ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/293/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 Харківської області, м. Харків в інтересах держави, в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по Харківській області, м. Харків
до Фізичної особи-підприємця Скирди Тетяни Федорівни, м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 30673,21 грн
за участю представників сторін:

прокурора - Чирик В.Г., службове посвідчення № 036688 від 11.12.2015;

позивача - Смірнова О.В., дов. № 06 від 04.01.2019;

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 Харківської області, м. Харків, в інтересах держави, в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по Харківській області, м. Харків (позивач), звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Скирди Тетяни Федорівни, м. Харків (відповідач), про стягнення неустойки за період з 09.10.2016 по 31.01.2017 у розмірі 30673,21 грн.

Ухвалою господарського суду від 06.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 26.02.2019 о 10:30 год.

Протокольними ухвалами від 26.02.2019, 19.03.2019 у судових засіданнях оголошувалась перерва, в порядку ст. 216 ГПК України.

У судовому засіданні 25.03.2019 прокурор та представник позивача позов підтримали, наполягали на його задоволенні.

Відповідач у судове засідання 25.03.2019 не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, відзив на позов, у строки, встановлені ухвалою суду від 06.02.2019, суду не надав, заборгованість не спростував. Матеріали справи містять докази належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, оскільки згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача є: АДРЕСА_1, а з матеріалів справи вбачається, що ухвала суду від 06.02.2019 про відкриття провадження у справі була надіслана відповідачу за вищезазначеною адресою, але не була ним отримана та повернута Укрпоштою до суду за закінченням встановленого строку зберігання.

Беручи до уваги, що відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та те, що відповідно до статті 74 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів по справі покладено на сторони, суд, враховуючи ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, згідно ч.9 ст. 165 ГПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи, суд зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 25.03.2019, відповідно до ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, заслухавши прокурора та позивача, суд встановив наступне.

08.11.2013 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (позивачем) та Фізичною особою - підприємцем Скирдою Тетяною Федорівною (відповідачем) було укладено договір оренди № 5627-Н, згідно п.1.1. якого позивач, як орендодавець, передає, а відповідач, як орендар, приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: нежитлові приміщення кім. № 1-11 в одноповерховій будівлі, інв. № 10310064, № 10310056 (пам'ятка архітектури та містобудування), загальною площею 102,10 кв.м., за адресою: м. Харків, вул.Чернишевська, 14, що знаходяться на балансі Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації.

Факт передачі орендованого майна підтверджується актом приймання - передачі від 08.11.2013.

Вартість майна, визначена згідно з незалежною оцінкою станом на 26.06.2013, становить 270000,00 грн.

Майно було передано в оренду з метою розміщення кафе, що здійснює продаж товарів підакцизної групи.

Відповідно до п. 10.1. договору, договір оренди укладений строком на 2 роки 11 місяців, з 08.11.2013 до 08.10.2016.

Листом від 02.07.2016 № 43-3383 позивач звернувся до органу, уповноваженого управляти державним майном - Харківської обласної державної адміністрації з проханням надати пропозиції та висновки щодо подальшого використання державного майна.

У відповідь листом від 08.07.2016 № 01-39/5266 Харківська обласна державна адміністрація повідомила позивача про ненадання згоди на продовження дії договору оренди № 5627-Н від 08.11.2013, у зв'язку із наміром використовувати дане майно для власних потреб.

У зв'язку з відсутністю згоди уповноваженого органу на продовження дії договору, позивач листами від 05.07.2016 № 43-3462, від 08.07.2016 № 43-3538 та від 10.10.2016 № 43-5313 повідомив відповідача про відсутність наміру продовжувати термін дії договору оренди та вимогою повернути орендоване майно після закінчення дії договору за актом приймання-передачі.

Рішенням господарського суду Харківської області від 06.02.2017 у справі № 922/4069/16, постановлено виселити відповідача з займаних приміщень та повернути майно, у зв'язку з тим, що термін дії договору оренди закінчився 08.10.2016.

Положеннями п. 10.9. договору оренди від 08.11.2013 № 5627-Н передбачено, що у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу по акту приймання-передачі, погодженим з орендодавцем. Майно вважається повернутим балансоутримувачу та орендарю з моменту підписання акту приймання-передачі (п. 10.10 зазначеного договору).

Відповідно до п. 10.11. договору оренди від 08.11.2013 № 5627-Н, якщо орендар не виконує обов'язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки в розмірі подвійної орендної плати за час прострочення.

Як зазначає прокурор, договір оренди припинив свою дію 08.10.2016, натомість, лише 31.01.2017, згідно трьохстороннього акту приймання-передачі орендованого майна, приміщення фактично було звільнено відповідачем.

Підставою для звернення прокурора до господарського суду з даним позовом, стало безпідставне користування відповідачем орендованим майном за період з (з 09.10.2016 по 31.01.2017, у зв'язку з чим наявні підстави вимагати від відповідача сплати неустойки в розмірі 30673,21 грн. за безпідставне користування відповідачем державним майном у зазначений період.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно положень ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Харківською місцевою прокуратурою №2 опрацьовано матеріали РВФДМУ по Харківській області щодо стану розрахунків по сплаті орендної плати до державного бюджету та використання об'єкту державного майна та направлено повідомлення начальнику регіонального відділення Фонду державного майна по Харківській області, в якому, у зв'язку з наявністю нарахованої відповідачу неустойки в розмірі 30673,21 грн., яка не сплачена відповідачем у добровільному порядку, зазначив про наявність підстав для звернення до суду із відповідним позовом для здійснення представництва інтересів держави в суді.

Розглядаючи вимоги прокурора по суті з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

За приписами ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ч. 2 ст. 291 ГК України, договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Як встановлено судом, рішенням господарського суду Харківської області від 06.02.2017 у справі № 922/4069/16, постановлено виселити відповідача з займаних приміщень та повернути майно, у зв'язку з тим, що термін дії договору оренди закінчився 08.10.2016.

Згідно ч. І ст.27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Відповідно до ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з врахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язки щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення.

Як зазначає прокурор та позивач та підтверджується матеріалами справи, договір оренди припинив свою дію 08.10.2016, натомість, лише 31.01.2017, згідно трьохстороннього акту приймання-передачі орендованого майна, приміщення фактично було звільнено відповідачем.

За змістом ч. 1 ст. 216 ГГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків, штрафні санкції, оперативно- господарські санкції.

Частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 2 статті 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Оскільки договір оренди припинив дію 08.10.2016, а фактично повернення державного майна відбулося тільки 31.01.2017 орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (з 09.10.2016 по 31.01.2017).

Таким чином, по вищезазначеному договору оренди була нарахована неустойка за період з 09.10.2016 по 31.01.2017 у сумі 45 467,57 грн.

При цьому, як зазначають прокурор та позивач, у зв'язку з тим, що за вищезазначеним договором обліковується переплата з орендної плати в сумі 2567,05 грн., з пені в сумі 79,45 грн., орендарем було частково сплачено неустойку в сумі 12147,86 грн., підлягає стягненню неустойка в сумі 30673,21 грн. (45 467,57 грн. - 2567,05 грн. - 79,45 грн. - 12 147,86 грн.).

Згідно статті 73 ГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів, які б спростовували викладені у позові вимоги прокурора, суд визнає вимогу щодо стягнення з відповідача 30673,21 грн. неустойки за період безпідставного користування майном з 09.10.2016 по 31.01.2017, належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати зі сплати судового збору, понесені прокурором при зверненні з даним позовом до господарського суду, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 123, 126, 129, 165, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 247, 252, 256 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Скирди Тетяни Федорівни (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1, відомості про дату народження відсутні) на користь Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Харківській області (61057, м. Харків, майдан Театральний, 1, , код УДКСУ 37999675, р/р 0004 ГУДКСУ у Київському районі м. Харкова, установа банку: Казначейство України (ЕАП), МФО 89998) неустойку за період 09.10.2016 по 31.01.2017 в розмірі 30673,21 грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Скирди Тетяни Федорівни (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1, відомості про дату народження відсутні) на користь Прокуратури Харківської області (61050, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 4, , банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, код 820172, рахунок 7171, код класифікації видатків бюджету - 2800) суму судового збору в розмірі 1921,00 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 28.03.2019

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/293/19