УХВАЛА

за результатами розгляду скарги

м. Київ

22.03.2019Справа № 910/26894/15

Суддя Підченко Ю.О., при секретарі судового засідання Лемішко Д.О., розглянув скаргу Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго"

на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області

у справі № 910/26894/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" в особі філії "Шосткинський район електричних мереж "ПАТ "Сумиобленерго"

до 1. Кабінету Міністрів України;

2. Казенного підприємства "Шосткинський казенний завод "Зірка"

про стягнення 2 183 023, 55 грн,

За участі представників сторін:

від позивача (стягувача): Андрієнко Н.О. - представник за довіреністю,

від відповідача (боржника): не з'явився,

від ДВС: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Селівон А.М.) від 01.03.2016 у справі № 910/26894/15 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Казенного підприємства "Шосткинський казенний завод "Зірка" на користь Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" в особі філії "Шосткинський район електричних мереж" Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" 3 259,00 грн боргу за перетікання реактивної електроенергії, 250 674,34 грн пені, 35 839,54 грн процентів річних, 701 830,74 грн втрат від інфляції та 32 745,35 грн судового збору, 940 745,60 грн заборгованості за спожиту активну електроенергію; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду (головуючий суддя Чорна Л.В., судді - Кропивна Л.В., Смірнова Л.Г.) від 22.06.2016 рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 у справі № 910/26894/15 змінено, резолютивну частину рішення викладено у наступній редакції: "Стягнути з Казенного підприємства "Шосткинський казенний завод "Зірка" на користь Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" в особі філії "Шосткинський район електричних мереж" Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" - 35 745,35 грн судового збору"; по решті рішення залишено без змін.

Відповідно до Постанови Вищого господарського суду України від 06.09.2016 Постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2016 у справі № 910/26894/15 залишено без змін.

06.07.2016 на виконання Постанови Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2016 видано відповідний наказ.

05.11.2018 до Господарського суду міста Києва звернулось Публічне акціонерне товариство "Сумиобленерго" в особі філії "Шосткинський район електричних мереж" (далі - ПАТ "Сумиобленерго", скаржник) зі скаргою на дії та рішення заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області Тимофєєвої Т.І. про визнання неправомірними дій щодо прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 28.09.2018, визнання вказаної постанови недійсною, зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2018 у справі №910/26894/15 (суддя Головіна К.І.) скаргу Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" в особі філії "Шосткинський район електричних мереж" ПАТ "Сумиобленерго" на дії та рішення заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області Тимофєєвої Т.І. було повернуто без розгляду.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2019 ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.11.2018 у справі № 910/26894/15 скасовано, а матеріали справи направлено до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва № 05-23/171 від 31.01.2019 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв'язку із відпусткою судді Головіної К.І.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2019 року, матеріали справи № 910/26894/15 передані на розгляд судді Підченку Ю.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2019 вказану скаргу призначено до розгляду на 22.03.2019.

22.03.2019 стягувачем через канцелярію суду надано письмові пояснення по суті скарги.

Представники боржника та ДВС в судове засідання 22.03.2019 не з'явилися, при цьому про розгляд скарги орган ДВС та боржник були повідомлені належним чином, про причини неявки в суд ДВС та боржник не повідомили.

Разом із тим, в силу ч. 2 ст. 342 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника стягувача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва прийшов до висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, interalia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Конституційний Суд України у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012 вказав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу №5-рп/2013 Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади» передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Частинами 1 та 2 статті 18 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Таким чином, рішення Постанова Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2016 у справі № 910/26894/15, що набрала законної сили є обов'язковою до виконання та з урахуванням наведених вище приписів не може залишатися невиконаним.

Судом встановлено, що відповідно до постанови від 28.09.2018 року заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області Тимофєєвою Т.І. (виконавче провадження № 57093321) повернуто виконавчий документ - наказ № 910/26894/15, що виданий 06.07.2016 господарським судом м. Києва повернуто стягувачу.

Мотивуючи скаргу, стягувач вказує на те, що державним виконавцем не було вжито ні заходів щодо перевірки майнового стану боржника за місцем реєстрації та здійснення господарської діяльності, не отримувалась від банківських та інших фінансових установ інформація про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, що є порушенням вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Так, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувану, якщо, законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Як вбачається з оскаржуваної постанови від 28.09.2018 року ВП № 57093321 про повернення виконавчого документа, згідно листа боржника від 21.08.2018 майно, яке перебуває на балансі боржника та закріплено за підприємством на праві оперативного управління, необхідно для ведення виробничої діяльності і підтримання життєдіяльності підприємства.

При цьому суд приймає до уваги приписи ст. 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», за якими встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків (далі - підприємства), до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Разом із тим, відповідно до вимог ч. 8 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

З урахуванням обставин справи №910/26894/15, державний виконавець був зобов'язаний продовжувати перевірку майнового стану боржника у строки та з періодичністю, що визначені вказаними вище приписами ч. 8 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження".

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №915/1294/13.

Частиною першою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право:

1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників;

3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну;

4) за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв'язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду;

5) безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх;

6) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

7) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

8) здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв'язку з виконавчим провадженням;

9) використовувати за згодою власника приміщення для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника за їхньою згодою для перевезення майна;

10) звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення;

11) приймати рішення про відстрочку та розстрочку виконання рішення (крім судових рішень), за наявності письмової заяви стягувача;

12) звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;

13) звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб;

14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні.

У разі якщо боржник без поважних причин не з'явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу;

15) залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання;

16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

17) застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис;

18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;

19) у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів;

20) залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб'єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача;

21) отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком;

22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Тобто, з наведеного вбачається, що законодавством України, яке визначає умови і порядок виконання рішень у примусовому порядку, визначено низку повноважень (прав та обов'язків) державного виконавця, які здійснюються останнім з метою забезпечення виконання судових рішень.

При цьому доказів на підтвердження того, що державним виконавцем в повному обсязі здійснено заходи з перевірки майнового стану боржника з урахуванням приписів ч. 8 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження", а відтак, слід дійти висновку, що дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області з прийняття постанови про повернення виконавчого документа та бездіяльність щодо невжиття всіх заходів примусового виконання рішення і неповноти вчинення виконавчих дій слід визнати неправомірними, а оскаржувану постанову - незаконною.

Поряд із тим, з приводу скарги у частині вимог щодо зобов'язання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області поновити порушене право ПАТ "Сумиобленерго" та вчинити дії щодо вжиття в повному обсязі виконавчих дій по примусовому виконанню рішення господарського суду м. Києва у справі № 910/26894/15, суд зазначає наступне.

За роз'ясненнями п. 9.13. постанови пленуму Вищого господарського суду «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» від 17.10.2012 № 9, за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Так, стягувачем не наведено того, від яких саме виконавчих дій ухиляється державний виконавець та підстав для зобов'язання державного виконавця вчинити такі дії, а тому у скарзі в частині зобов'язання державного виконавця поновити порушене право ПАТ "Сумиобленерго" та вчинити дії щодо вжиття в повному обсязі виконавчих дій по примусовому виконанню рішення господарського суду м. Києва у справі № 910/26894/15 слід відмовити.

Частиною 2 ст. 343 ГПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За таких обставин, керуючись ст. ст. 234, 339, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України суд,

УХВАЛИВ:

1. Доводи скаржника Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" визнати обґрунтованими та задовольнити скаргу на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області частково.

2. Визнати неправомірними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області щодо прийняття постанови від 28.09.2018 про повернення виконавчого документа стягувачу.

3. Визнати недійсною постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській, області від 28.09.2018 про повернення виконавчого документа стягувачу (ВП 57093321).

4. У задоволенні решти скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без" повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено та підписано 27.03.2019 року.

Суддя Ю.О. Підченко