СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2019 р. Справа № 5023/5587/12

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

за участю секретаря судового засідання Новікової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду:

1) апеляційну скаргу позивача (вх. 595 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 17.01.2019 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду колегією суддів у складі: головуючий суддя Кухар Н.М., суддя Шатерніков М.І., суддя Жельне С.Ч., повний текст якого складено 28.01.2019 року;

2) апеляційну скаргу прокурора (вх. 597 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 17.01.2019 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду колегією суддів у складі: головуючий суддя Кухар Н.М., суддя Шатерніков М.І., суддя Жельне С.Ч., повний текст якого складено 28.01.2019 року;

3) апеляційну скаргу другого відповідача (вх. 705 Х/1-7) на додаткове рішення господарського суду Харківської області від 31.01.2019 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду колегією суддів у складі: головуючий суддя Кухар Н.М., суддя Шатерніков М.І., суддя Жельне С.Ч., повний текст якого складено 04.02.2019 року; у справі

за позовом Харківського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері, в інтересах держави в особі ПуАТ "Українська залізниця", м. Київ, в особі регіональної філії "Південна залізниця" м. Харків,

до:

1) Приватного виробничо-комерційного підприємства "Політехком", м. Дергачі,

2) Фізичної особи - підприємця Василевського Віктора Яковича, м. Харків,

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИЛА:

Харківський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері 05.12.2012 звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Державного підприємства "Південна Залізниця", м.Харків, до Приватного виробничо-комерційного підприємства "Політехком", м.Дергачі Харківської області, про визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 20.09.2011, укладеного між Фізичною особою - підприємцем Василевським Віктором Яковичем та Приватним виробничо-комерційним підприємством "Політехком". Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірний Договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлено, а саме здійснено продаж товару, якого фактично не було у власності продавця, ПВКП "Політехком", що є порушенням вимог ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.01.2019 року у позові відмовлено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Державного бюджету України 1073,00 грн. судового збору.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Прокурор також із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.02.2019 року за апеляційними скаргами прокурора та позивача відкрито апеляційне провадження, їх розгляд об'єднано в одне апеляційне провадження, розгляд апеляційних скарг призначено на 25.03.2019 року.

21.01.2019 до господарського суду Харківської надійшла заява (клопотання) Фізичної особи - підприємця Василевського Віктора Яковича (вх. № 1767) про вирішення питання про судові витрати, а саме розподіл судових витрат ФОП Василевського В.Я. (витрат на професійну правничу допомогу), пов'язаних із розглядом справи в суді першої інстанції шляхом стягнення/присудження на користь ФОП Василевського В.Я. всіх понесених, документально підтверджених судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу) в розмірі 88100,00 грн.

Додатковим рішенням господарського суду Харківської області від 31.01.2019 року у задоволенні заяви Фізичної особи - підприємця Василевського Віктора Яковича про вирішення питання про розподіл судових витрат у справі № 5023/5587/12 - відмовлено.

Відповідач із вказаним додатковим рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким заяву відповідача про розподіл судових витрат задовольнити, стягнути з позивача та прокурора на користь ФОП Василевського В.Я. всі понесені документально підтверджені судові витрати (витрати на професійну правничу допомогу) в розмірі 88100,00 грн.

Оскільки додаткове судове рішення як похідне від первісного судового акта є його невід'ємною складовою, воно підлягає перегляду в сукупності з первісним судовим рішенням.

Враховуючи те, що апеляційна скарга позивача та апеляційна скарга прокурора подані на одне первісне рішення господарського суду Харківської області, а відповідачем подано апеляційну скаргу на додаткове рішення, яке є невід'ємною складовою первісного рішення, розгляд апеляційних скарг прокурора, позивача та відповідача об'єднано в одне апеляційне провадження.

В судовому засіданні прокурор свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу позивача підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечував.

Представники позивача в судовому засіданні свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечували.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційних скарг прокурора та позивача заперечував, просив залишити її без задоволення та задовольнити апеляційну скаргу відповідача.

Представник першого відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб'єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційних скаргах та відзивах доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

20.09.2011 між Приватним виробничо-комерційним підприємством "Політехком" (1-й відповідач) та Фізичною особою - підприємцем було укладено Договір купівлі-продажу № 20/09, згідно п. 1.1. якого 1-й відповідач, як продавець, зобов'язався передати у власність 2-го відповідача, як покупця, товар, а 2-й відповідач - прийняти та оплатити товар на умовах, викладених у Договорі.

Відповідно до п. 2.1 Договору купівлі-продажу найменування товару: рельсошпальна решітка РШР 50 на залізобетонній шпалі, перебрана зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій пo 25 погонних метрів кожна.

Пунктом 1.2. Договору купівлі-продажу визначено, що продавець гарантує, що товар належить йому на праві власності, не закладений, не арештований, не є предметом позовів третіх осіб.

Прокурор та позивач вважають, що вчинення вищезазначеного правочину не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, та покупець діяв під впливом обману, оскільки було здійснено продаж товару, якого у Приватного виробничо-комерційного підприємства "Політехком" фактично не було у власності. Зазначене, на думку прокурора та позивача, є порушенням ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, яким передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та є, відповідно, підставою недійсності правочину згідно ст. ст. 215, 230 ЦК України.

Прокурор в обґрунтування позовних вимог, зокрема, посилається на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 19.01.2015 по справі № 642/9534/14-к та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23.04.2015 по справі № 642/9534/14-к.

Згідно з вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 19.01.2015 по справі № 642/9534/14-к, ОСОБА_2, засновника та директора приватного виробничо-комерційного підприємства "Політехком", визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість, що спричинила тяжкі наслідки).

Вищевказаним вироком Ленінського районного суду м. Харкова, зокрема, встановлено наступне.

20.09.2011 ОСОБА_3, діючи як службова та уповноважена особа ПВКП "Політехком", уклав від імені директора даного підприємства ОСОБА_2 договір купівлі-продажу № 20-09 від 20.09.2011 з ФОП Василевським В.Я. щодо продажу ФОП Василевському В.Я. рейкошпальної решітки 50 на залізобетонній шпалі перебраної із зносом не більш 2 мм в кількості 65 секцій по 25 п.м. кожна, загальною довжиною 1625 п.м. (далі РШР-50) за 1000000 грн. з ПДВ, про що не повідомив ОСОБА_4

ОСОБА_4, виконуючи не належним чином свої обов'язки директора через безвідповідальне ставлення до них, підписав рахунок-фактуру № СФ-223 від 22.09.2011 та податкові накладні № 5 від 22.09.2011, № 6 від 23.09.2011.

ПВКП "Політехком" до господарської операції з продажу ФОП Василевському В.Я. РШР-50 за Договором купівлі-продажу, не усвідомивши й не дізнавшись суть документів, підстави їх складання, умови договору за яким вони складені, спроможність ПВКП "Політехком" виконати ці умови, в тому числі фактичну наявність на балансі чи у володінні ПВКП "Політехком" предмету договору на момент його укладання та фактичного здійснення передачі товару, чим допустив, підписання ОСОБА_3 від його (ОСОБА_4) імені акту прийому-передачі від 23.09.2011 про передачу ПВКП "Політехком" на адресу ФОП Василевського В.Я. РШР-50 ціною з ПДВ 1000000 грн., яка на балансі та у володінні ПВКП "Політехком" не знаходилась.

В подальшому ФОП Василевський В.Я., не здогадуючись про безтоварність господарської операції, перерахував з рахунку, відкритому ФОП Василевським В.Я. в ПАТ "ВТБ Банк", на рахунок НОМЕР_1, відкритий ПВКП "Політехком" в ПАТ "Укрінбанк" 22.09.2011 та 23.09.2011 двома платіжними дорученнями № 3643 і № 3645 по 350000 грн. кожне, загальну суму 700000 грн.

Далі, ОСОБА_4, продовжуючи виконувати неналежним чином свої обов'язки директора через безвідповідальне ставленні до них, підписав податкову накладну № 7 від 26.09.2011 ПВКП "Політехком" до господарської операції з продажу РШР-50 ФОП Василевському В.Я. за Договором купівлі-продажу, не дізнавшись й не усвідомивши суть документу, підставу його складання, умови договору за яким він складений, спроможність ПВКП "Політехком" виконати ці умови, в тому числі фактичну наявність на балансі чи у володінні ПВКП "Політехком" предмету договору на момент його укладання та фактичного здійснення передачі товару, чим допустив, перерахування ФОП Василевським В.Я., який не здогадувався про безтоварність господарської операції, з рахунку, відкритому ФОП Василевським В.Я. в ПАТ "ВТБ Банк", на рахунок НОМЕР_1, відкритий ПВКП "Політехком" в ПАТ "Укрінбанк" 26.09.2011 платіжним дорученнями № 3662 коштів в сумі 300000 грн.

В подальшому, ОСОБА_4, не контролюючи обґрунтованість та законність операцій на банківських рахунках ПВКП "Політехком", безпідставно не передбачаючи можливість спричинення збитків іншим юридичним та фізичним особам внаслідок його безвідповідальності, перерахував грошові кошти в сумі 1000000 грн., що надійшли на рахунок ПВКП "Політехком" від ФОП Василевського В.Я. за нібито продану останньому РШР-50, на рахунки інших юридичних та фізичних осіб і отримавши 1000000 грн. готівкою, за вказівкою ОСОБА_3, та передав їх ОСОБА_3, не з'ясувавши обґрунтованість отримання ОСОБА_3 цих коштів. В результаті неналежного виконання ОСОБА_4 своїх службових обов'язків директора ПВКП "Політехком" через несумлінне ставлення до них, ФОП Василевський В.Я. фактично не отримав у володіння РШР-50, за яку перерахував 1000000 грн. на рахунок ПВКП "Політехком", що спричинило тяжкі наслідки, у вигляді завданих ФОП Василевському В.Я. матеріальних збитків на суму 1000000 грн., які у 250 разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян. ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю.

Отже, як вказує прокурор та позивач, визнання вироком суду винним ОСОБА_4 у вчинення службової недбалості, що спричинило тяжкі наслідки ФОП Василевському В.Я. у вигляді неотримання останнім рельсошпальної решітки, яка була предметом Договору купівлі-продажу від 20.09.2011 № 20/09 свідчить про те, що:

1) волевиявлення учасника правочину - Приватного виробничо-комерційного підприємства "Політехком" в особі директора ОСОБА_4, не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, оскільки ОСОБА_4 не підписував Договір купівлі-продажу від 20.09.2011 № 20/09 та не брав на себе обов'язків по його виконанню у вигляді продажу рельсошпальної решітки РШР 50 на залізобетонній шпалі, перебрану зі зносом не більше 2 мм в кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна на користь покупця;

2) Договір купівлі-продажу від 20.09.2011 № 20/09 не був спрямований на реальне настання правових наслідків у вигляді передачі рельсошпальної решітки РШР 50 на залізобетонній шпалі, перебрану зі зносом не більше 2 мм в кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна, оскільки зазначеного предмету Договору не було у власності ПВКП "Політехком".

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив про те, що прокурором та позивачем не доведено наявності підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, а саме не доведено, що ФОП Василевський В.Я. під час укладення договору діяв під впливом обману зі сторони ПВКП "Політехком", а також не доведено відсутності спрямованості укладеного між відповідачами договору на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, місцевий господарський суд зазначив про те, що визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між двома приватними суб'єктами підприємницької діяльності у даному випадку не може призвести до відновлення порушеного права позивача та повернення йому оспорюваного майна. Таким чином, обраний прокурором спосіб захисту майнових прав позивача не відповідає змісту порушеного права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач, зокрема, зазначає, що на його думку, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що сторонами спірного договору було здійснено ряд дій (оформлення акту приймання-передачі, відображення операції в податковій звітності та ін.), які свідчать про дійсність договору та його спрямованість на реальне настання правових наслідків. Також позивач зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 19.01.2015 року, що має значення для правильного вирішення цієї справи, а також не взято до уваги інші наявні в матеріалах справи докази, що призвело до прийняття невірного рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор що на його думку, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що сторонами спірного договору було здійснено ряд дій (оформлення акту приймання-передачі, відображення операції в податковій звітності та ін.), які свідчать про дійсність договору та його спрямованість на реальне настання правових наслідків. Прокурор зазначає, що з матеріалів справи, на його думку, вбачається, що товар сторонами договору фактично не передавався, а підписання акту прийому-передачі мало формальний характер. Також прокурор зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 19.01.2015 року, що має значення для правильного вирішення цієї справи, а також не взято до уваги інші наявні в матеріалах справи докази, що призвело до прийняття невірного рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, зокрема, згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, на яку посилається прокурор в обґрунтування позовних вимог, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Також прокурор вважає, що на час укладення спірного договору 1-м відповідачем, як продавцем, було введено в оману 2-го відповідача, як покупця, щодо наявності у продавця права власності на предмет купівлі-продажу - рейкошпальної решітки РШР-50 у кількості 65 секцій.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, а саме визначити, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Зокрема, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230-233 ЦК України слід мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не від повідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочи ну; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях іншої сторони та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (підпункт 3.10 пункту 3 Постанови Вищого господарського суду № 6 від 10.07.2014 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

У даному випадку, як вбачається з позовної заяви - в оману, на думку прокурора, був введений відповідач - ФОП Василевський, а відтак наявність обману має доводити саме він.

Проте, зі сторони ФОП Василевського В.Я. та з боку ПВКП "Політехком" будь-які взаємні позовні вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу № 20/09 від 20.09.2011 на підставі ст. 230 ЦК України - відсутні.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, будь-яких доводів та доказів введення його в оману з боку ФОП Василевського В.Я. не надходило.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що прокурором не доведено, що ФОП Василевський В.Я. під час укладення спірного договору купівлі-продажу діяв під впливом обману зі сторони ПВКП "Політехком".

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, сторонами оспорюваного правочину було здійснено ряд дій, які свідчать про його дійсність та його спрямованість на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, предмет спірного Договору купівлі-продажу рейкошпальна решітка РШР-50 у кількості 65 секцій по 25 п.м. кожна - усього 1625 п.м., загальною вартістю 1000000,00 грн., в т.ч. ПДВ, була передана від ПВКП "Політехком" до ФОП Василевського В.Я. за актом приймання-передачі від 23.09.2011 (т. 1 а.с. 17 - зворот).

На суму сплачених ФОП Василевським В.Я. грошових коштів в сумі - 1000000,00 грн. зі сторони ПВКП "Політехком" було виписано податкові накладні, які було відображено як в податковому обліку ФОП Василевського В.Я., так і в податковому обліку ПВКП "Політехком". При цьому, відмінності у податковому обліку покупця і продавця щодо обліку вказаних господарських операцій під час проведення податкової перевірки відсутні (т. 1 а.с. 26-31), що також підтверджується запитом до ДФС та листом-відповіддю, а також витягами з документів податкового обліку ФОП Василевського В.Я. (т. 3 а.с. 12-23).

Майно за Договором купівлі-продажу № 20/09 від 20.09.2011, актом приймання-передачі від 23.09.2011 придбавалось та отримувалось ФОП Василевським В.Я. за місцем знаходження даного майна - на базі Артемівка ДП "Південна залізниця" (смт. Артемівна, Харківський район Харківської області).

23.09.2011 після укладення Договору купівлі-продажу та після отримання рухомого майна від ПВКП "Політехком" цього ж дня між Фізичною особою - підприємцем Василевським В.Я. та Державним підприємством "Південна залізниця" в особі Харків-сортувальної колійної машинної станції № 131 ДП "Південна залізниця" було укладено Договір відповідального зберігання № 0096ХР від 23.09.2011, за умовами якого рейкошпальна решітка РШР-50 була передана на зберігання від ФОП Василевського В.Я. до Харків-сортувальної колійної машинної станції № 131 ДП "Південна залізниця" у місці її знаходження на підставі акту приймання-передачі майна на зберігання від 23.09.2011 (т. 1 а.с. 15), накладної на відповідальне зберігання № ОКС-000001 від 23.09.2011 - у кількості 65 секцій по 25 п.м. кожна, усього 1625 п.м. (т. 1 а.с. 14).

Станом на даний час Договір відповідального зберігання № 0096ХР від 23.09.2011 недійсним не визнано, акт приймання-передачі майна на зберігання від 23.09.2011 і накладна на відповідальне зберігання № ОКС-000001 від 23.09.2011 не спростовані.

Всі вищевказані документи щодо відповідального зберігання були послідовно скріплені дійсною та діючою на той час круглою печаткою КМС-131 ДП "Південна залізниця". Проставлення оригінальної, дійсної, невтраченої і невикраденої круглої печатки державного підприємства на Договорі відповідального зберігання, акті приймання-передачі та накладній на відповідальне зберігання було також підтверджено кількома висновками судових технічних експертиз, проведених в межах кримінального провадження, згідно яких експертом було вказано, що спочатку був надрукований печатний текст документів на папері, потім було проставлено підпис, потім поверх підпису та друкованого тексту було проставлено відбиток круглої печатки Харків-сортувальної колійної машинної станції № 131 ДП "Південна залізниця".

Зазначене, зокрема, підтверджується:

1) Висновком судової технічної експертизи документів № 7891 від 03.10.2013, проведеною в кримінальному провадженні № 0000023, що на Договорі відповідального зберігання № 0096ХР від 23.09.2011, накладній на відповідальне зберігання від 23.09.2011, акті приймання-передачі майна на відповідальне зберігання від 23.09.2011 містяться відбитки оригінальної, дійсної, справжньої печатки Державного підприємства "Південна залізниця", документи не містять ознак будь-якого монтажу;

2) Висновком судової технічної експертизи документів № 10307 від 26.12.2013 в кримінальному провадженні № 0000023, яким підтверджено таку послідовність складання Договору відповідального зберігання № 0096ХР від 23.09.2011, накладної на відповідальне зберігання від 23.09.2011, акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання від 23.09.2011: з початку був надрукований текст документів, потім були вчинені підписи на них, а вже потім були проставлені відбитки круглої печатки Державного підприємства "Південна залізниця". Вказана кругла печатка ДП "Південна залізниця" не була викрадена чи підроблена, а була знищена самостійно ДП "Південна залізниця" згідно з Актом про знищення печаток та штампів колійної машинної станції № 131 Південної залізниці від 08.11.2011.

Судовою практикою Верховного Суду в 2018 році, неодноразово було висловлено правову позицію з приводу сукупності обставин, які підтверджують факт укладення договору між належними сторонами та його схвалення юридичною особою шляхом проставлення печатки, або якщо з однієї із сторін діяв відокремлений підрозділ. До таких обставин, зокрема віднесено наявність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомостей про наявність такого відокремленого підрозділу, наявність довіреності, скріплення договору печаткою, відсутність обмежень в укладенні договорів. Про зазначені обставини наводиться в Постановах Верховного Суду 2018 року: від 28.02.2018 у справі № 904/5035/15; від 14.02.2018 у справі № 910/3190/16; від 27.03.2018 у справі №904/6881/17.

Таким чином, документи, складені та підписані представниками ДП "Південна залізниця" під час виконання Договору відповідального зберігання № 0096ХР від 23.09.2011, свідчать про те, що позивачем було визнано факт належності/наявності майна ФОП Василевському В.Я. у певному конкретному місці.

Обставини справи, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню.

Також слід звернути увагу на те, що прокурором як за змістом і обґрунтуванням поданого позову, так і за змістом поданої апеляційної скарги не наведено жодних належних доказів, які б спростовували презумпцію правомірності правочину відносно Договіру відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011р., який був укладений між ФОП Василевським В.Я. та ДП «Південна залізниця».

На думку колегії суддів, вказані висновки експертиз щодо оригінальності та послідовності нанесення відбитку печатки державного підприємства, у поєднанні з неспростованою презумпцією правомірності правочину відносно договору відповідального зберігання (ст.204 ЦК України) правомірно було враховано судом першої інстанції на користь відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо доводів апеляційних скарг прокурора та позивача про те, що підписання акту приймання-передачі від 23.09.2011 мало формальний характер та було здійснено їз порушеннями, колегія суддів зазначає наступне.

Так, оформлення акту приймання-передачі до повного розрахунку між сторонами не суперечить положенням ЦК України і є достроковим виконанням зобов'язання (ст. 531 ЦК України), а положення щодо можливості дострокового виконання зобов'язання не пов'язують таке виконання із правовою підставою для визнання правочину недійсним.

Щодо посилання прокурора та позивача на складання акту приймання-передачі не за місцем знаходження майна, а за місцем знаходження Покупця - вказана обставина не суперечить положенням ЦК, ГК України.

При цьому, ані прокурор, ані позивач за змістом апеляційних скарг не наводять обґрунтувань, що складання акту приймання-передачі за місцем знаходження Покупця є введенням в обману сторони за договором та є підставою для визнання правочину недійсним.

Прокурором та позивачем в поданих апеляційних скаргах не наведено норм права, які пов'язують наведені ним доводи саме з підставою для визнання правочину недійсним.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора та позивача про те, що Продавець лише через два дні після підписання договору оформив податкову накладну - не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу, який був укладений до виписки таких податкових накладних.

Крім того, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018, залишеною без змін Постановою Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 5023/3905/12, було задоволено позовні вимоги ФОП Василевського В.Я. до ДП "Південна залізниця" (правонаступником якого є ПАТ "Укрзалізниця") в особі ВП "Харків-сортувальна колійна машинна станція № 131" та зобов'язано відповідача повернути в натурі позивачу товар, що передавався на зберігання за Договором відповідального зберігання № 0096ХР від 23.09.2011, а саме рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна, на загальну суму 1000000,00 грн.

Вищевказаною постановою апеляційного суду було встановлено, що зазначений товар (рейкошпальна решітка) належить поклажодавцеві (ФОП Василевському В.Я.) на праві власності за Договором купівлі-продажу № 20/09 від 20.09.2011, укладеним між ФОП Василевським В.Я. та ПВКП "Політехком".

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З приводу невизнання прокурором та позивачем преюдиційності постанови Харківського апеляційного господарського суду та постанови Верховного Суду від 19.06.2018р. у справі № 5023/3905/12 (якою касаційні скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" та Заступника прокурора Харківської області залишені без задоволення, а постанова Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 у справі № 5023/3905/12 - залишена без змін), колегія суддів зазначає наступне.

Так, судами у справі №5023/3905/12 було визнано та встановлено правомірність вимог ФОП Василевського В.Я. до Південної залізниці, які ґрунтуються на підставі неспростованого правочину - договору відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011р. Позивачем за змістом поданої апеляційної скарги не наведено будь-яких обставин та фактів, що вказаний договір відповідального зберігання спростований у встановленому законом порядку.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд - посилання прокурора та позивача на вирок Ленінського районного суду м.Харкова від 19.01.2015 у справі № 642/9534/14, яким встановлено, що спірний договір купівлі-продажу укладався не директором ОСОБА_2, а іншої службовою особою - заступником директора ОСОБА_3, не доводить факту введення в оману ФОП Василевського В.Я. під час укладення спірного договору купівлі-продажу та не встановлює, що даний договір не був спрямований на реальне настання правих наслідків, які обумовлені ним.

Колегія суддів зазначає, що за змістом вироку Ленінського районного суду м.Харкова від 19.01.2015 у справі № 642/9534/14 спірний договір укладався не директором ОСОБА_2, а заступником директора ОСОБА_3

Будь-якого доказу, що заступник директора ПВКП "Політехком" ОСОБА_3 діяв з метою ввести в оману ФОП Василевського В.Я. - зі сторони прокурора та позивача до матеріалів справи так і не надано.

Остаточний висновок у кримінальній справі № 18120088 за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 364-1, ч. 4 ст. 190 КК України на даний час відсутній, що виключає можливість врахування при вирішенні даного спору обставин, встановлених в межах даної кримінальної справи, та на які посилається прокурор та позивач.

За викладеного, доводи апеляційних скарг прокурора та позивача про те, що місцевим господарським судом необґрунтовано не взято до уваги наведений вище вирок суду - відхиляються.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, прокурором та позивачем не доведено наявності підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, а саме не доведено, що ФОП Василевський В.Я. під час укладення договору діяв під впливом обману зі сторони ПВКП "Політехком", а також не доведено відсутності спрямованості укладеного між відповідачами договору на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

До того ж, як зазначено у позовній заяві, свою участь у справі прокурор обґрунтовує наявністю порушень або загрози порушень інтересам держави у сфері залізничного транспорту, посилаючись на приписи ст.36-1 Закону України "Про прокуратуру", ст. 2 ГПК України, в редакціях на грудень 2012). Додатково прокурором наведено загальні положення Закону України "Про залізничний транспорт" щодо необхідності забезпечення діяльності транспортної системи держави і таке інше.

Відповідно статті 42 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017) правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово декларував позицію про те, що вже сама присутність прокурора на судовому процесі на боці однієї зі сторін ставить під загрозу принцип рівності та справедливий баланс між сторонами, участь прокурора може створювати відчуття нерівності у сторони (пункти 30-33 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Менчинська проти Росії", пункт 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мартіні проти Франції).

Таким чином, участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді господарського спору.(Правова позиція Верховного Суду, викладена у Постанові від 12.03.2018 у справі № 927/880/17).

Прокурором у справі, що розглядається, не конкретизовано і не вказано, які саме інтереси держави та в особі якого саме органу державної влади порушено у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу рухомого майна (бувшої у використанні рейкошпальної решітки) між двома приватними суб'єктами господарювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 20 Господарського кодексу України встановлено, що права та законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються шляхом: - визнання наявності або відсутності прав; - визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; - відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; - припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; - присудження до виконання обов'язку в натурі; - відшкодування збитків; - застосування штрафних санкцій; - застосування оперативно-господарських санкцій; - застосування адміністративно-господарських санкцій; - установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; - іншими способами, передбаченими законом.

При цьому, застосування судом заходів, які не приводять до захисту права неприпустимо, оскільки це суперечить завданням суду визначеним ст. 2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", відповідно до якої суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно положень ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між двома приватними суб'єктами підприємницької діяльності, у даному випадку не може призвести до відновлення порушеного права позивача та повернення йому оспорюваного майна. Таким чином, обраний прокурором спосіб захисту майнових прав позивача не відповідає змісту порушеного права.

Отже, з урахуванням усіх встановлених судом обставин у їх сукупності, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог Харківського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері, у зв'язку з чим визнав за необхідне відмовити у задоволенні позову.

Щодо апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення місцевого господарського суду, колегія суддів зазначає наступне.

Як було зазначено вище, 21.01.2019 до господарського суду Харківської надійшла заява (клопотання) Фізичної особи - підприємця Василевського Віктора Яковича (вх. № 1767) про вирішення питання про судові витрати, а саме розподіл судових витрат ФОП Василевського В.Я. (витрат на професійну правничу допомогу), пов'язаних із розглядом справи в суді першої інстанції шляхом стягнення/присудження на користь ФОП Василевського В.Я. всіх понесених, документально підтверджених судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу) в розмірі 88100,00 грн.

Додатковим рішенням господарського суду Харківської області від 31.01.2019 року у задоволенні заяви Фізичної особи - підприємця Василевського Віктора Яковича про вирішення питання про розподіл судових витрат у справі № 5023/5587/12 - відмовлено.

Відповідач із вказаним додатковим рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким заяву відповідача про розподіл судових витрат задовольнити, стягнути з позивача та прокурора на користь ФОП Василевського В.Я. всі понесені документально підтверджені судові витрати (витрати на професійну правничу допомогу) в розмірі 88100,00 грн.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

11.10.2017 між Адвокатським бюро "Андрій Яценко" та ФОП Василевським Віктором Яковичем (2-м відповідачем у справі) було укладено Договір про надання правової допомоги б/н. Договір вступає в силу з дня його підписання та діє до 31.12.2019.

Як зазначає представник ФОП Василевського В.Я., ОСОБА_5, сторони домовились про визначення наступних тарифів за надання професійної правничої (правової) допомоги, яка надається з 12.09.2018 по 31.12.2018, включно:

700 грн. - за одну годину професійної правничої (правової) допомоги, що не пов'язана із участю у судовому засіданні;

1100 грн. - участь у судовому засіданні тривалістю до 1 години включно. В разі оголошення перерви у судовому засіданні протягом одного дня - обраховується загальний час участі адвоката у судових засіданнях в цей день;

1400 грн. - участь у судовому засіданні тривалістю від 1 години до 2 годин включно. В разі оголошення перерви у судовому засіданні протягом одного дня - обраховується загальний час участі адвоката у судових засіданнях в цей день;

600 грн. - прибуття адвоката для участі у судовому засіданні, судове засідання перенесено з підстав, які не залежать від адвоката

Сторони домовились про визначення наступних тарифів за надання професійної правничої (правової) допомоги, яка надається з 01.01.2019р. по 01.04.2019р. включно в суді першої інстанції:

900 грн. - за одну годину професійної правничої (правової) допомоги, що не пов'язана із участю у судовому засіданні;

1300 грн. - участь у судовому засіданні тривалістю до 1 години включно. В разі оголошення перерви у судовому засіданні протягом одного дня - обраховується загальний час участі адвоката у судових засіданнях в цей день;

1700 грн. - участь у судовому засіданні тривалістю від 1 години до 2 годин включно. В разі оголошення перерви у судовому засіданні протягом одного дня - обраховується загальний час участі адвоката у судових засіданнях в цей день;

800 грн. - прибуття адвоката для участі у судовому засіданні, судове засідання перенесено з підстав, які не залежать від адвоката

Вартість однієї години роботи (не пов'язаної з участю в судовому засіданні) визначена з урахуванням рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару за одну годину роботи, згідно Рішення Ради Адвокатів Харківської області № 17 від 21.03.2018, в межах 50% прожиткового мінімуму на працездатну особу за одну годину роботи.

Згідно з умовами (п.1 Договору), Адвокатське бюро надає Клієнту наступну правову допомогу:

- представництво інтересів як заявника, потерпілого, цивільного позивача, позивача, відповідача, третьої особи в органах досудового розслідування, органах внутрішніх справ, прокуратурі, судах (загальних, адміністративних, господарських, місцевих, окружних), Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України, виконавчій службі, приватними виконавцями, експертами та експертними установами, з усіма правами, наданими цим особам, учасникам судового процесу, в тому числі (але не виключно):

- підписання і подача заяв, звернень, скарг, клопотань, позову (та/або адміністративного позову), змін, доповнень і уточнень до позову; оплата судового збору та підписання необхідних платіжних документів; відкликання скарги, заяви; відкликання позову, залишення позову без розгляду, відмова від позову; укладання та підписання мирової угоди; підписання та подання скарг, клопотань, заяв, листів, запитів; участь в судових засіданнях, підписання і подача письмових пояснень, заперечень; підписання і подача апеляційної, касаційної скарги, заяви про допуск до перегляду Верховним Судом України; подача необхідних запитів; отримання виконавчих документів; ознайомлення з матеріалами справи з можливістю самостійного копіювання (фотографування); завірення в разі необхідності копій документів; підписання і подача будь-яких необхідних процесуальних документів, пов'язаних з досудовим розслідуванням, судовим процесом; замовлення судових експертиз та експертних досліджень; всі інші права, які є в даний момент або можуть виникнути в учасників досудового розслідування, судового процесу після підписання цього договору;

- підписання і подача заяви про відкриття виконавчого провадження, участь у виконавчому провадженні з усіма правами, наданими стягувачу, боржнику, підписання та подання заяв та клопотання, звернень, запитів, оскарження дій, бездіяльності та рішень державного виконавця з правом підписання відповідних скарг в будь-які організації.

Згідно п. 3 Договору, оплата витрат та оплата правової допомоги здійснюється на підставі розрахунків/рахунків.

Як вірно звертає увагу місцевий господарський суд, зі змісту вищевказаного Договору (том 2, а.с. 137), не вбачається жодних умов щодо вартості послуг адвоката, текст вказаного договору не містить будь-якої інформації щодо вартості адвокатських послуг, що надаються, а зазначено лише їх перелік.

Таким чином, встановлення дійсної домовленості сторін щодо вартості наданих послуг зі змісту Договору про надання правової допомоги від 11.10.2017 є об'єктивно неможливим.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 126 ГПК України визначено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, також встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що відповідачем не підтверджено розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката та не надано жодного доказу щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості.

Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок вартості професійної правничої допомоги може бути вказано сторонами в акти приймання-передачі наданих послуг відхиляються колегією суддів, оскільки наведені вище положення статті 126 Господарського процесуального кодексу України безальтернативно передбачають визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката саме згідно з умовами договору про надання правничої допомоги.

Крім того, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Доводи апелянта про те, що акт про надані послуги є частиною договору і тому містить його умови відхиляються колегією суддів, оскільки акт про надані послуги засвідчує надання послуг відповідно до умов договору і не може встановлювати умови договору, оскільки згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема і вартості послуг адвоката, сторони повинні дійти при укладенні договору, а не після фактичного надання послуг та підписання акти про надання послуг.

Крім того, доводи апелянта про те, що акт про надання послуг є додатком або частиною договору спростовується самим змістом Договору, де відсутні будь-які посилання на те, що цей договір містить будь-які додатки.

За викладеного, колегія суддів погоджується із доводами місцевого господарського суду про те, вищезазначені витрати на правову допомогу безпідставними та необґрунтованими та із висновком про те, що заява ФОП Василевського В.Я. про відшкодування витрат не підлягає задоволенню як необґрунтована та така що не відповідає критерію розумності розміру та реальності адвокатських витрат.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора, позивача та другого відповідача, в зв'язку з їх юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржувані рішення та додаткове рішення прийняті з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційні скарги не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржувані рішення та додаткове рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора, позивача та другого відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 17.01.2019 року та додаткове рішення господарського суду Харківської області від 31.01.2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01.04.2019

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя М.М. Слободін