РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.03.2019 м. Київ Справа № 910/8502/17

За позовом: міністерства оборони України;

до відповідача-1: Київської міської ради;

до відповідача-2: гаражно-будівельного кооперативу "АКАЦІЯ";

треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача:
1) фонд державного майна України;

2) Київське квартино-експлуатаційне управління;

3) військова частина НОМЕР_1 ;

про: визнання недійсним рішення, скасування свідоцтва про право власності, зобов`язання повернути земельну ділянку.

Суддя Балац С.В.
Секретар судового засідання Радецька Ю.О.
Представники:
прокурор у справі: Гусарова А.В.;

позивача: Панько В.М.;

відповідача-1: Перепелицин К.М.;

відповідача-2: Дзецько Д.А.;

третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача:
1) не з`явилися;

2) ОСОБА_1 ;

3) Кальмук Д.В.

С У Т Ь С П О Р У:

Міністерство оборони України звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради та гаражно-будівельного кооперативу "АКАЦІЯ" про визнання недійсним рішення, скасування свідоцтва про право власності, зобов`язання повернути земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішення Київської міської ради "Про передачу гаражно-будівельному кооперативу "АКАЦІЯ" земельної ділянки для експлуатації та обслуговування гаражів без права будівництва будь-яких будівель і споруд на АДРЕСА_1 " від 20.11.2014 № 405/405 прийняте з порушенням вимог закону, оскільки Київська міська рада не мала повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, а тому не могла вилучати її з користування міністерства оборони України, оскільки право постійного користування спірної земельної ділянки могло бути здійснено власником такої ділянки, тобто державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування.

Таким чином, позивачем заявлені вимоги про:

- визнання недійсним рішення Київської міської ради "Про передачу гаражно-будівельному кооперативу "АКАЦІЯ" земельної ділянки для експлуатації та обслуговування гаражів без права будівництва будь-яких будівель і споруд на вул. Бориспільській, 19-б у Дарницькому районі м. Києва" від 20.11.2014 № 405/405;

- скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.01.2015 (індексний номер 32483432, видане державним реєстратором реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві Кендзьорою В.Я. про реєстрацію право власності за гаражно-будівельним кооперативом "АКАЦІЯ" земельної ділянки площею 1,4592 га (кадастровий номер :63:332:0022) для колективного гаражного будівництва, для експлуатації та обслуговування гаражів по вул. Бориспільській, 19-б у Дарницькому районі м. Києва;

- зобов`язання гаражно-будівельного кооперативу "АКАЦІЯ" повернути міністерству оборони України земельну ділянку площею 1,4592 га (кадастровий номер :63:332:0022) по вул. Бориспільській, 19-б у Дарницькому районі м. Києва та забезпечити можливість міністерству оборони України користуватися вказаною земельною ділянкою.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.05.2017 (суддя Спичак О.М.) позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/8502/17. Розгляд справи призначено на 26.06.2017. Вказаною ухвалою суд залучив до участі у справі фонд державного майна України, Київське квартино-експлуатаційне управління та військову частину НОМЕР_1 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача.

Відповідач-2 скориставшись правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав до суду відзив, яким позов відхилив повністю з урахуванням наступного: оскаржуваним рішенням відповідача-1 не було порушено права позивача, оскільки на момент його прийняття спірна земельна ділянка не перебувала у власності або користуванні останнього; Земельний кодекс України від 18.12.1990 № 561-ХІІ не передбачав автоматичного переходу права користування земельною ділянкою до юридичної особи, яка утворилась в результаті реорганізації іншої юридичної особи, а тому право користування земельними ділянками у другої КЕЧ Київського району МВС СРСР згідно рішення від 09.08.1948 № 17-с припинилося з моменту припинення діяльності самої другої КЕЧ Київського району МВС СРСР; враховуючи те, що ні Дарницька КЕЧ ні Квартирно-експлуатаційний відділ м. Києва ні Київське квартирно-експлуатаційне управління не здійснювало переоформлення прав на спірну земельну ділянку та не отримували на неї правовстановлюючого документу, то відповідно жодною із вказаних осіб не було набуло прав на спірну земельну ділянку; належним доказом наявності права користування Київського квартирно-експлуатаційного управління спірною земельною ділянкою є відповідний правовстановлюючий документ державний акт на землю, який в матеріалах справи відсутній; починаючи з 2001 року землекористувачем спірної земельної ділянки є відповідач-2 відповідно до технічного звіту по встановленню меж землекористування відповідача-2; після набуття відповідачем-2 права власності на спірну земельну ділянку, головним квартирно-експлуатаційним управлінням, Київським КЕУ та військовою частиною А 0476 вчинено дії, які свідчать про визнання останніми права власності відповідача-2 на спірну земельну ділянку; звернення позивача до Київської міської ради із клопотанням про отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою підтверджує, що позивач визнає відсутність оформленого права та необхідність у його оформленні згідно вимог закону; оскаржуване рішення прийняте за наявності розробленого проекту землеустрою, всіх необхідних погоджень та, як наслідок, з дотриманням вимог закону; позивачем не подано до суду доказів того, що оскаржуваним рішенням здійснено розпорядження саме землями оборони.

Відповідач-1 скориставшись правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав до суду відзив, яким позов відхилив повністю з урахуванням правомірності прийняття оскаржуваного рішення, відсутності порушеного права позивача та навів аналогічні доводи, вказані відповідачем-2 в поданому до суду відзиві.

До господарського суду надійшли письмові пояснення фонду державного майна України в яких вказав, що відомості про нерухоме майно за місцезнаходженням: м. Київ, вул. Бориспільська 19 б від суб`єктів управління фонду з метою внесення до реєстру не надавалися.

До господарського суду надійшли пояснення військової частини НОМЕР_1 , в яких вказано наступне: питання передачі земельної ділянки до комунальної власності неможливо вирішити позитивно у зв`язку з дією пункту 3 доручення КМУ від 31.01.2007 № 4889/3/1-07, яким міністерству оборони України заборонено здійснювати операції з реалізації та передачі земель оборони, крім безоплатної передачі у комунальну власність земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного та житлового призначення разом з цими об`єктами до прийняття окремого рішення. Водночас до об`єктів соціально-культурного та житлового призначення не відносяться гаражі; прийняття оскаржуваного рішення здійснене без уваги того, що на спірній земельній ділянці незаконно тривало будівництво будівель і споруд, яке продовжується і до цього часу; оскаржуване рішення прийняте щодо земельної ділянки, яка відноситься до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності.

До господарського суду міста Києва надійшли документи, які містять інформацію з обмеженим доступом з грифом "таємно".

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва від 31.07.2017 № 05-23/2232 призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/8502/17 у зв`язку із відсутністю допуску до державної таємниці у судді Спичака О.М., за результатами якого зазначену справу передано на розгляд судді Балац С.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.08.2017 прийнято справу № 910/8502/17 до провадження судді Балац С.В. Розгляд справи № 910/8502/17 призначено в закритому судовому засіданні на 13.09.2017.

До господарського суд надійшло клопотання фонду державного майна України в яких вказано, що фондом в межах компетенції надано пояснення у справі у зв`язку з чим фонд державного майна України просить суд розглядати справу без його участі.

Господарський суд м. Києва в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відклав розгляд даної справи на 15.11.2017. Вказаною ухвалою судом відмовлено в задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову.

До господарського суду надійшли заперечення позивача на відзив та додаткові пояснення в яких останній вказав на правомірне відведення у користування позивача спірної земельної ділянки на підставі рішення від 09.08.1948 № 17-с; правомірним наданням дозволу позивачу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок відповідно до рішення відповідача-1 від 06.10.2011 № 262/6478, а також зазначив підстави порушеного права, викладені в поданому до суду позові.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.12.2017 провадження у справі № 910/8502/17 зупинено до отримання представниками Київської міської ради та гаражно-будівельного кооперативу "АКАЦІЯ" допусків, які надають право доступу до матеріалів, що містять державну таємницю.

До господарського суду надійшли повідомлення Київської міської ради та гаражно-будівельного кооперативу "АКАЦІЯ" про отримання допусків, які надають право доступу до матеріалів, що містять державну таємницю.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про те, що вказана справа має бути розглянута в порядку (за правилами) загального позовного провадження та підлягає призначенню до розгляду в підготовчому засіданні.

Приписами частини 1 статті 230 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Ухвалою господарського суду від 11.09.2018 провадження у справі 910/8502/17 поновлено. Підготовче засідання призначено на 03.10.2018.

До господарського суду надійшла заява позивача про зміну підстав позову, яка прийнята судом.

Ухвалами-повідомленнями від 09.11.2018 сторони процесу повідомлені про призначення підготовчого засідання на 21.11.2018.

В підготовчому засіданні 21.11.2018 оголошено перерву до 26.12.2018.

Ухвалами-повідомленнями від 14.12.2018 сторони процесу повідомлені про призначення підготовчого засідання на 09.01.2019.

В підготовчому засіданні 09.01.2019 оголошено перерву до 23.01.2019.

До господарського суду надійшли пояснення прокурора в яких зазначено про те, що позивачем мотивовано вказано про належність земельної ділянки до земель оборони, а оскаржуване рішення підлягає визнанню судом недійсним, оскільки спірна земельна ділянка у встановленому законом порядку не вилучалася, а її цільове призначення не змінювалось. Також прокурором наведені постанови Верховного суду із аналогічно викладеною правовою позицією.

В підготовчому судовому засіданні 23.01.2019 суд на місці ухвалив: закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 13.02.2019.

В судових засіданнях 13.02.2019, 27.02.2019 та 06.03.2019 оголошено перерви до 27.02.2019, 06.03.2019 та 20.03.2019 відповідно.

В закритому судовому засіданні 20.03.2019 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи прокурора, повноважних представників сторін по суті спору та дослідивши наявні докази у матеріалах даної справи, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Київською міською радою прийнято рішення "Про передачу гаражно-будівельному кооперативу "АКАЦІЯ" земельної ділянки для експлуатації та обслуговування гаражів без права будівництва будь-яких будівель і споруд на вул. Бориспільській, 19-б у Дарницькому районі м. Києва" від 20.11.2014 № 405/405 (далі оскаржуване рішення), яким зокрема вирішено:

- затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гаражно-будівельному кооперативу "Акація" для експлуатації та обслуговування гаражів на вул. Бориспільській, 19-б у Дарницькому районі м. Києва (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, заява ДЦ N 01109-04 від 29.10.2013, справа Д-6321).

- передати гаражно-будівельному кооперативу "Акація", за умови виконання пункту 3 цього рішення, у власність земельну ділянку загальною площею 1,4592 га (кадастровий номер :63:332:0022) для експлуатації та обслуговування гаражів без права будівництва будь-яких будівель і споруд на вул. Бориспільській, 19-б у Дарницькому районі м. Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва (далі спірна земельна ділянка).

Приписами частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Згідно з приписами ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Пунктом 20 частини 1 статті 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються питання вирішення в установленому законом порядку питань щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 09.08.1948 № 17-с "О возобновлении отвода второй КЭЧ Киевского района МВС СССР, земельных участков в Дарницком районе" (далі Рішення від 09.08.1948 № 17-с), зокрема, вирішено:

- поновити відвід земельних ділянок у Дарницькому районі, другої КЕЧ Київського району МВС СССР під розміщення військових містечок № 87, 147, 159, 182, 183 та 193 в межах та на умовах, згідно проекту управління по справам архітектури м. Києва від 21.07.1948;

- доручити сільгоспвідділу міськвиконкому оформити поновлення відводу у встановленому порядку;

- остаточні межі ділянки військових городків будуть встановлені після представлення другою КЕЧ генеральних планів військових містечок.

Положеннями ст. 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Суд вказує, що з 1990 року на спірній земельній ділянці розташовані будівлі (гаражні бокси), які побудовані господарським способом членами відповідача-2, а на момент прийняття оскаржуваного рішення право власності на більшість таких гаражних боксів вже було зареєстровано за фізичними особами, що підтверджується свідоцтвами про право власності на нерухоме майно, які наявні в матеріалах справи у вигляді засвідчених копій.

Положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, основною метою якого є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном, а також, з урахуванням того, що в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006), а тому, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов`язання відповідача повернути спірну земельну ділянку шляхом звільнення від належної йому на праві власності будівлі призведе до недотримання справедливої рівноваги, що в даному випадку виключає можливість задоволення позовних вимог.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, "Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.".

На підставі вищенаведеного, суд звертає увагу на те, що зобов`язання відповідача-2 повернути спірну земельну ділянку, фактично означає знесення належного відповідачу-2 (його учасникам) на праві власності майна, що є порушенням його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України.

Викладена вище обставина є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

В свою чергу, суд зазначає на необґрунтованість інших зазначених у позові підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Із Рішення від 09.08.1948 № 17-с вбачається, що останнім вирішувалося питання виключно щодо поновлення відводу земельних ділянок, тобто, продовження раніше розпочатої процедури. При цьому, даним рішенням не вирішувалося питання про передачу земельних ділянок у користування, а також не визначено розмір земельних ділянок, які підлягали відведенню, їх точне розташування та межі.

Зокрема, у пункті 7 Рішення від 09.08.1948 № 17-с зазначено, що остаточні межі ділянки військових городків будуть встановлені після представлення другою КЕЧ генеральних планів військових містечок.

В свою чергу, матеріали справи не містять доказів надання генеральних планів.

Рішенням від 09.08.1948 № 17-с не визначено розмір земельних ділянок, які підлягали відведенню, їх точне місце розташування та межі.

Таким чином, Рішення від 09.08.1948 № 17-с не може слугувати підтвердженням наявності у другої КЕЧ Київського району МВС СССР (або її подальших правонаступників) прав на спірну земельну ділянку, оскільки право користування земельними ділянками другою КЕЧ Київського району МВС СССР не набувалося та не було оформлене у встановленому законом порядку.

Доводи позивача щодо наявності прав користування та віднесення спірної земельної ділянки до земель оборони не ґрунтуються на вимогах закону з огляду на наступне.

Приписами статті 168 Земельного кодексу УСРС від 29.11.1922, який діяв до 30.09.1971 передбачалося, що землеустрій має на меті упорядкування існуючих землеволодінь та створення нових у відповідності до прав на землю та вимог господарсько-технічної доцільності. До землевпорядних дій стаття 169 відносила, окрім іншого, відвід земель, які надавалися у користування державним організаціям, установам, підприємствам тощо. Відповідно до вимог статті 180 Земельного кодексу УРСР справи із землеустрою вчиняються у такій послідовності: 1) порушення землевпорядної справи; 2) підготовка землевпорядної справи, складання землевпорядного проекту та пред`явлення його учасникам землеустрою; 3) затвердження проекту землеустрою та виконання його зі встановленням на місці межових знаків; 4) складання і видача сторонам землевпорядних документів. За приписами статті 187, складання проекту землеустрою полягає в докладному і точному зазначенні місць відводу земель учасниками землеустрою, із дотриманням їх прав та законних інтересів, а також вимог господарсько-технічних правил землеустрою, із відображенням відводу земель на проектному плані землеустрою. Проектовані межі земель позначаються на місці тимчасовими знаками, а за відсутності спорів та скарг постійними межовими знаками. Складений проект землеустрою пред`являється сторонами на плані і в натурі із складанням особливого протоколу. Відповідно до статей 192, 193 правильно виконаний проект землеустрою остаточно затверджується землевпорядною установою. Після остаточного затвердження проектів землеустрою землевпорядними установами та після державної реєстрації створених землекористувань (земельної реєстрації), учасникам землеустрою видаються належним чином засвідчені документи. В зазначених документах повинні бути означені межі, місце розташування, склад землекористувань, а також вказані їх назви, найменування землекористувачів, час проведення землеустрою і його підстави, умови землекористування та інші обов`язкові відомості, що містяться в постанові про затвердження проекту землеустрою. Оригінальні землевпорядні плани, акти зберігаються в землевпорядних установах. Інші плани та акти землеустрою, складені не землевпорядними установами або належним чином не затверджені ними, визнаються недійсними і не можуть бути доказами належного землекористування (стаття 194). Відповідно до приписів статті 195 Земельного кодексу УРСР, державний запис землекористувань (земельна реєстрація) має на меті загальнодержавне управління землями та земельна реєстрація, крім іншого, містить відомості про кожну земельну ділянку, як то: місце розташування, назва земельної ділянки, площа землі у ній загалом та по окремим угіддям, відомості щодо будівель; найменування землекористувачів і підстави надання їм земельних ділянок тощо.

Таким чином, вказаним вище земельним законодавством була передбачена обов`язкова процедура оформлення права на землю.

В подальшому, 13.12.1968 Верховною радою СРСР були затверджені основи земельного законодавства СРСР і союзних республік загальносоюзний закон, що визначав основні положення, зміст і характер правового регулювання земельних відносин. Приписами статті 10 основ передбачалося, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку землевідводу. Відвід земельних ділянок здійснюється на підставі постанови Ради Міністрів союзної республіки або Ради Міністрів автономної Республіки або рішенням виконавчого комітету відповідної Ради депутатів трудящих в порядку, визначеному законодавством СРСР і союзних республік. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення відповідними землевпорядними установами в натурі (на місцевості) її меж та видачі документа, що посвідчує право користування землею, забороняється. Право користування колгоспів, радгоспів і інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Порядок тимчасового користування землею встановлюється законодавством союзних республік.

Згідно зі ст. 4 Земельного кодексу УРСР (від 08.07.1970) було визначено, що вся земля в Українській РСР входить до єдиного державного земельного фонду , який відповідно до основного цільового призначення земель складається з: 1) земель сільськогосподарського призначення, наданих у користування колгоспам, радгоспам та іншим землекористувачам для сільськогосподарських цілей; 2) земель населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); 3) земель промисловості, транспорту, курортів, заповідників та іншого несільськогосподарського призначення; 4) земель державного лісового фонду; 5) земель державного водного фонду; 6) земель державного запасу.

Віднесення земель до вказаних в статті 4 цього кодексу категорій провадиться відповідно до основного цільового призначення цих земель. Переведення земель з однієї категорії в іншу провадиться у випадках зміни основного цільового призначення цих земель. Віднесення земель до зазначених категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, що приймають рішення про надання земель у користування, а у випадках, не пов`язаних з наданням земель у користування, - органами, що затверджують проекти землеустрою, якщо інший порядок не передбачений законодавством Союзу РСР та Української РСР (ст. 5 Земельного кодексу УРСР від 08.07.1970).

Частиною 16 Земельного кодексу УРСР від 08.07.1970 було визначено, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення.

Згідно п. 5 постанови ВРУ РСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" від 18.12.1990 № 562-ХІІ, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їх до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Відтак, вказаним вище земельним законодавством передбачалося оформлення і реєстрація земельних ділянок, які надавалися в користування, з подальшою видачею правовстановлюючих документів на землю.

Водночас, позивачем не подано до суду належних та допустимих доказів оформлення права користування спірною земельною ділянкою (остаточне затвердження проекту землеустрою землевпорядною установою, отримання позивачем після державної реєстрації створених землекористувань (земельної реєстрації) належним чином засвідченого документа на користування спірною земельною ділянкою).

Згідно Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб ЗСУ, затвердженого наказом МОУ від 22.12.1997 № 483, землі (земельні ділянки) надаються військовим частинам, військовим навчальним закладам, установам, підприємствам та організаціям ЗСУ для їх розміщення та постійної діяльності.

Надання у користування земельних ділянок для потреб ЗСУ здійснюється в порядку, передбаченому статтею 19 Земельного кодексу України. Відведення земельних ділянок проводиться на підставі рішень Рад, які в межах своєї компетенції надають в користування землі. В рішенні про надання земель вказуються умови користування землею. Право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (п. 15, 17 Положення) (аналогічні положення також закріплені у ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України).

Відтак, належним доказом того, що у позивача наявне право землекористування спірною земельною ділянкою є відповідний правовстановлюючий документ.

Постановою Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18.12.1990 № 563-ХІІ, зокрема, вирішено провести інвентаризацію земель усіх категорій, визначивши ділянки, що використовуються не за цільовим призначенням, нераціонально або способами, які призводять до зниження родючості грунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки.

Розглянути обгрунтування потреб у земельних ділянках підприємств, установ і організацій, які станом на 1 листопада 1990 року мали у користуванні ділянки для сільськогосподарських і несільськогосподарських цілей.

Зобов`язано місцеві Ради народних депутатів:

- на підставі матеріалів інвентаризації земель та відповідно до статті 27 Земельного кодексу Української РСР (561-12) вирішити питання про припинення права користування ділянками, що використовуються не за цільовим призначенням, з порушенням встановлених вимог, а також нераціонально, і передачу їх до складу земель запасу для наступного надання у першочерговому порядку громадянам для організації селянських (фермерських) господарств, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва;

- з урахуванням потреб у земельних ділянках громадян, підприємств, установ і організацій розробити пропозиції про перерозподіл земель у встановленому законом порядку та розглянути їх на засіданнях постійних депутатських комісій та сесіях Рад народних депутатів.

Передачу земель у приватну та колективну власність, а також надання їх у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям у ході земельної реформи та закріплення їх прав власності або користування землею здійснювати в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Таким чином, за результатами інвентаризації відповідач-1 мав би прийняти рішення або щодо надання у користування з подальшим закріпленням прав власності чи користування (щодо земельних ділянок не наданих у таке користування), або щодо припинення користування (щодо земельних ділянок наданих у користування та які не використовуються або використовуються з порушеннями).

Згідно розпорядження Дарницької районної державної адміністрації від 02.09.1993 № 762 було проведено інвентаризацію земель по вул. Бориспільській 15, що підтверджується актом інвентаризації земель від 19.06.1995).

Так наказом позивача від 28.01.1998 № 7 за військовою частиною НОМЕР_1 закріплена земельна ділянка площею 17,0126 га, що розташована за адресою: вул. Бориспільська, 17 у м. Києві.

Позивач стверджує, що належним доказом закріплення спірної земельної ділянки за військовою частиною № А 0476 є технічний звіт про інвентаризацію земель позивача у Дарницькому районі м. Києва (1995 рік).

Відповідно до вказаного звіту, на час проведення інвентаризації в межах військового містечка № 159, яке знаходиться по вул. Бориспільській, 15 на площі 24,4992 га розташовані:

- в/ч НОМЕР_2 (А 0476) /№ 159/1-17,0126 га;

- хімчистка / № 159/2/- 0,3796 га;

- Київський комбінат по ремонту речового майна /№159/3/-0,5932 га;

- 70 управління начальника робіт /№159/4/-5,1097 га;

- 70 управління начальника робіт /№159/5/-1,4581 га.

Земельні ділянки використовуються за цільовим призначенням, за винятком в/ч № 159/1, № 159/4, а земельні ділянки загальною площею 5.6447 га - не використовуються для потреб оборони.

З викладеного вище вбачається, що в межах військового містечка № 159, зокрема, була розташована військова частина А 0476 на земельній ділянці площею 17,0126 га, тобто на земельній ділянці, яка межує із спірною земельною ділянкою та яка була закріплена за військовою частиною відповідно до наказу від 28.01.1998 № 7.

Проте, ні матеріали вказаної вище інвентаризації ні наказ позивача від 28.01.1998 № 7 не може бути належним підтвердженням прав позивача на спірну земельну ділянку, враховуючи те, що останнім, як до прийняття постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18.12.1990 № 563-ХІІ так і після її пряйняття не вчинено дій щодо оформлення права користування спірною земельною ділянкою (остаточне затвердження проекту землеустрою землевпорядною установою, отримання позивачем після державної реєстрації створених землекористувань (земельної реєстрації) належним чином засвідченого документа на користування спірною земельною ділянкою).

Враховуючи викладені обставини у відповідача-1, на виконання постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18.12.1990 № 563-ХІІ, не виникло обов`язку щодо вилучення та закріплення прав власності або користування спірною земельною ділянкою, в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Також, доказів того, що спірна земельна ділянка входила до території земельної ділянки 17.0126 га, яка була закріплена за військовою частиною А 0476 відповідно до наказу від 28.01.1998 № 7 позивачем до суду не подано.

Крім того, як встановлено вище відсутність у позивача належних та допустимих доказів оформлення права користування спірною земельною ділянкою є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідач-2, з 2011 року здійснює використання спірної земельної ділянки на підставі технічного звіту по встановленню меж землекористування відповідача-2, розташованого на вул. Бориспільській , 19б (далі Технічний звіт).

Відповідно до акту встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 03.05.2001, межі земельної ділянки були встановлені в натурі в присутності представників суміжних землекористувачів, підписи, який містяться у вказаному акті, а саме: командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , начальника РКМ "ЛІВОБЕРЕЖНИЙ" Острового Г.П., голови правління ГБК № 13 та начальника 7/6 ЦРБ Гончаренка М.А.

Таким чином, із вказаного акту встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 03.05.2001 вбачається, що суміжним землекористувачем є військова частина НОМЕР_1 .

Відтак позивачу, в особі військової частини НОМЕР_1 , було відомо про користування відповідачем-2 спірною земельною ділянкою, а претензій або заперечень щодо встановлення меж землекористування та вимог про її звільнення від суміжних землекористувачів не надходило.

Також в матеріалах справи міститься акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 28.10.2015, який складений та підписаний товариством з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ЦЕНТР РЕКОНСТРУКЦІЇ ТА РОЗВИТКУ", позивачем у присутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок: голови відповідача-2.

Відповідно до вказаного акту: межа земельної ділянки (кадастровий номер 8 000 000 000:63:332, яка знаходиться на вул. Бориспільській, 17 у Дарницькому районі м. Києва, площею 15.5834, га, що надається міністерству оборони України для експлуатації та обслуговування адміністративно-господарських будівель і споруд військового містечка № 159, має 114 точок повороту, з яких 52 закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка, решта співпадають з твердими контурами місцевості, тому, за бажанням користувача земельної ділянки, межові знаки не встановлюються. Користувач земельної ділянки претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не має.

Так, з метою впорядкування та приведення у відповідність меж спірної земельної ділянки відповідачем-2 було повідомлено військову частину А 0476 про перенесення паркану відповідно до встановлених на місцевості межових знаків, за результатами якого головним квартирно-експлуатаційним управлінням ЗСУ направлено на адресу відповідача-2 лист від 12.08.2016 № 303/6/27/1213, відповідно до якого:

"Київське квартирно-експлуатаційне управління підтверджує факт передачі земельної ділянки площею 1,459 га ГБК «Акація» з подальшим оформленням за останнім свідоцтва про право власності (кадастровий номер :63:322:0022).
Відповідно до плану заходів по формуванню земельних ділянок у 2015 році було розроблено проект землеустрою щодо відведення міністерству оборони України для експлуатації та обслуговування адміністративно-господарських будівель і споруд земельної ділянки військового містечка № 159 по вул. Бориспільській у Дарницькому районі міста Києва, отримані витяги з державного земельного кадастру. Сформована ділянка межує з земельною ділянкою ГБК «Акація»
З метою уточнення на місцевості меж зазначених земельних ділянок, в тому числі території військового містечка № 159, пропонується провести робочу зустріч під головуванням Київського КЕУ та уповноважених представників від військової частини НОМЕР_1 і ГБК «Акація».".
Вказані роботи по впорядкуванню меж були здійснені за участю представників військової частини А 0476 силами та засобами відповідача-2 відповідно до встановлених на місцевості межових знаків.

Таким чином, після набуття відповідачем-2 права власності на спірну земельну ділянку, головним квартирно-експлуатаційним управлінням, Київським КЕУ та військовою частиною А 0476 вчинено дії, які свідчать про визнання останніми права власності відповідача-2 на спірну земельну ділянку.

Нормативно-правовими актами, які регулювали порядок безоплатної приватизації земельних ділянок гаражно-будівельними кооперативами є Земельний кодекс України, тимчасовий порядок передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність у місті Києві, затверджений рішенням Київради від 15.07.2004 № 457/1867 та тимчасовий порядок передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність із земель комунальної власності в місті Києві, затверджений рішенням Київради від 28.02.2013 № 63/9120.

Передача земельних ділянок із земель державної і комунальної власності безоплатно у власність юридичним особам або громадянам здійснюється на підставі рішення Київської міської ради за результатами розгляду документації із землеустрою.

Відтак, рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність приймається на підставі погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Так відповідач-2 звернувся до відповідача-1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність із додавання встановленого переліку документів.

При вказаному зверненні дії відповідача-2 свідчать про майбутнє правомірне користування спірною земельною ділянкою та правомірне очікування щодо певного стану речей (у майбутньому) у вигляді звернення до відповідача-1, як належного власника спірної земельної ділянки.

Рішенням відповідача-1 від 29.12.2011 № 1054/7290 відповідачу-2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність та видано вихідні дані на підготовку документації із землеустрою, на підставі яких відповідачем-2 розроблено проект землеустрою, погоджений, зокрема, з головним управлінням містобудування та архітектури та головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу відповідача-1.

В подальшому 20.11.2014 на пленарному засіданні відповідача-1 прийняте оскаржуване рішення.

Таким чином, оскаржуване рішення прийняте за наявності розробленого проекту землеустрою, необхідних погоджень та з дотриманням вимог закону.

Приписами статті 125 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації таких прав.

Так на підставі оскаржуваного рішення, відповідачу-2 було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно (на спірну земельну ділянку) від 21.01.2015 індексний номер: 32483432.

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.06.2013 (індексний номер витягу 4534929) право власності на спірну земельну ділянку належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва із цільовим призначенням: для колективного гаражного будівництва, експлуатації та обслуговування гаражів.

Водночас, рішення на підставі якого здійснено вказану реєстрацію позивачем оскаржено не було.

Крім того, віднесення спірної земельної ділянки до комунальної власності фактично визнає сам позивач виходячи з наступного.

Так позивач, звернувся до відповідача-1 із клопотанням про отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок за кадастровими номерами :63:322:0047 та :63:332:0005, за результатами розгляду якого рішенням відповідача-1 від 06.10.2011 № 262/6478 позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 16,08 га та 0,74 га в постійне користування для експлуатації та обслуговування адміністративно-господарських будівель та споруд військового містечка № 159 за вказаними вище кадастровими номерами.

Як вбачається із змісту підготовленого департаментом земельних ресурсів проекту рішення та пояснювальних записок до нього, з клопотанням про відведення земельних ділянок в користування позивач звернувся ще 08.04.2010, тобто більш ніж за півроку до того, як відповідачем-2 було розпочато процедуру відведення спірної земельної ділянки. При цьому клопотання було подано щодо земельних ділянок, які з обох сторін межують із спірною земельною ділянкою та за виключенням самої спірної земельної ділянки, що свідчить про те, що позивачу було відомо про відсутність у останнього прав на спірну земельну ділянку, а також про відсутність наміру на її відведення на свою користь у користування.

Також позивачем не подано до суду належних і допустимих доказів того, що оскаржуваним рішенням здійснено розпорядження саме землями оборони.

Статтями 2 та 3 Земельного кодексу УРСР, затвердженого постановою Всеукраїнського центрального виконавчого комітету від 29.11.1922, всі землі в межах УРСР, в чиєму б віданні вони не перебували, складають власність Робочо-Християнської держави. Всі землі сільськогосподарського призначення, а також ті, які можуть бути використані для сільськогосподарського призначення, складають єдиний державний земельний фонд, який знаходиться у віданні Народного Комісаріату Землеробства та його місцевих органів.

Відтак, Земельним кодексом УРСР не було передбачено такої категорії земель, як землі оборони, тому рішенням від 09.08.1948 № 17-с спірну земельну ділянку не було віднесено до категорій земель оборони.

Така категорія земель за цільовим призначенням як "землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення" з`явилася у статті 3 Земельного кодексу УРСР від 18.12.1990 № 561-ХІІ, а згодом була передбачена у статті 2 нової редакції названого кодексу, яка була прийнята Законом України від 13.03.1992 № 2196-ХІІ, якою було змінено назву на Земельний кодекс України.

Статтею 2 Земельного кодексу України (нової редакції від 18.12.1990) передбачено, що віднесення земель до категорій провадиться відповідно до їх цільового призначення. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель. Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої здійснюється органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках органами, які затверджують проекти землеустрою та приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення, а стаття 30 вказаного кодексу визначає, що у разі зміни цільового призначення, надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Проте, віднесення спірної земельної ділянки до земель оборони могло бути здійснене виключно за рішенням відповідного органу виконавчої влади, або органу місцевого самоврядування на підставі розробленого і погодженого проекту відведення земельної ділянки.

Водночас, в матеріалах справи відсутній проект відведення спірної земельної ділянки та будь-які рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель оборони.

В свою чергу, Технічний звіт розроблено саме для експлуатації та обслуговування гаражів, який, в свою чергу, не містить відомостей про необхідність здійснення зміни цільового призначення.

Доводи позивача про те, що оскаржуване рішення прийняте щодо земельної ділянки, яка відноситься до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності з посиланням на рішення КСУ у справі 1-17/2005 від 22.09.2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) в тій частині, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою судом відхилені , оскільки, як встановлено вище судом, позивачем не доведено того факту, що спірна земельна ділянка була передана (виділена в натурі із зазначенням меж) останньому у постійне користування на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 09.08.1948 № 17-с.

Рішення про віднесення спірної земельної ділянки до земель оборони в матеріалах справи відсутні. Більш того, землі оборони можуть перебувати як у державній так і в комунальній власності (ст. 77 Земельного кодексу України)..

Суд зазначає, що частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України закріплює за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для їх захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у недодержанні сторонами при вчиненні правочину вимог закону; поширенні про особу недостовірної інформації; протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні; безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника; вчиненні власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїх майном; неправомірному використанні товару без згоди автора; невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов`язання; безпідставній односторонній відмові від договору.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

В свою чергу, задоволення вказаних позовних вимог жодним чином не призведе до поновлення порушеного, на думку позивача, права, оскільки спірна земельна ділянка буде повернута саме в комунальну власність, а не в користування позивача.

Позовні вимоги про скасування свідоцтва про право власності, зобов`язання відповідача-2 повернути позивачу спірну земельну ділянку та забезпечити можливість позивачу користуватися вказаною земельною ділянкою задоволенню не підлягають, оскільки на момент прийняття відповідачем-1 оскаржуваного рішення позивач не був ні власником ні користувачем спірної земельної ділянки.

Доводи та заперечення сторін щодо правонаступництва другої КЕЧ Київського району МВС СССР судом до уваги не приймаються, враховуючи те, що вказана обставина не має значення для правильного вирішення спору по суті, приймаючи до уваги встановлені вище обставини.

Твердження позивача про недоліки процесу погодження посадовими особами відповідача-1 проекту оскаржуваного рішення не беруться судом до уваги, оскільки, як встановлено вище, оскаржуване рішення прийняте відповідачем-1 в порядку та спосіб, який передбачений законом.

Правила про позовну давність судом не застосовуються приймаючи до уваги відсутність порушеного права позивача.

Приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили та може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 241, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 01 квітня 2019 року

Суддя С.В. Балац