РІШЕННЯ

21 березня 2019 року м. ТернопільСправа № 921/47/19

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Бурди Н.М.

при помічнику судді, який за дорученням судді виконує повноваження секретаря судового засідання Клим Т.П.

розглянув матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕТОПТ", вул. Липовецька, 6-А, каб. 505, м. Вінниця , 21007

до відповідача: фізичної особи-підприємця Стрюка Геннадія Олександровича, АДРЕСА_1.

про стягнення 7820,24 грн заборгованості.

Представники сторін у судове засідання не з'явились.

Суть справи:

24.01.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕТОПТ" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до фізичної особи-підприємця Стрюка Геннадія Олександровича про стягнення 7820,24 грн заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок невиконання зобов'язань з оплати придбаного товару, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем на суму 7820,24 грн.

Ухвалою суду від 25.01.2019 відкрито провадження у справі №921/47/19 за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 21.02.2019, з подальшим його відкладенням на 21.03.2019 з огляду на неявку представників сторін, а також за відсутності належних доказів повідомлення відповідача про час та місце проведення судового засідання, про що винесено відповідну ухвалу від 21.02.2019.

В судове засідання 21.03.2019 представники сторін не з'явились, однак 21.03.2019 на електронну скриньку суду надійшло клопотання позивача б/н від 20.03.2019 про розгляд даної справи за наявними у ній документами з огляду на неможливість участі у її розгляді представника позивача. Позовні вимоги позивач підтримав у повному обсязі.

Як свідчить наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №747 , поштове відправлення, яким на адресу фізичної особи-підприємця Стрюка Геннадія Олександровича, вказану у позовній заяві та витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, сформованого за запит суду станом на 25.01.2019 (АДРЕСА_1 ), ухвала суду про відкриття провадження у даній справі повернута відділенням поштового зв'язку м. Тернополя на адресу відправника - Господарського суду Тернопільської області без вручення по причині : «за закінченням встановленого строку зберігання». Ухвала-повідомлення про відкладення судового засідання від 21.02.2019, надіслана на вказану вище поштову адресу відповідача, суду станом на день розгляду справи не повернута.

За приписами ч.5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, вбачається, що у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об'єктом поштового зв'язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об'єктом поштового зв'язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

Відповідно до частини 5 статті 242 ГПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Отже, у разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернено підприємством зв'язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення. Водночас, суд зазначає, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховий Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у Постанові від 12.03.2019 за №923/1432/15.

Таким чином, з огляду на викладене, слід вважати, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду даної справи, однак своїм процесуальним правом на участь в судових засіданнях не скористався.

Тому, застосовуючи принципи змагальності, диспозитивності та пропорційності господарського судочинства, що закріплені в п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 13-15 ГПК України, та беручи до уваги забезпечення сторонам рівних та належних умов для надання доказів, необхідних для розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності судом встановлено таке.

За період з 27.08.2018 по 22.01.2019 фізична особа-підприємець Стрюк Геннадій Олександрович на підставі накладних №РФ-0531514 від 27.08.2018 на суму 7980,53 грн, №РФ-0531519 від 27.08.2018 на суму 2583,64 грн, №РФ-0531515 від 27.08.2018 на суму 5,35 грн отримав від Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕТОПТ" товарно-матеріальні цінності на загальну суму 10 569,52 грн (копії вказаних документів долучено до матеріалів справи).

10.12.2018 згідно накладної на повернення №ВН-0013909 відповідачем було здійснено повернення одержаного товару на суму 1506,83 грн.

Як стверджує позивач, ФОП Стрюк Г.О. оплату отриманого товару здійснив частково на загальну суму 1800 грн (платіжні доручення №11022387 TW від 22.10.2018 на суму 800грн та №1111230F4D від 12.11.2018 на суму 1000грн містяться у матеріалах справи) з порушенням строків оплати, зазначених вказаних видаткових накладних, у зв'язку з чим станом на 22.01.2019 у відповідача виникла заборгованість за отриманий товар у сумі 7 262,69 грн.

Наведені обставини слугували підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕТОПТ" з позовом до Господарського суду Тернопільської області про примусове стягнення з Стрюка Геннадія Олександровича 7820,24 грн заборгованості за одержаний товар.

Оцінивши зібрані у справу докази та дослідивши норми чинного законодавства, що регулюють розглядувані правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, цивільні права та обов'язки виникають з договорів, тобто носять диспозитивний характер. Це полягає у обов'язку сторін договору виконувати взяті на себе зобов'язання, визначені умовами договору.

Статтями 202, 205 ЦК України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати ; форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин для якого не встановлене обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно зі статтею 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 2 статті 642 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала І роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Судом встановлено, що позивач передав відповідачу товар на загальну суму 10 569,52 грн, що підтверджується накладними №РФ-0531514 від 27.08.2018 на суму 7980,53 грн, №РФ-0531519 від 27.08.2018 на суму 2583,64 грн, №РФ-0531515 від 27.08.2018 на суму 5,35 грн, підписаними представниками сторін та завіреними печаткою ТОВ «ВЕТОПТ».

Таким чином слід дійти висновку, що між ТОВ «ВЕТОПТ» та ФОП Стрюком Г.О. виникли зобов'язання, що випливають із договору поставки, укладеного у спрощеній формі, згідно якого та в силу ст.712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України). Загальними положеннями про купівлю-продаж (параграф 1 глави 54 ЦК України) передбачено право продавця вимагати оплати товару.

У відповідності до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а згідно ч. 2 цієї статті передбачено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. І оскільки у накладних сторонами узгоджено кінцеві дати оплати товару до 26.09.2018, а відтак, обов'язок відповідача оплатити товар виникає з цієї дати.

За змістом положень ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як визначено у ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності частини 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Зібраними у справі доказами підтверджено, що відповідач товар і товаророзпорядчі документи отримав без заперечень, про що свідчить його підпис вказаних накладних, зобов'язавшись оплатити поставлений товар до 26.09.2018.

Однак ФОП Стрюк Г.О. в порушення приписів ч. 1 ст. 692 ЦК України вартість одержаного товару у встановлений строк сплатив лише частково, у зв'язку з чим за ним утворився борг у сумі 7 262,62 грн. Доказів зворотного відповідачем не подано, а судом не здобуто.

Отже, дослідивши обставини спору, судом було встановлено факт неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань з оплати одержаного у позивача по накладних №РФ-0531514 від 27.08.2018 , №РФ-0531519 від 27.08.2018, №РФ-0531515 від 27.08.2018 товару, а тому позовна вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕТОПТ" про примусове стягнення зі Стрюка Геннадія Олександровича 7 262,62 грн боргу підлягає до задоволення як обґрунтовано заявлена, належним чином доведена та по суті неоспорена відповідачем.

Щодо позовних вимог про стягення 472,52 грн інфляційних та 58,03 грн 3% річних, слід зазначити таке.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку, розмір втрат від інфляції за період з 27.09.2019 по 22.01.2019 складає 427,52грн, а розмір 3% річних за період з 27.09.2019 по 22.01.2019 становить 85,03грн, нарахованих позивачем окремо по кожній партії поставленого товару, з урахуванням узгодженого терміну оплати - 26.09.2018 , та часткової оплати отриманої продукції.

Суд, переривши вказаний розрахунок позивача щодо нарахування відповідачу 427,52грн інфляційних та 85,03 грн 3% річних, вважає такі розрахунки вірним, а вимоги про їх стягнення - правомірними.

Згідно зі ст.73 Господарського процесуального Кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 1 ст. 86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕТОПТ" про стягнення з Стрюка Геннадія Олександровича 7820,24 грн заборгованості за одержаний товар, з яких 7 262,62 грн основого боргу, 427,52грн інфляційних та 85,03 грн - 3% річних.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись статями 73, 74 76-79, 91, 123, 126, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Стрюка Геннадія Олександровича (АДРЕСА_1, ідент. номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕТОПТ" (вул. Липовецька, 6-А, каб. 505, м. Вінниця , 21007, ідент. номер 41860359) 7 262 (сім тисяч двісті шістдесят дві) грн. 62 коп. основого боргу, 427 (чотириста двадцять сім) грн. 52 коп. інфляційних та 85 (вісімдесят п'ять) грн. 03 коп. - 3% річних, а також 1921 (одну тисячу дев'ятсот двадцять одну) грн. в повернення сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://te. court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено 27.03.2019

Суддя Н.М. Бурда