Кабінету Міністрів України наступним.

Згідно ст. 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратур» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Статтями 2, 29 Господарського процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 25 Закону України «Про прокуратуру». У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин.

В основі перших завжди є потребі у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Також відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 року у справі №1-1/99 під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» потрібно розуміти «орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади».

Прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, є підставою для порушення справи в суді.

Згідно ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення.

Таким чином, за твердженням прокурора вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення на даний час має право Кабінет Міністрів України.

Згідно ст. 113 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, вирішення питань державного управління у сфері, зокрема, охорони навколишнього природного середовища та природокористування.

До основних повноважень Кабінету Міністрів України згідно з п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» у сфері охорони навколишнього природного середовища належить здійснення в межах своїх повноважень державного управління у сфері охорони та раціонального використання землі, її надр, водних ресурсів, рослинного і тваринного світу, інших природних ресурсів.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Вилучення з порушенням земельного та лісового законодавства земель лісового фонду, зміна їх цільового призначення та передача у користування для комерційних потреб, порушує права та інтереси держави в особі Кабінету Міністрів України використовувати спірні земельні ділянки, що є підставою звернення до суду з даним позовом.

З огляду на викладене, за твердження прокурора, останній звернувся до суду першої інстанції з цим позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, як органу державної влади, уповноваженого державою на розпорядження землями лісогосподарського призначення.

Верховний Суд у своїй постанові від 01.03.2019 року, вказівки якого є обов'язковими, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції вказав про необхідність, зокрема, встановлення особи чиї інтереси порушені; хто саме, був постійним користувачем спірної земельної ділянки на момент прийняття спірних рішень, і чи був такий постійний користувач взагалі; у кого мала вилучатися спірна земельна ділянка з відповідним припиненням права постійного користування та чи мала вилучатися взагалі.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що ст. 49 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) визначено порядок вилучення земельних ділянок.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 49 Земельного кодексу України, земельні ділянки надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси першої групи площею понад 10 гектарів, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого рекреаційного призначення, крім випадків визначених ч. 5-78 цієї статті, та у випадках визначених ст. 150 Земельного кодексу України (ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, а відповідно до ч. 2 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, а згідно з ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з твердженням відповідача 2, що враховуючи, що спірні ділянки були площею меншою аніж 10 гектарів, Кабінет Міністрів України в даному випадку не був наділений правом приймати рішення про вилучення спірної земельної ділянки.

При цьому, колегія суддів відзначає, що прокурор звернувся в інтересах держави та просив витребувати земельну ділянку на користь Кабінету Міністрів України, а не Державного підприємства "Київська лісова науково-дослідна станція", як користувача спірної земельної ділянки, що не заперечується прокурором.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні на виконання вимог постанови Верховного Суду від 01.03.2018 у даній справі щодо встановлення належного позивача, дійшов висновків, що позовні вимоги в частині визнання недійсними рішень Гостомельської сільської ради заявлено в інтересах неналежного позивача - Кабінету Міністрів України.

За наведених обставин, апеляційний господарський суд вказує, що прокурором при зверненні з позовом у цій справі в інтересах держави невірно обраний орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої (яких) подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу.

У разі ненадання доказів наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді та правильності визначення позивача суд має право залишити позов без розгляду.

Крім того, судом першої інстанції, було встановлено, що прокурором заявлено цю позовну вимогу на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння та обґрунтоване тим, що воля держави як власника спірного майна щодо його відчуження могла бути виражена у делегуванні цих повноважень органам виконавчої влади, відтак, здійснення Гостомельською селищною радою права власності, зокрема, розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, укладання договору оренди спірної земельної ділянки не може оцінюватись як вираження волі держави, що є підставою для витребування державою її майна.

Вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності та зміна їх цільового призначення належала до компетенції органів виконавчої влади.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, чинній на момент подання позовної заяви) прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) ящо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного суду від 20.09.2018 року у справі № 924/1237/17.

Також, у постановах Верховного Суду, зокрема, в постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 року у справі № 924/1256/17, а також у постановах Верховного Суду від 01.11.2018 року у справі №910/18770/17, від 06.02.2019 року у справі №927/246/18, від 23.01.2019 року у справі №920/331/18 містяться наступні висновки:

- відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом

- розглядаючи кожен випадок окремо, суд повинен вирішити, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін.

- у Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 року №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не належить до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

- з огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

- отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

- положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

- так, за змістом частини 3 статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

- отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

- у Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

- із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

У разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, що звернулась за їх захистом.

При цьому, у разі порушення права на земельну ділянку його захист, у тому числі у визначений ст.ст. 21, 393 Цивільного кодексу України та пунктом "г" частини третьої статті 152 Земельного кодексу України спосіб, здійснюється власником земельної ділянки або її землекористувачем, а відповідно право на звернення із таким позовом належить власнику, землекористувачу цієї ділянки або особі, яка відповідно до законодавства уповноважена та має право в інтересах власника земельної ділянки або землекористувача звертатись за захистом його порушеного права із одночасним обґрунтуванням в позовній заяві підстав для звернення уповноваженої особи із позовом в інтересах власника земельної ділянки або землекористувача.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 23.10.25018 року у справі № 926/06/18.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги вказівки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 01.03.2018 року у даній справі, що прокурор дійшов передчасного висновку щодо обрання в якості позивача Кабінет Міністрів України.

Відповідно до п. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Згідно із п.1 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності.

В силу ст.ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції, наділений повноваженнями, зокрема, скасувати судове рішення суду першої інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині на підставі ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

А отже, у випадку, якщо прокурор в позовній заяві не обґрунтував, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, місцевий суд залишає такий позов без розгляду, а якщо ним цього не було зроблено, то таке право мають відповідний апеляційний суд чи Верховний Суд, у випадках, передбачених законом.

При цьому, оцінюючи в кожному конкретному випадку правові наслідки необґрунтованого допуску прокурора до представництва, слід виходити з того, що підстави представництва прокурором інтересів держави з'ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

У разі вирішення справи по суті, безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового рішення, що набрало законної сили, у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що обґрунтування звернення прокурора із позовом у цій справі полягають у захисті інтересів держави. Проте, обставин звернення прокурора з метою захисту інтересів особи, до повноважень якої входе розпорядження земельною ділянкою або інтересів користувача земельної ділянки - не встановлено.

Поряд з цим, прокурором не підтверджено виключних правових підстав для представництва та правомірності пред'явлення позову в інтересах Кабінету Міністрів України, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення позовної заяви без розгляду у відповідності до приписів п. 2 ч.1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із п.4 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч.1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 278 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених ст.ст. 226, 231 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2018 року у справі №911/2032/17 слід скасувати та позов Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради та Приватного підприємства "Лакі" про визнання недійсними рішень ради, договору оренди земельної ділянки та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння - залишити без розгляду.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 277, 278, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2018 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2018 року по справі №911/2032/17 скасувати. Позов Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України залишити без розгляду.

3. Справу №911/2032/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

М.Г. Чорногуз

Дата складення повного тексту 02.04.2019 року.