ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2019 року м. Дніпро Справа № 904/4708/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. ( доповідач ),

суддів: Кузнецової І. Л., Широбокової Л.П.

розглянувши у порядку письмового провадження

без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Фізичної особи-підприємця Введенського Ігоря Анатолійовича

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2019 р.

( суддя Суховаров А.В., м. Дніпро, повний текст рішення складено 25.01.2019 р.)

у справі

за позовом Фізичної особи-підприємця Орлової Ольги Василівни, м. Дніпро

до Фізичної особи-підприємця Введенського Ігоря Анатолійовича, м. Дніпро

про стягнення заборгованості за договором оренди у розмірі 114 963, 76 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2019 р. позовні вимоги задоволено у повному обсязі - стягнуто з Фізичної особи-підприємця Введенського Ігоря Анатолійовича на користь Фізичної особи-підприємця Орлової Ольги Василівни суму 90 902,01 грн. заборгованості з орендної плати, 3 520,03 грн. заборгованості з відшкодування витрат на утримання і експлуатацію об'єкта оренди, 20 438, 0 грн. неустойки, 103,62 грн. - 3 % річних, 1 762,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Відповідач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду від 15.01.2019 р. та ухвалити нове, яким у позові відмовити повністю.

Скаржник в своїх доводах та запереченнях посилається на те, що господарський суд Дніпропетровської області в порушення ст. 236 ГПК України не з'ясував обставину, яка має значення для справи, чи дійсно у Відповідача утворилась заборгованість перед Позивачем за останній місяць оренди ( вересень 2018 року ), як наслідок суд першої інстанції в своєму рішенні дійшов до помилкового висновку про наявність такої заборгованості.

Скаржник наголошує на тому, що відповідно до п. 4.6. Договору від 25.12.2017 р. № 25/12/2017-1 встановлено, що після підписання Сторонами цього Договору, Орендар вносить аванс протягом трьох днів з дати підписання Сторонами акту прийому-передачі будівлі в оренду, в сумі місячної орендної плати, яка буде зарахована, як орендна плата за останній місяць оренди приміщення. 25.12.2017 р. Позивач надав Відповідачу розписку згідно умов якої, Позивач підтверджує отримання від Відповідача грошову суму у розмірі 33 000,00 грн. в рахунок останнього місяця оренди. 10.09.2018 р. Відповідач звернувся до Позивача з листом від 10.09.2018 р., в якому просив припинити договір оренди № 25/12/2017-1 з 26.09.2018 р., аванс у розмірі 33 000,00 грн., який внесено в порядку п. 4.3. Договору, вважати оплатою за останній місяць ( вересень 2018 року ). Таким чином у Відповідача перед Позивачем була відсутня заборгованість за останній місяць оренди, за таких обставин відсутні підстави для стягнення заборгованості за цим договором, і як наслідок відсутній предмет спору, про що було заявлено суду першої інстанції.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2019 р. залишити без змін, оскільки доводи апеляційної скарги суперечать матеріалам справи та не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, і не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, як того просить Апелянт.

В обгрунтування своїх заперечень Позивач зазначає, що предметом спору є не лише заборгованість з орендної плати за договором оренди, а також заборгованість з передбаченого договором відшкодування витрат на утримання і експлуатацію об'єкта оренди, стягнення неустойки та трьох відсотків річних. Позивачем разом з заявою про збільшення розміру позовних вимог, визначено період, за який у Відповідача утворилась заборгованість зі сплати орендних платежів, а саме з 16.06.2018 р. по 19.10.2018 р. ( а не лише за вересень 2018 року, як це стверджує Апелянт ). Крім того, Позивачем враховано сумуотриману від Відповідача згідно розписки в якості оплати за останній місяць оренди.

Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду даної справи було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. ( доповідач ), судді - Кузнецова І.Л., Широбокова Л.П.

Ч. 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.02.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Введенського Ігоря Анатолійовича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2019р., для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги Відповідача з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець (позивач у справі) передає або зобов'язується передати наймачеві (відповідач у справі) майно у користування за плату на певний строк.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25.12.2017 р. між Фізичною особою-підприємцем Орловою О. В. ( Орендодавець ) та Фізичною особою-підприємцем Введенським І. А. ( Орендар ) укладено Договір оренди № 25/12/2017-1 ( далі - Договір ), відповідно до умов якого Орендодавець зобов'язується передати в тимчасове платне користування (оренду), а Орендар приймає в оренду будівлю ( 2 поверхи та підвал ), розташовану за адресою м. Дніпро, вул. Воскресенська, 11-А, загальною площею 391 кв. м.

Відповідно до п. 1.3 Договору орендована будівля надається Орендарю для використання під кафе.

П. п. 2.2, 2.3 Договору передбачено, що будівля має бути передана Орендодавцем і прийнята Орендарем протягом 3 календарних днів з моменту підписання Договору. Передача будівлі оформлюється актом приймання-предачі будівлі в оренду, підписання якого сторонами свідчить про фактичну передачу будівлі в оренду.

Відповідно до п. 4.1 Договору розмір орендної плати на момент підписання Договору встановлюється з розрахунку 33 000,00 грн. на місяць та підлягає щомісячному коригуванню з урахуванням індексу інфляції.

П. 6.7 Договору передбачено обов'язок Орендаря відшкодовувати Орендодавцю витрати на утримання та експлуатацію орендованої будівлі ( комунальні платежі ).

П. 3.1 Договору встановлено строк його дії з 25.12.2017 р. по 25.11.2020 р.

П. 10.1 Договору передбачено, що Договір може бути достроково розірваний Орендодавцем в односторонньому порядку відповідно до п. 5.1.1 Договору, або за згодою сторін.

Актом від 25.12.2017 р. погоджено факт передання Орендодавецм в оренду Орендарю будівлі ( 2 поверхи та підвал ), розташованої за адресою м. Дніпро, вул. Воскресенська, 11-А, загальною площею 391 кв. м.

Листом від 10.09.2018 р. Орендар звернувся до Орендодавця з пропозицією щодо дострокового розірвання договору оренди № 25/12/2017-1 з 26.09.2017 р.

Орендодавець листом від 24.09.2018 р. повідомив Орендаря про те, що Договір укладений до 25.11.2020 р. та не передбачає можливості дострокового розірвання з ініціативи Орендаря, дострокове розірвання відповідно до п. 10.1 Договору можливо лише з ініціативи Орендодавця за умов, передбачених п. 5.1.1 Договору, або за згодою сторін. Разом з тим, Відповідачу запропоновано до 26.09.2018 р. провести остаточний розрахунок за договором в частині оплати заборгованості з орендної плати та комунальних платежів в розмірі 31 156,51 грн., передати будівлю з оренди в належному стані відповідно до вимог п. 7.3 Договору, про що підписати відповідний Акт приймання-передачі та за умови виконання вказаних вимог, Позивач не заперечує проти дострокового розірвання договору оренди за згодою сторін з 26.09.2018 р.

Як встановив суд першої інстанції, з огляду на те, що Відповідач запропоновані Позивачем дії не виконав, заборгованість з орендної плати не погасив, об'єкт оренди в порядку, передбаченому розділом 7 Договору, не повернув, сторони не дійшли згоди щодо дострокового розірвання договору оренди з 26.09.2018 р.

Місцевим господарським судом також встановлено, що внаслідок неналежного виконання Орендарем зобов'язань за Договором, у Відповідача утворилась заборгованість перед Позивачем зі сплати орендних платежів за період з 16.06.2018 р. по 19.10.2018 р. у розмірі 90 902,01 грн. та заборгованість з відшкодування витрат на утримання та експлуатацію орендованої будівлі за період з 11.09.2018 р. по 19.10.2018 р. у розмірі 3 520,03 грн.

Листом від 03.10.2018 р. Позивачем повідомлено Відповідача про розірвання договору оренди та необхідність протягом трьох днів після отримання цього листа, але не пізніше 10.10.2018 р., погашення наявної заборгованості за Договором і передання будівлі в порядку, передбаченому розділом 7 Договору, шляхом підписання акта приймання-передачі будівлі з оренди.

Предметом спору по цій справі є вимоги Позивача до Відповідача про стягнення заборгованості з орендної плати у сумі 90 902, 01 грн., 3 520, 03 грн. заборгованості з відшкодування витрат на утримання і експлуатацію об'єкта оренди, 20 438, 10 грн. неустойки, 103, 62 грн. - 3 % річних за період з 16.09.2018 р. по 19.10.2018 р.

Згідно приписів ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Ч. 2 ст. 625 ЦК передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На час розгляду спору Відповідач не надав господарському суду доказів сплати спірної суми заборгованості.

В основу оскаржуваного рішення покладено висновок місцевого господарського суду про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог, зокрема матеріалами справи доведено не виконання Відповідачем зобов'язання щодо сплати залишку орендної плати та повернення орендованого майна, внаслідок розірвання договору оренди за ініціативою Позивача з 10.11.2018 р., що є підставою для стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, на загальну суму 20 438, 10 грн. за період з 11.10.2018 р. по 19.10.2018 р. ( 1 135, 45 грн. ( розмір орендної плати за 1 день у жовтні 2018 року х 2 х 9 днів ), а також заборгованості з орендної плати у сумі 90 902, 01 грн., 3 520, 03 грн. заборгованості з відшкодування витрат на утримання і експлуатацію об'єкта оренди, 103, 62 грн. - 3 % річних за період з 16.09.2018 р. по 19.10.2018 р.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позову.

Узагальнені доводи апеляційної скарги: у Відповідача перед Позивачем відсутня заборгованість за останній місяць оренди ( у розмірі 33 000,00 грн. ), за таких обставин відсутні підстави для стягнення заборгованості за цим договором, і як наслідок відсутній предмет спору, про що було заявлено суду першої інстанції.

Ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується з висновками суду попередньої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї розрахунків ( з урахуванням подальших уточнень та збільшення розміру позовних вимог), предметом спору є не лише заборгованість з орендної плати за договором оренди № 25/12/2017-1, а також заборгованість з передбаченого договором відшкодування витрат на утримання і експлуатацію об'єкта оренди, стягнення неустойки та трьох відсотків річних.

Крім того, в уточненому розрахунку сум заборгованості за спірним договором оренди, наявному в матеріалах справи та поданому Позивачем разом з заявою про збільшення розміру позовних вимог, визначено період, за який у Відповідача утворилась заборгованість перед Позивачем зі сплати орендних платежів, а саме з 16.06.2018 р. по 19.10.2018 р. ( а не лише за вересень 2018 року, як це стверджує Скаржник ).

Відповідно до уточненого розрахунку сум заборгованості та пояснень зазначених у відзиві на апеляційну скаргу вбачається, що під час визначення загального розміру заборгованості з орендної плати Позивачем враховано суму отриману від Відповідача згідно розписки від 25.12.2017 р. в якості оплати за останній місяць оренди (рядок "зарахування сплати авансу в рахунок оплати останнього місяця оренди відповідно до п. 4.6 договору оренди" наприкінці розрахунку), що спростовує доводи Скаржника викладені в апеляційній сказі, що вказана обставина не взята судом до уваги під час винесення рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги суперечать матеріалам справи та не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, і в будь-якому разі не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, як того просить апелянт.

Крім того, судом першої інстанції обгрунтовано відхилено заяву Відповідача про закриття провадження у справі, з огляду на обставини, встановлені матеріалами справи.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

Водночас колегія суддів погоджується з аргументами, викладеними Позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, що ґрунтуються на встановлених місцевим господарським судом обставинах справи та відповідають нормам процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Введенського Ігоря Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2019р. у справі № 904/4708/18 залишити без змін.

Витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги віднести на Фізичну особу-підприємця Введенського Ігоря Анатолійовича.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню у зв'язку із малозначною справою, крім випадків передбачених ч. 2 п. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя І. М. Кощеєв

Суддя І. Л. Кузнецова

Суддя Л. П. Широбокова