ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2019 р. Справа№ 910/21329/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Козир Т.П.

секретар судового засідання: Денисюк І.Г.

за участю представників

прокуратури: Колодяжна А.В.

позивача: Безносик А.О.;

відповідача: Органесян А.Г.;

третьої особи позивача: Іващук Л.А.;

третьої особи-1 відповідача: Ткаченко В.М.;

третьої особи-2 відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватної компанії з обмеженою

відповідальністю "Голденберг Ассетс ЛТД" (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd)

на рішення Господарського суду м. Києва від 08.10.2018 (повний текст складено12.10.2018)

у справі № 910/21329/17 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Приватної компанії з обмеженою відповідальністю "Голденберг Ассетс ЛТД" (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку

"Архітектор"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: 1) Товариство з обмеженою відповідальністю

"Городецький пасаж"

2) Компанія Сенатум Холдінгс Лімітед (Senatum Holdings

Limited)

про витребування земельних ділянок

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури №6 (далі за текстом - прокуратура) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі за текстом - позивач) до Приватної компанії з обмеженою відповідальністю ГОЛДЕНБЕРГ АССЕТС ЛТД (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd) (далі за текстом - відповідач) про витребування у відповідача на користь територіальної громади міста Києва в особі позивача земельних ділянок, які розташовані:

- по вулиці Хрещатик, 13-Б у Печерському районі м. Києва, площею 0,0600 га (кадастровий номер: :76:027:0170), вартістю 4 242 888,00 грн.;

- по вулиці Архітектора Городецького, 4-6 у Печерському районі м. Києва, площею 0,2862 га (кадастровий номер: :76:027:0171), вартістю 20 238 575,80 грн.;

- по вулиці Архітектора Городецького, 8-А у Печерському районі м. Києва, площею 0,1775 га (кадастровий номер: :76:027:0172), вартістю 12 551 877,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в судовому порядку визнано недійсним рішення Київської міської ради та укладений на його підставі договір купівлі-продажу земельної ділянки, що є підставою для витребування майна на користь його власника - територіальної громади міста Києва у відповідача, який є останнім власником на підставі договорів купівлі-продажу.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи про те, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. На думку відповідача, не повернувши сплачені за земельну ділянку кошти, Київська міська рада визнала відчуження земельної ділянки законною та здійсненою з волі власника.

Посилаючись на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі Стретч проти Сполученого Королівства від 24.06.2003, відповідач вказував на те, що самі по собі порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення спірного майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна.

Окрім того, відповідач просив суд застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності.

В процесі судового розгляду до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору було залучено: на стороні позивача - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Архітектор" (далі за текстом - третя особа-1), на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Городецький пасаж" (далі за текстом - третя особа-2) та Компанію Сенатум Холдінгс Лімітед (Senatum Holdings Limited) (далі за текстом - третя особа-3).

Третя особа-1 підтримала позов та просила задовольнити вимоги прокуратури.

Третя особа-2 просила суд в позові відмовити та застосувати строк позовної давності до позовних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.10.2018 у справі № 910/21329/17 позов задоволено у повному обсязі.

Витребувано від відповідача на користь на користь територіальної громади міста Києва в особі позивача наступні земельні ділянки:

- по вулиці Хрещатик, 13-Б у Печерському районі міста Києва, площею 0,0600 га (кадастровий номер: :76:027:0170), вартістю 4 242 888,00 грн.;

- по вулиці Архітектора Городецького, 4-6 у Печерському районі міста Києва, площею 0,2862 га (кадастровий номер: :76:027:0171), вартістю 20 238 575,80 грн.;

- по вулиці Архітектора Городецького, 8-А у Печерському районі міста Києва, площею 0,1775 га (кадастровий номер: :76:027:0172), вартістю 12 551 877,00 грн.

Вказане судове рішення мотивовано відсутністю волевиявлення законного власника на відчуження спірних земельних ділянок. Внаслідок прийняття незаконного рішення Київської міської ради та набуття особами права власності на спірні земельні ділянки, порушені права та інтереси держави як власника земель, оскільки із державної власності протиправно вибули земельні ділянки і державу в особі компетентних органів позбавлено права власності та права користування на землю.

Суд зазначив про те, що відповідач є добросовісним набувачем, проте він не став легітимним власником спірних земельних ділянок, оскільки його власником залишається територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, а тому спірні земельні ділянки підлягають витребуванню у відповідача на підставі п.3 ч.1 ст. 388 Цивільного кодексу України на користь позивача, як розпорядника землями міста Києва.

Суд відхилив посилання відповідача на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та судову практику Європейського суду з прав людини, вказавши про те, що визнання недійсними рішення Київської міської ради та укладеного на його підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідає критерію законності, оскільки вони порушують зазначені в судових рішеннях приписи законодавства. У даній справі "суспільним", "публічним" інтересом звернення прокурора з даним позовом є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення правового режиму використання спірних земельних ділянок. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно.

Водночас суд наголосив на тому, що відповідач не позбавлений права пред'явити вимоги до особи, у якої він придбав спірні земельні ділянки, на підставі ст. 661 Цивільного кодексу України про відшкодування завданих збитків, що буде вважатися справедливою сатисфакцією.

Також судом визнано необґрунтованими доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності, оскільки відповідач набув право власності на земельні ділянки, який є предметом спору в даній справі 11.12.2015, а з цим позовом прокурор звернувся до суду 29.11.2017, тобто в межах строку позовної давності. Заява третьої особи-1 про застосування строків позовної давності не розглядалася судом, оскільки правом на подання такої заяви наділені лише сторони у спорі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати, застосувати наслідки спливу строку позовної давності та постановити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Вимоги та доводи апеляційної скарги аналогічні тим, які наводилися відповідачем під час розгляду справи місцевим господарським судом. Зокрема, відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- висновок суду про відсутність підстав вважати пропущеним строк позовної давності не відповідає фактичним обставинам справи;

- судом було невірно визначено початок перебігу строку позовної давності;

- у відповідача відсутні правові підстави для звернення з позовом до Компанія Сенатум Холдінгс Лімітед (Senatum Holdings Limited) в порядку ст. 661 ЦК України і висновок суду в цій частині є помилковим.

Прокуратура та третя особа-1 у відзивах заперечували проти апеляційної скарги відповідача з підстав, зазначаючи про те, що відповідачем не спростовано висновки місцевого господарського суду щодо відсутності волевиявлення власника земельних ділянок на їх відчуження та порушення правового режиму використання цих ділянок. Також у відзивах вказано про безпідставність доводів відповідача щодо пропуску строку позовної давності.

Третя особа-2 в письмових поясненнях підтримала апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, а також просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити у позові.

В судовому засіданні представники відповідача та третьої особи-1 на стороні відповідача підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просили суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2018 у справі № 910/21329/17 та постановити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

В судовому засіданні представники прокуратури, позивача та третьої особи на стороні позивача заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, як таке, що винесена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним, всебічним і об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Представник третьої особи-2 на стороні відповідача в судове засідання не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третіх осіб в судове засідання не була визнана обов'язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третіх осіб про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у відсутності представника третьої особи-2 на стороні відповідача.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

23.04.2009 позивачем прийнято рішення №343/1399 "Про продаж земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю "ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС" для будівництва, експлуатації та обслуговування підземного багатоповерхового паркінгу з вбудованими та прибудованими приміщеннями адміністративного, торговельного та громадського призначення на вул. Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва", яким:

- погоджено звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки на вул. Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва;

- затверджено вартість земельної ділянки у розмірі 15 974 709,00 грн. на підставі експертної грошової оцінки (висновок експерта про ринкову вартість земельної ділянки від 29.07.2008);

- вирішено продати товариству з обмеженою відповідальністю "ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС" (далі - ТОВ "ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС") земельну ділянку площею 0,5237 га за 15 974 709,00 грн. для будівництва, експлуатації та обслуговування підземного багатоповерхового паркінгу з вбудованими та прибудованими приміщеннями адміністративного, торговельного та громадського призначення на вул. Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва, яка перебуває в оренді у ТОВ "ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС" згідно з договором оренди від 18.08.2008 № 82-6-00510;

- затверджено умови продажу ТОВ "ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС" вказаної земельної ділянки та доручено Головному управлінню земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) забезпечити оформлення в двотижневий термін договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки. Після сплати повному вартості земельної ділянки оформити та видати ТОВ "ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС" в установленому порядку державний акт на право власності на земельну ділянку.

01.07.2010 у між позивачем, як продавцем, та ТОВ "ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС", як покупцем, укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем'яненко Т.М. за № 586, за умовами якого (п.п.1.1, 1.2, 2.1) продавець продав, а покупець купив земельну ділянку, місце розташування якої на вулиці Архітектора Городецького, 6-а, у Печерському районі м. Києва загальною площею 0,5237 га, кадастровий номер: :76:027:0039, у межах, які перенесені у натуру (на місцевість) і зазначені у технічній документації земельної ділянки. Земельна ділянка продається для будівництва, експлуатації та обслуговування підземного багатоповерхового паркінгу з вбудованими та прибудованими приміщеннями адміністративного, торговельного та громадського призначення. Ціна продажу земельної ділянки за цим Договором становить 15 974 709,00 грн.

Як було встановлено судом (довідка Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 01.07.2010 №1850-д) на вищевказану земельну ділянку зареєстровано наступнім обмеження (обтяження): ухвала Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2009 у справі №2-3469/2009; ухвала Печерського районного суду м. Києва від 07.05.2010 №2-136/2010 щодо скасування ухвали Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2009; ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2010 у справі № 2а-1750/10; ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2010 у справі №2а-1750/10 стосовно скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2010 у справі №2а-1750/10; ухвала Апеляційного суду м. Києва від 30.06.2010 - Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 07.05.2010 залишити без змін.

06.07.2010 ТОВ "ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС" видано Державний акт №02-8-00286 на право власності на земельну ділянку площею 0,5237 га по вулиці Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва.

Однак постановою Шевченківського райсуду м. Києва від 23.05.2011 у справі №2а-96/11, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.06.2012 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.10.2012, визнано протиправним та скасовано вищезгадане рішення позивача №343/1399 від 23.04.2009 про продаж земельної ділянки ТОВ "ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС". Під час розгляду вказаної справи судами встановлено, що продана ТОВ "ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС" земельна ділянка є прибудинковою територією житлових будинків №4 та №6 по вулиці Городецького в місті Києві, до якої входить також і проїзд між зазначеними будинками, та використовується для експлуатації та обслуговування житлового будинку №4 по названій вулиці.

Окрім того, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2013 у справі №757/8077/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.12.2013, визнано недійсним Договір купівлі-продажу вказаної вище земельної ділянки.

Водночас, під час перегляду судового рішення у справі №757/8077/13-ц в апеляційному порядку, між ТОВ "ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС", як продавцем, та ТОВ "Городецький пасаж" (третя особа-2), як покупцем, укладено Договір від 10.12.2013 купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вегерою Л.О. за № 2701, за умовами якого продавець передає у власність покупця (продає), а покупець приймає (купує) належну продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,5237 га, кадастровий номер :76:027:0039, за 16 550 000,00 грн. без ПДВ, які покупець зобов'язується перерахувати до 31.12.2015 на розрахунковий рахунок продавця.

В подальшому, третя особа-2 відчужила вказану земельну ділянку Компанії з обмеженою відповідальністю Сенатум Холдінгс Лімітед (третя особа-3) на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2013 за ціною 16 750 000,00 грн., що складає 2 095 584,00 доларів США за курсом НБУ станом на дату підписання Договору.

Товариством з обмеженою відповідальністю "БУДГЕОПРОЕКТ" виконані роботи зі складання технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 0,5237 га (кадастровий номер: :76:027:0039) на вул. Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва, в результаті чого створено 3 нові земельні ділянки, а саме: площею 0,0600 га по вулиці Хрещатик, 13-Б, кадастровий номер: :76:027:0170; площею 0,2862 га по вул. Архітектора Городецького, 4-6, кадастровий номер: :76:027:0171; площею 0,1775 га по вулиці Архітектора Городецького, 8-А, кадастровий номер: :76:027:0172.

11.12.2015 між третьою особою-3, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, було укладено Договори купівлі-продажу, за умовами яких продавець передає у власність покупця (продає), а покупець приймає (купує) належні продавцю на праві приватної власності земельні ділянки:

- площею 0,06 га, кадастровий номер :76:027:0170, що розташована за адресою: місто Київ, вулиця Хрещатик, 13-Б, за ціною 81 345,00 доларів США;

- площею 0,2862 га, кадастровий номер :76:027:0171, що розташована за адресою: місто Київ, вулиця Архітектора Городецького, 4-6, та сплачує обумовлену за ціною 388 012,00 доларів США;

- площею 0,1775 га, кадастровий номер :76:027:0172, що розташована за адресою: місто Київ, вулиця Архітектора Городецького, 8-А, за ціною 240 643,00 доларів США.

Предметом спору у даній справі є з'ясування питання про наявність чи відсутність підстав для витребування у відповідача земельних ділянок на користь територіальної громади міста Києва як таких, що не правомірно вибули з комунальної власності.

Ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі за тестом - ЦК України) визначають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Аналогічні положення щодо способів захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання містить ст. 20 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України).

Зважаючи на наведені норми та з урахуванням ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) зверненню особи з позовом до суду має передувати наявність об'єктивних обставин щодо порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів особи, а не суб'єктивне відношення особи до таких обставин.

Виходячи зі змісту ст. ст. 13, 14 Конституції України, ст. ст. 4, 5, 80 Земельного кодексу України (далі за текстом - ЗК України), а також ст. ст. 1, 2, 6, 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Згідно з положеннями ст. ст. 16, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Стаття 116 ЗК України визначає підставою набуття громадянами та юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результати аукціону.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, воля територіальної громади, як власника ,може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, що відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади, а здійснення органом місцевого самоврядування права власності, зокрема, розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може оцінюватись вираженням волі територіальної громади.

Як уже зазначалося вище, постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.05.2011 у справі №2а-96/11 та рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2013 у справі №757/8077/13-ц, які у встановленому порядку набрали законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення позивача №343/1399 від 23.04.2009 "Про продаж земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю "ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС" для будівництва, експлуатації та обслуговування підземного багатоповерхового паркінгу з вбудованими та прибудованими приміщеннями адміністративного, торговельного та громадського призначення на вул. Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва", а також визнано недійсним Договір, укладений 01.07.2010 між Київською міською радою та ТОВ "ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС", щодо купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,5237 га, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 6-а. Вказаними судовими рішеннями скасовано державний акт про право власності на вищезгадану земельну ділянку, виданий 06.07.2010 ТОВ "ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС", та державну реєстрацію земельної ділянки за названим товариством.

В своїх рішеннях суди виходили з того, що рішення №343/1399 від 23.04.2009 прийнято з порушенням ст. 42 ЗК України, оскільки Київською міською радою не враховані інтереси власників будинку та їх об'єднання "Архітектор". Окрім того, Київська міська рада не дотрималась вимог Закону України "Про планування і забудову територій", згідно з яким до будівництва окремого об'єкту містобудування на території кварталу існуючої забудови розробляється містобудівне обґрунтування об'єкта містобудування, а також в порушення вимог ст. 8 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст. 5 Закону України "Про основи містобудування" при прийнятті спірного рішення Київська міська рада не врахувала рішення загальних зборів громадян за місцем їх проживання, їх прав та інтересів, не провела громадські слухання.

У розумінні ч.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені судовими рішеннями у справах №2а-96/11 та №757/8077/13-ц, мають преюдиційне значення і не потребують повторного доказування під час розгляду господарської справи №910/21329/17.

Як свідчать матеріали справи, позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на ст. 388 ЦК України, зі змісту якої вбачається, що витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Тобто, власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Вказаний спосіб захисту орієнтований на захист безпосередньо права власності і не пов'язаний з будь-якими конкретними зобов'язаннями між власником і порушником. Водночас зазначені у позовній заяві підстави повинні підтверджувати право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття його з володіння, наявність спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.

При цьому колегією суддів враховано правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду від 09.08.2018 у справі №927/876/17, від 11.09.2018 у справі № 910/9555/16, постановах Верховного Суду України у справах №3-1515гс16 від 15.03.2017, №3-1533гс16 від 25.01.2017, №3-1058гс16 від 23.11.2016, №3-604гс16 від 05.10.2016:

"Власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (стаття 387 ЦК) та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати (частина 3 статті 388 ЦК).

Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини 1 статті 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України.

У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором права відчужувати це майно.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів."

Таким чином, для застосування даної норми необхідно встановити факт, що спірне майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом і перейшло у володіння особи, яка відчужила дане спірне майно за відплатним договором, не маючи права на його відчуження, добросовісному набувачу.

Як уже зазначалося вище, відповідно до ст. ст. 26, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст. 9, 116 ЗК України право власності та право користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності виникає лише за наявності рішення органів місцевого самоврядування і тільки в межах, вказаних в цих рішеннях. Водночас згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В даному випадку відповідні повноваження в межах міста Києва є виключною компетенцією Київської міської ради (позивача у справі). Територіальна громада міста Києва, як власник спірних земельних ділянок, делегує позивачу повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Системний аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що воля територіальної громади, як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верхового Суду України від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15 та № 522/10652/15-ц, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15 від 23.11.2016, а також у постанові Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 711/802/17.

Натомість в даному випадку рішення Київської міської ради №343/1399 від 23.04.2009 про відчуження земельної ділянки, розташованої на вулиці Архітектора Городецького, будинок 6-а у Печерському районі міста Києва, визнано незаконним та скасовано у судовому порядку, що в свою чергу свідчить про здійснення розпорядження спірним майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, і не може бути оцінено, як вираження волі територіальної громади на таке розпорядження, а відтак наявні підстави для витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України у справі №3-604гс16 (№916/2129/15) від 05.10.2016 та у справі №3-1533гс16 (№916/2129/15) від 25.01.2017).

Згідно з правовою позицією, наведеною Верховним Судом України у постановах від 17.10.2011 у справі № 5002/8/5447-2010 та від 11.02.2015 у справі №6-1цс15, оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

В ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. ст. 216, 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції про те, що внаслідок прийняття незаконного рішення Київської міської ради та набуття особами права власності на спірні земельні ділянки порушені права та інтереси держави, як власника земель, оскільки із державної власності протиправно вибули землі зазначеної категорії, у зв'язку з чим державу в особі компетентних органів позбавлено права власності та права користування на землю.

Колегією суддів враховано доводи апеляційної скарги про те, що відповідач є добросовісним набувачем, однак з огляду на встановлені судом обставини, які наведені вище, відповідач не став легітимним власником спірних земельних ділянок, оскільки їх власником залишається територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування (в даному випадку - позивач), у зв'язку з чим спірні земельні ділянки підлягають витребуванню у відповідача на підставі п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України на користь позивача, як розпорядника землями міста Києва.

Суд апеляційної інстанції вважає непереконливими посилання відповідача в апеляційній скарзі на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003, оскільки основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що у справі №910/21329/17 обставини є істотно відмінними від справи "Стретч проти Сполученого Королівства".

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, останнім напрацьовані три критерії, які підлягають оцінці для висновку про те, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

У справі №910/21329/17, з огляду на характер спірних правовідносин та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном. Визнання недійсними рішення Київської міської ради та укладеного на його підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідає критерію законності, оскільки вони порушують зазначені в судових рішеннях приписи законодавства. Окрім того, у даній справі "суспільним", "публічним" інтересом звернення прокурора з даним позовом є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення правового режиму використання спірних земельних ділянок. Тобто, в даному випадку, звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно.

Належних і допустимих доказів, які б свідчили про протилежне суду не надано.

У запереченнях на позов та в апеляційній скарзі відповідач зазначав про те, що вимагаючи повернути спірні земельні ділянки без застосування реституції, а саме не повернувши сплачені за спірні земельні ділянки кошти, позивач визнав відчуження земельної ділянки законною та здійсненою з волі власника.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами відповідача, оскільки, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, питання компенсації добросовісному набувачу має вирішуватися за заявою такої особи у контексті ст. 661 ЦК України з вимогою до продавця товару, а не до територіальної громади, яка має право на витребування земельної ділянки, і зазначене відповідає критерію законності. Таким чином, відповідач не позбавлений права пред'явити вимогу до особи, у якої він придбав спірні земельні ділянки, на підставі вищевказаної статті про відшкодування завданих збитків, що буде вважатися справедливою сатисфакцією.

Відповідач та третя особа-2 подали місцевому господарському суду заяви про застосування строку позовної давності до вимог позивача.

З цього приводу судом було з'ясовано наступне.

Відповідно до ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Норми ст. 267 ЦК визначають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд, заявлення спірних вимог пов'язано із вибуттям майна із державної власності та має на меті захист інтересів держави, спрямований на задоволення суспільної потреби у відновленні законності у вирішенні спору щодо відчуження об'єкта державної власності на користь юридичної особи, що зрештою впливає на дотримання критерію пропорційності, який передбачає справедливу рівновагу (баланс) між інтересами держави (суспільства) та особи. Твердження відповідача щодо пропуску строку позовної давності є непереконливими, оскільки відповідач набув право власності на земельні ділянки, який є предметом спору в даній справі 11.12.2015, а з цим позовом прокурор звернувся до суду 29.11.2017, тобто в межах строку позовної давності. Аналогічну правову позицію щодо обчислення строків позовної давності викладено у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №711/802/17 та від 06.06.2018 у справі №520/14722/16-ц.

Заява третьої особи-2 про застосування строків позовної давності не підлягає розгляду, оскільки, як уже зазначалося вище, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, натомість третя особа є учасником справи, а не стороною.

При цьому колегією суддів враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 22.02.2018 у справі № 910/23965/16, згідно з яким в ч.5 ст. 50 ГПК України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, мають процесуальні права та обов'язки, встановлені статтею 42 цього Кодексу. При цьому, права сторони, визначені, зокрема, статтею 42 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис ст. 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовує висновків місцевого господарського суду. При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі рішення суду відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає і судові витрати, пов'язані з поданням апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватної компанії з обмеженою відповідальністю "Голденберг Ассетс ЛТД" (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2018 у справі №910/21329/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/21329/17 повернути Господарському суду міста Києва.

4. Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 29.03.2019.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

Т.П. Козир