ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року Справа №5004/567/11

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Крейбух О.Г. , суддя Павлюк І.Ю.

при секретарі судового засідання - Вавринчук А.І.

за участю представників сторін:

позивача: Змієвський О.А. (довіреність від 17.03.2014 року)

відповідача 1: Коломейчук О.М. (ордер № 000033672 від 17.03.2019 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Баранової Дарії Володимирівни на ухвалу господарського суду Волинської області від 07.02.2019 року по справі №5004/567/11 (про відмову в задоволенні заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, суддя Дем'як В.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" в особі Центрального відділення ПАТ "Креді Агріколь Банк" в м. Луцьк

до

відповідача 1 Фізичної особи - підприємця Баранової Дарії Володимирівни

відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіта"

про стягнення солідарно 2 153 538,07грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Волинської області від 07.02.2019 року по справі №5004/567/11 відмовлено в задоволенні заяви про визнання наказу №5004/567/11-1 від 04.07.2011 року таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником не надано доказів, з якими закон пов'язує підставність визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, а заявник не надав суду належних та допустимих доказів відсутності обов'язку боржника повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Не погоджуючись з ухвалою господарського суду Волинської області від 07.02.2019 року по справі №5004/567/11, ФОП Баранова Д.В. звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким заяву від 25.01.2019 року про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню задоволити.

Апелянт вважає, що ухвала господарського суду Волинської області від 07.02.2019 року по справі №5004/567/11 прийнята з порушенням норм матеріального права, а також з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обгрунтування апеляційної скарги апелян посилається на те, що банк міг на підставі Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», Положення про порядок формування і використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого постановою правління НБУ від 25.01.12 №23, що було чинним до 30.06.2016, Міжнародних стандартів бухгалтерського обліку та Міжнародних стандартів фінансової звітності, прийняти відповідні рішення щодо визнання заборгованості безнадійною з подальшим її списанням.

Інструкція з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затверджена постановою Правління НБУ від 27.12.2007 року № 481, передбачає, що Банк списує за рахунок спеціальних резервів заборгованість за кредитними операціями, яка визнана безнадійною щодо отримання (п.1.3 Глави 1).

Резерви за активами, відповідно до п.1.5 Положення №23 є спеціальними резервами, які зменшують балансову вартість активів у зв'язку зі зменшенням корисності таких активів. З такої норми випливає висновок про те, що у випадку покриття за рахунок резерву повної балансової вартості активу (безнадійної заборгованості), корисність цього активу (безнадійної заборгованості) зменшується до нуля.

Відповідно до ст. 605 ЦК України зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Таке прощення є безумовним одностороннім правочином.

Згідно виписок по особовим рахункам за період з 30.04.2008р. по 09.08.2018р., наданих Банком на запит господарського суду, відбулось списання заборгованості за доходами за рахунок резерву. Банком була списана заборгованість Баранової Д.В. за кредитним договором №033/21/08 від 30.04.2008 року як безнадійна, та віднесена на збільшення валових витрат банку.

Списання банком 20 червня 2012 року боргу Баранової Д.В. за кредитним договором №033/21/08 від 30.04.2008 року за рахунок резерву (безнадійної заборгованості) по своїй правовій природі та ознаками співпадає з прощенням боргу в розумінні статті 605 ЦК України, оскільки термін списання тлумачиться як документальне оформлення запису як витраченого або непридатного. Оскільки своїми діями відповідач в односторонньому порядку звільнив боржника від його обов'язків, тому Банк втратив право вимоги за кредитним договором.

Таким чином, прийнявши відповідне рішення про списання безнадійної заборгованості за кредитними договорами, банк фактично визнав, що заборгованість за цими договорами втратила для нього економічний інтерес, оскільки ефект (користь) від даних активів, в силу об'єктивних і суб'єктивних факторів, мізерна.

Списані активи, з огляду на вищенаведене, не беруть участь у формуванні показників фінансового стану банку.

Зазначені аргументи, на думку апелянта, свідчать про те, що банк відмовився від вимог (прав) до позичальника за кредитним договором.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2019 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Баранової Дарії Володимирівни на ухвалу господарського суду Волинської області від 07.02.2019 року по справі №5004/567/11 залишено без руху, зобов'язано апелянта сплатити 1 921 грн. судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу господарського суду Волинської області від 07.02.2019 року по справі №5004/567/11.

06.03.2019 року від апелянта надійшов лист про усунення недоліків до якого долучено квитанцію №2958 від 04.03.2019 року про сплату судового збору в розмірі 1921 грн. за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.03.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Баранової Дарії Володимирівни на ухвалу господарського суду Волинської області від 07.02.2019 року по справі №5004/567/11 та призначено її до розгляду на 01 квітня 2019 р.

18.03.2019 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

В судове засідання 01.04.2019 року з'явились представник Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" та представник Фізичної особи - підприємця Баранової Дарії Володимирівни.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіта" в судове засідання не з'явився про причини неявки суд не повідомив.

Сторони по справі були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, що підтверджується долученими до матеріалів справи рекомендованими повідомленнями.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В судовому засіданн 01.04.2019 року представник Фізичної особи - підприємця Баранової Дарії Володимирівни підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" апеляційну скаргу заперечив

Згідно статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційниої скарги, відзив на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Баранової Дарії Володимирівни не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Волинської області 21.06.2011р. стягнуто з підприємця Баранової Дарії Володимирівни на користь Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" в особі Центрального відділення ПАТ ""Креді Агріколь Банк" в м. Луцьк 2152881,75грн. заборгованості та 21 535,38грн. витрат по оплаті держмита і 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

05.07.2011р. видано наказ про примусове виконання рішення №5004/567/11-1.

28.01.2019р. до господарського суду Волинської області надійшла заява Фізичної особи - підприємця Баранової Дарії Володимирівни за вх.№01-73/2/19, в якій заявник просивсуд визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню по справі №5004/567/11 в порядку ст. 328 ГПК України.

Розглянувши заяву ФОП Баранової Д.В. про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню по справі №5004/567/11 суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку, обставини, що зумовлюють визнання наказу таким, що не підлягає виконанню відсутні, а тому заявлена вимога є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком господарського суду Волинської області, враховуючи насткпне.

Відповідно до ст. 326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 327 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 160 ГПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню або відстрочити чи розстрочити або змінити спосіб чи порядок його виконання в порядку, встановленому статтями 328 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 328 Господарського процесуального кодексу України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання. Про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування заяви про визнання наказу господарського суду Волинської області від 04.07.2011р. №5004/567/11-1 таким, що не підлягає виконанню ФОП Баранова Д.В. посилається на те, що згідно виписок по особовим рахункам за період з 30.04.2008р. по 09.08.2018р., наданих Банком на запит господарського суду, відбулось списання заборгованості за доходами за рахунок резерву. Банком була списана заборгованість Баранової Д.В. за кредитним договором №033/21/08 від 30.04.2008 року як безнадійна, та віднесена на збільшення валових витрат банку.

Списання банком 20 червня 2012 року боргу Баранової Д.В. за кредитним договором №033/21/08 від 30.04.2008 року за рахунок резерву (безнадійної заборгованості) по своїй правовій природі та ознаками співпадає з прощенням боргу в розумінні статті 605 ЦК України, оскільки термін списання тлумачиться як документальне оформлення запису як витраченого або непридатного. Оскільки своїми діями відповідач в односторонньому порядку звільнив боржника від його обов'язків, тому Банк втратив право вимоги за кредитним договором.

Згідно оборотних відомостей по банківських рахунках обліку заборгованості підприємця Баранової Дарії Володимирівни за період з 30.04.2008р. по 09.08.2018р. кінцеве сальдо рахунок № 9611 становить 0,00 грн., що свідчить про відсутність заборгованості останньої перед банком.

Згідно зіст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно дост.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 "Припинення зобов'язання" розділу І книги п'ятої "Зобов'язальне право" Цивільного кодексу України, норми якої передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609). Така підстава припинення зобов'язання як прощення боргу закріплена в ст.605 Цивільного кодексу України, згідно з якою, зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Зміст наведеної норми не містить жодних вимог щодо форми правочину про прощення боргу, а тому при вчиненні таких дій учасники відповідних відносин мають керуватись саме вимогами ст.ст.202,206,207,208,212,214,654 Цивільного кодексу України.

За змістом ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є

дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до п. 1ч.1 ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Згідно ізст.654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Також, відповідно до ч.3 ст.214 Цивільного кодексу України відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

За своєю правовою природою прощення боргу в розумінні ст.214 цивільного кодексу України є різновидом відмови від правочину, а в розумінні ст.653 Цивільного кодексу України різновидом розірвання договору, адже внаслідок розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Отже, прощення боргу як підстава для припинення зобов'язання не може розглядатися інакше ніж односторонній правочин, і тому, згідно з правилами ст.ст.208, 214, 654 Цивільного кодексу України він повинен бути вчиненим у такій самій формі, що і правочин, зобов'язання за яким припиняються, оскільки повинен містити точні обставини, за яких відбувається прощення боргу, зміст договору, за яким виник обов'язок боржника, обсяг прощення, а також дату, з якої зобов'язання вважається припиненим.

В силу приписів ч.1 ст.181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Можливість укладення господарських договорів у спрощений спосіб, зокрема шляхом, обміну листами допускається лише тоді, якщо законом не встановлено пеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

При цьому, з урахуванням положень ст.ст.626, 628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України слід враховувати, що істотними умовами договору про припинення зобов'язання внаслідок прощення боргу є, зокрема, сума прощення, конкретний договір за яким відбувається прощення, сторони цього договору та строк, з якого зобов'язання вважається припиненим.

Відповідно дост.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Згідно із ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

У відповідності до ч.1 ст.175 Господарського кодексу України майново- господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, .що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

З вище викладеного вбачається, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Посилання апелянта на те, що у Податковому кодексі поняття прощення, списання, анулювання боргу за рішенням кредитора є тотожними, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки застосування терміну "прощення боргу" у розумінні ст.605 ЦК України, як підстави для припинення зобов'язання не є тотожним терміну "прощення (анулювання) боргу платника податків" у розумінні пп "д" п. 164.2.17. ст. 164 Розділу IV Податкового кодексу.

Окрім того, Розділ IV Податкового кодексу стосується податку на доходи фізичних осіб, а апелянт (Відповідач) отримувала кредит у Позивача як фізична особа-підприємець.

Щодо посилань апелянта на факт списання заборгованості, як на обставину щодо прощення боргу, а відтак припинення зобов'язання за кредитним договором №033/21/08 від 30.04.2008р., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 56 Закону України "Про Національний банк України", нормативно-правові акти Національного банку України з питань, віднесених до його повноважень, є обов'язковими для банків.

Згідно п. 1.3. Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого постановою НБУ №23 від 25.01.2012 р. (в редакції, чинній на момент вчинення банком списання) Банк із метою визначення можливих втрат (збитків) невиконання боржником/контрагентом зобов'язань здійснює оцінку ризику невиконання ним таких зобов'язань (тобто ризику того, що виконання боржником зобов'язання проводитиметься з перевищенням строків, передбачених умовами договору, або в обсягах, менших, ніж передбачено договором, або взагалі не проводитиметься) за всіма активними банківськими операціями та наданими банком фінансовими зобов'язаннями.

Порядок визначення показника ризику кредиту, наданого фізичній особі, передбачено Положенням про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого постановою НБУ №23 від 25.01.2012 р. (в редакції, чинній на момент вчинення банком списання), зокрема, відповідно до п.3.7. Глави 3 Розділу II Банк здійснює оцінку стану обслуговування боргу боржником - фізичною особою на підставі кількості календарних днів прострочення погашення боргу за станом на перше число місяця, наступного за звітним. При кількості календарних днів прострочення більше 180 стан обслуговування кредиту класифікується як "незадовільний". Банк використовує сформований резерв для списання (відшкодування) боргу за активом, який віднесено до V (найнижчої/безнадійної) категорії якості (далі - безнадійна заборгованість), у порядку, установленому Національним банком України.

Відповідно до п. 1.3. Глави 1 Розділу III Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затвердженої Постановою НБУ №481 від 27.12.2007 р. (в редакції, чинній на момент вчинення банком списання), банк списує за рахунок спеціальних резервів заборгованість за кредитними операціями, яка визнана безнадійною щодо отримання.

Згідно Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського "обліку банків України, затверджених Постановою НБУ №280 від 17.06.2004 р. (в редакції, чинній на момент вчинення банком списання), рахунки типу 9611 - це рахунки для обліку списаної у збиток заборгованості за кредитними операціями. Призначення рахунків 9611: облік сум заборгованості за кредитними операціями банків, що списані з балансу за рахунок спеціального резерву. За дебетом рахунку проводяться суми заборгованості, що списані з балансу за рахунок спеціального резерву. За кредитом рахунку проводяться суми, що надійшли для погашення заборгованості; суми, що списані у встановленому порядку.

Відповідно до пунктів 6, 7 Порядку, встановленого Постановою НБУ від 01.06.2011 №172 "Про затвердження порядку відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву" (в редакції, чинній на момент вчинення банком списання), банк відображає в бухгалтерському обліку відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України з бухгалтерського обліку. Відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника/контрагента. Банк зобов'язаний продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.

Враховуючи вище викладене, "безнадійна заборгованість за банківським кредитом" в розумінні Постанови Правління НБУ №172 від 01.06.2011 р. є різновидом бухгалтерського обліку у банках та не є підставою для припинення вимог банку до позичальника/контрагента в силу прощення боргу відповідно до статті 605 ЦК України.

В постанові від 03.07.2018 р. по справі №921 /303/16-г/10 Верховний Суд зробив наступний правовий висновок: Колегія суддів касаційного суду зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили чи впливає списання банком заборгованості за кредитом за рахунок страхового резерву на правовідносини банку та позичальника, а відтак, і поручителя за кредитним договором, враховуючи вичерпний перелік встановлених законом підстав припинення зобов'язання, та дійшли передчасного висновку про тотожність понять "прощення" та "списання кредитної заборгованості за рахунок резервів".

В постанові Верховного Суду від 08.05.2018 р. по справі №921/760/16-г/7 (№ в ЄДРСР 74002604) зроблено наступний правовий висновок:

- Крім того, суди не надали юридичного аналізу аргументам позивача про те, що прощення заборгованості є актом двосторонньої дії та здійснюється шляхом підписання двостороннього документу або шляхом самостійного прийняття рішення кредитором з обов'язковим повідомленням боржникові.

- Водночас, суди, обмежившись посиланням на ст. 605 ЦК України, якою передбачено, що одним із видів припинення зобов'язання за волею кредитора є звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків не надали належної правової оцінки аргументам позивача про те, що відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника/контрагента, оскільки, банк зобов'язаний продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.

- Дослідивши рішення суду першої та апеляційної інстанції, колегія касаційної інстанції зазначає, що суди попередніх інстанцій не встановили чи впливає списання банком заборгованості за кредитом за рахунок страхової резерву на правовідносини банку та позичальника, а відтак і на поручителя, за кредитним договором, враховуючи вичерпний перелік встановлених законом підстав припинення зобов'язання, дійшли передчасного висновку про тотожність понять "прощення", "анулювання боргу за рішенням кредитора" та "списання кредитної заборгованості за рахунок резервів".

В постанові Верховного Суду від 07.06.2018 р. по справі №2-6234/10 (№ в ЄДРСР 74550898) зроблено наступний правовий висновок: Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", є закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання.

Пунктом 7 Порядку відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року №172, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника/контрагента. Банк зобов'язаний продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.

А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зміст нормативних документів, на підставі яких приймалось рішення банку про визнання кредитної заборгованості позивача безнадійною та списання її за рахунок резерву, не є припиненням зобов'язань боржника перед кредитором, оскільки боргові зобов'язання позичальника перед банком не припинилися.

Згідно вимог статі 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню в обов'язковому порядку необхідна наявність усіх таких обставин в їх сукупності: взаємозалік зустрічних однорідних вимог; згода на це іншої сторони; підписання між сторонами мирової угоди; затвердження мирової угоди в порядку визначеному законодавством, тощо.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази підписання між сторонами мирової угоди; затвердження мирової угоди в порядку визначеному законодавством, а також будь-яких інших доказів, які б підтверджували належне виконання ФОП Барановою Д.В. умов договору.

Закон України "Про виконавче провадження" містить чіткі вказівки стосовно того, що саме є повним або частковим фактичним виконанням рішення - виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом.

Згідно ч. 2 ст. 328 ГПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Оскільки, заявником не надано суду доказів, відсутності обов'язку боржника виконання умов договору повністю чи частково - у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, з якими закон пов'язує підставність визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви ФОП Баранової Д.В. про визнання наказу №5004/5367/11-1 від 04.07.2011р. таким, що не підлягає виконанню.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Статею 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв'язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вище викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що ухвала господарського суду Волинської області від 07.02.2019 року по справі №5004/567/11 винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням обставин справи, а тому відсутні правові підстави для її скасування.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги, у зв'язку з відмовою в її задоволенні покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Баранової Дарії Володимирівни на ухвалу господарського суду Волинської області від 07.02.2019 року по справі №5004/567/11 залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду Волинської області від 07.02.2019 року по справі №5004/567/11 залишити без змін.

3. Справу №5004/567/11 повернути до господарського суду Волинської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "03" квітня 2019 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Павлюк І.Ю.