ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"25" березня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/9/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.

при секретарі судового засідання: Карагяур В.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (на підставі довіреності);

від відповідача: ОСОБА_2В.(на підставі ордеру);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Автокар-777 (01042, м. Київ, Печерський р-н, вул. Івана Кудрі, буд. 12, офіс 5);

до відповідача: Сільськогосподарського підприємства Векка у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (67540, Одеська обл., Лиманський р-н, с. Благодатне, вул. Центральна, буд. 1);

про стягнення 108623,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 02.01.2019 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Автокар-777 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. ГСОО №9/19) до відповідача - Сільськогосподарського підприємства Векка у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість за послуги перевезення вантажу в розмірі 119 000,00 грн., а також судовий збір в розмірі 1785,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що на підставі укладеного між сторонами договору-заявки №0001 від 16.09.2018р. та договору №21/09/2018 від 21.09.2018р., позивачем було вчасно та в повному обсязі виконано свої зобовязання, між тим, відповідач за фактично надані послуги у повному обсязі не розрахувався, в звязку з чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 137000,00 грн., що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду. При цьому, як стверджує позивач, відомості щодо отримання первинних документів відповідачем щодо заявки №0001 на момент складання позовної заяви ТОВ Автокар-777 відсутні, отже, позивачем заявлено позовні вимоги без урахування вартості послуг за відповідною заявкою.

Ухвалою суду від 22.01.2019 року за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/9/19 за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 20.02.2019 року.

18.02.2019 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог вх. ГСОО №2-749/19 від 18.02.2019р., згідно якої позивач просив суд стягнути з відповідача з відповідача заборгованість за послуги перевезення вантажу в розмірі 132500,00 грн., пеню у розмірі 7867,39 грн. та 3% річних у розмірі 655,61 грн.

У судових засіданнях від 20.02.2019 року та від 20.03.2019р., в звязку з неможливістю закінчення розгляду справи по суті, судом було оголошено перерву у розгляді справи до 20.03.2019 року та 25.03.2019 року відповідно.

25.03.2019 року від позивача на електронну адресу суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, яка в подальшому була отримана судом засобами поштового звязку та зареєстрована канцелярією суду за вх. ГСОО №5869/19 від 26.03.2019р., згідно якої позивач зазначив про часткову сплату відповідачем заборгованості та просив суд стягнути з відповідача 100100,00 грн. заборгованості за послуги перевезення вантажу, 7867,39 грн. пені та 655,61 грн. - 3% річних.

У судовому засіданні від 25.03.2019 року судом було повідомлено, що позовні вимоги суд розглядає в редакції заяви позивача вх. ГСОО №2-749/19 від 18.02.2019р., тоді як позовні вимоги, викладені позивачем в заяві вх. ГСОО №5869/19 від 26.03.2019р. судом до розгляду не приймаються, оскільки відповідна заява подана з порушенням строку встановленого п.2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України.

25.03.2019 року від відповідача до суду надійшла заява про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження вх. ГСОО №5737/19, згідно якої відповідач просив суд поновити строк на подання відповідної заяви та здійснити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. В обґрунтування поданої заяви відповідач посилався на те, що СП Векка ТОВ отримало ухвалу про відкриття провадження у даній справі 16.02.2019р., однак договір з адвокатом укладено лише 11.03.2019 року. Крім того, відповідач зазначив, що вирішення даної справи для нього має дуже важливе значення, оскільки йдеться мова про стягнення заборгованості за договором перевезення і відповідач має намір витребувати документи від позивача з метою захисту своїх прав, а тому вважає, що вказана справа має розглядатись за правилами загального позовного провадження.

Розглянувши, заяву відповідача вх. №5737/19, суд відмовив у її задоволенні з огляду на таке:

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Так, з урахуванням положень ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи №916/9/19 по суті було розпочато у судовому засіданні від 20.02.2019 року.

Водночас суд зазначає, що розгляд справи № 916/9/19 у відповідності до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження.

Так, відповідно до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного або позовного провадження (загального або спрощеного). При цьому, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Частиною 5 цієї ж статті Кодексу визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує пятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, при відкритті провадження у даній справі судом із врахуванням приписів ст. 12 Господарського процесуального кодексу України було вирішено здійснювати розгляд справи саме в порядку спрощеного позовного провадження.

За приписами ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Таким чином, приписи процесуального законодавства, зокрема щодо обмеженого строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, спрямовані на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, тоді як, відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

Отже, подання відповідачем заяви про перехід до розгляду справи в загальному позовному провадженні не може ставати під сумнів здійснення судочинства судом відповідно до вимог процесуального закону, а наведені відповідачем підстави для здійснення відповідних процесуальних дій не виправдовують втручання у принцип юридичної визначеності. Більш того, суд зазначає, що положення ч.ч. 2-6 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України, на які посилається відповідач у відповідній заяві, згідно приписів ч.7 ст. 250 не застосовуються, оскільки справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного позовного провадження, а твердження відповідача про необхідність витребування додаткових доказів у позивача є необґрунтованими, в звязку з чим у задоволенні заяви СП Векка ТОВ вх. ГСОО №5737/19 суд відмовляє.

25.03.2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву вх. ГСОО №5737/19, згідно якого відповідач просив суд поновити строк для подання відзиву на позовну заяву та прийняти відповідний відзив, а у задоволенні позову відмовити. Пропущення строку для подання відзиву на позовну заяву відповідач також обґрунтовував тим, що ухвалу про відкриття провадження у даній справі отримано ним 16.02.2019р., однак договір з адвокатом укладено лише 11.03.2019 року. При цьому, обґрунтовуючи свої заперечення відповідач посилався на те, що обовязок щодо сплати за виконані послуги у СП Векка ТОВ виникає після отримання від позивача оригіналів рахунків-фактур, а оскільки відповідачем не було отримано відповідних рахунків-фактури, то і обовязок щодо сплати виконаних послуг з перевезення вантажу не настав. Отже, за таких обставин, відповідач вважає, що у СП Векка ТОВ не настав момент сплати вартості наданих послуг, в звязку з чим позовні вимоги вважає такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву посилався на невідповідність первинних документів, а саме товарно-транспортних накладних, оскільки більшість з них не містить повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажоодержувача, а лише штампи або печатку без зазначення яка саме відповідальна особа одержала вантаж.

Розглянувши, клопотання відповідача про поновлення строку для подання відзиву суд зазначає, про відсутність поважної причини пропуску для вчинення відповідної процесуальної дії відповідачем, однак суд вважає за можливе залучити відповідний відзив до матеріалів справи з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При цьому, суд зазначає, що поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які є обєктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та повязані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії.

Крім того, суд зауважує, що встановлені Господарським процесуальним кодексом України строки для вчинення певних процесуальних дій сторонами у справі, покликані сприяти ефективному та своєчасному вирішенню судом спорів та запобіганню зловживанню сторонами своїми процесуальними правами.

Водночас, згідно ч. 5 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обовязку вчинити відповідну процесуальну дію.

З огляду на приписи ч. 5 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України та за відсутності заперечень позивача з зазначеного приводу, суд вважає за можливе залучити відзив на позовну заяву, наданий СП Векка ТОВ до матеріалів справи.

У судовому засіданні від 25.03.2019 року позивач, який приймав участь в засіданні суду в режимі відеоконференції, обставини викладені у заяві вх. ГСОО №5869/19 підтримав та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення судом позову заперечував та просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 25.03.2019 року, враховуючи, що під час розгляду справи відповідачем перераховано грошові кошти у розмірі 32400,00 грн., провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача основної заборгованості у зазначеній сумі, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України було закрито, у звязку з відсутністю предмету спору.

В судовому засіданні 25.03.2019р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 01.04.2019р.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і обєктивно зясувавши обставини справи, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобовязана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договір, а в силу вимог ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Як встановлено матеріалами справи, 16.09.2018 року між ТОВ „Автокар-777 (надалі - перевізник) та СП Векка ТОВ (надалі - замовник) укладено разовий договір-заявку №0001, у відповідності до якої визначено: маршрут с. Благодатне с. Перемога с. Мартусовка м.Київ, дата та час завантаження 16.09.2018р.; дата доставки вантажу 17.09.17р.; сума фрахту 18000,00 грн. б/р; марка і № автомобіля DAF XF 105.460T, сідловий тягач Е, АІ 5759 СІ.

Разом з тим, 21.09.2018 року між сторонами у справі був укладений договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученні №21/09/2018 (надалі договір), відповідно до умов якого СП Векка ТОВ (замовник) доручає, а ТОВ „Автокар-777 (перевізник) приймає на себе зобовязання щодо перевезення вантажів замовника автомобільним транспортом по території України та іноземних держав згідно із замовленням замовника, які є невідємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 2.1 договору, замовник зобовязаний, зокрема, оформити письмове замовлення на перевезення вантажу з зазначенням маршруту, адреси завантаження та доставки вантажу, дати подачі транспортного засобу, найменування, ваги та габаритів вантажу, а також інші особливості перевезення вантажу, та подати таке замовлення перевізнику факсом чи ел. поштою не пізніше ніж за 12 годин до початку перевезення; своєчасно та в повному обсязі сплачувати послуги перевізника.

Положеннями п. 2.2 договору, серед іншого, визначено обовязок перевізника забезпечити подання транспортного засобу під завантаження в узгодженні сторонами строки і в стані, в усіх відношеннях придатному до перевезення з урахуванням вимог замовлення; повернути замовнику товаро-супровідні документи з відміткою вантажоотримувача про отримання протягом 10 днів з моменту передачі вантажу вантажоотримувача.

Згідно п. 3.1 договору, по закінченню виконання замовлення перевізник оформлює акт виконаних робіт, який підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється печатками підприємств.

У відповідності до положень п. 3.2 договору, разом з актом виконаних робіт перевізник зобовязується надати замовнику такі документи: рахунок-фактуру, CMR, податкову накладну. Другий примірник акту виконаних робіт після затвердження замовником повертається перевізнику.

За умовами п. 3.3 договору, замовник зобовязується підписати акт виконаних робіт у пятиденний термін з моменту його отримання або надати письмові аргументовані заперечення чи зауваження.

Пунктом 4.1 договору визначено, що ціна на кожне перевезення узгоджується сторонами окремо і зазначається в разових замовленнях замовника, які становлять невідємну частину договору.

Відповідно до умов п. 4.3 договору, замовник зобовязується перерахувати перевізнику належну суму коштів за виконанні послуги протягом 10-ти банківських днів з моменту отримання від перевізника оригіналів рахунку-фактури, CMR та підписання акту виконаних робіт, якщо інше не передбачене в транспортному замовленні.

Положеннями п. 5.6 договору встановлено, що за прострочення в оплаті (згідно п. 4.3 даного договору) замовник сплачує перевізнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від своєчасно несплаченої суми за кожен день прострочення платежу.

За умовами п. 9.1 договору, цей договір укладається строком на один рік і набуває чинності з дня його підписання сторонами.

Як стверджує позивач, на підставі заявки №0001 та договору №21/09/2018 та заявок до нього ТОВ „Автокар-777 за період з 17.09.2018 по 14.10.2018 здійснило на замовлення СП „Векка ТОВ перевезення вантажу на загальну суму 213 000, 00 грн. При цьому, в матеріалах справи містяться товарно-транспортні накладні з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що позивачем були здійсненні дії у відповідності до п. 3.1, 3.2 договору щодо направлення відповідачу документів, що підтверджують факт виконання послуг з перевезення вантажу.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність у відповідача будь-яких заперечень у відповідності до п. 3.3 договору щодо наданих за спірний період послуг з перевезення вантажів. Більш того, в матеріалах справи наявний акт звірки взаємних розрахунків за період з 17.09.2018 року 19.10.2018 року (а.с. 82) у відповідності до якого заборгованість СП „Векка ТОВ станом на 14.11.2018 року за здійснене позивачем перевезення вантажу за період з 17.09.2018р. по 14.10.2018 року становить 137 000,00 грн.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобовязань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Водночас із матеріалів справи вбачається, що у період з 28.09.2018 року по 19.10.2018 року відповідачем було сплачено 76000,00 грн., що відповідає відомостям, які містяться у акті звірки взаєморозрахунків та підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями про сплату грошових коштів на загальну суму 76000,00 грн., а саме платіжні доручення №3337 від 28.09.2018р, №3386 від 03.10.2018р., №3444 від 09.10.2018р., №3445 від 09.10.2018р. та №3570 від 19.10.2018р.

Крім того, під час розгляду справи відповідачем було здійснено часткові проплати в рахунок погашення заборгованості по справі №916/9/19 у сумі 4500,00 грн. за період з 25.01.2019р. по 13.02.2019р., що підтверджується відповідною випискою банку (а.с. 124-127) та платіжним дорученням №4627 від 13.02.2019р. (а.с. 128), а також за період з 15.02.2019р. по 21.03.2019р. у сумі 32400,00 грн., що підтверджується випискою банку за відповідний період (а.с.172-182) та платіжними дорученнями №4915 від 18.03.2019р. (а.с.183) та №349 від 21.03.2019р. (а.с.184).

Отже, станом на момент розгляду справи за відповідачем рахується заборгованість за фактично надані послуги з перевезення вантажу за спірний період у розмірі 100100,00 грн.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, в порушення вимог ст.ст. 73-74 Господарського процесуального кодексу України, відповідачем не надано доказів, які б свідчили про своєчасну сплату грошових коштів у розмірі 100100,00 грн., як вартості наданих послуг з перевезення вантажу у відповідності до умов договору №21/09/2018 та відповідних заявок до нього.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що відповідач, в порушення вимог ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України своєчасно за надані послуги з перевезення вантажу протягом періоду з 17.09.2018р. по 14.10.2018 року, включно, (на загальну вартість 213000,00 грн.), у повному обсязі не розрахувався, сплативши лише грошові кошти у розмірі 112900,00 грн., в звязку з чим, на момент розгляду справи за ним рахується заборгованість у сумі 100100,00 грн.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обовязку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обовязку, є зустрічним виконанням зобовязання, при якому сторони повинні виконувати свої обовязки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Приймаючи до уваги вищевикладене суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ТОВ „Автокар-777 та стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з перевезення вантажу протягом періоду з 17.09.2018р. по 14.10.2018 року у розмірі 100100,00 грн.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

У відповідності до ч.1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобовязання.

Згідно ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобовязання. Водночас вимогами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобовязання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно формули розрахунку пені, наведеної в листі Національного банку України №25-011/388-1707 від 12.03.1997р. на виконання Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, сума простроченого платежу помножена на розмір пені за кожен день прострочення у відсотках, розділена на сто та помножена на кількість днів прострочення платежу буде дорівнювати сумі пені за прострочення платежу.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 7867,39 грн. (а.с. 129) та 3% річних у розмірі 655,61 грн. (а.с.129-130), вважає їх вірними та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, суд зазначає, що контррозрахунку щодо здійснених позивачем розрахунків СП „Векка ТОВ надано не було, як і будь-яких заперечень щодо вірності такого розрахунку.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ТОВ „Автокар-777 та стягнення з відповідача суми основної заборгованості у розмірі 100100,00 грн., пені у розмірі 7867,39 грн. та 3% річних у розмірі 655,61 грн.

Разом з тим, твердження відповідача щодо неотримання ним рахунків-фактур судом до уваги не приймаються, оскільки спростовуються інформацією наданою позивачем щодо відстеження поштових відправлень, які були надіслані відповідачу, зокрема, щодо направлення рахунків. Більш того, здійснення відповідачем, після відкриття провадження у справі проплат із зазначенням призначення платежу як погашення заборгованості у справі №916/9/19 свідчить про визнання відповідачем факту наданих позивачем у спірний період послуг, про стягнення яких заявлено позов.

На підставі п. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2115,35 грн. покладаються на відповідача, оскільки спір виник внаслідок його неправильних дій.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238,240,241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Сільськогосподарського підприємства Векка у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (67540, Одеська обл., Лиманський р-н, с. Благодатне, вул. Центральна, буд. 1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Автокар-777 (01042, м. Київ, Печерський р-н, вул. Івана Кудрі, буд. 12, офіс 5; ) 100100/сто тисяч сто/грн. заборгованість за послуги перевезення вантажу, 7867/сім тисяч вісімсот шістдесят сім/грн. 39 коп. пені, 655/шістсот пятдесят пять/грн. 61 коп. 3% річних та 2115/дві тисячі сто пятнадцять/грн. 35 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 01 квітня 2019 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська