ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2019 р. Справа№ 910/6144/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Реуцька Т.О.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Гопки Олександра Івановича

на рішення Господарського суду міста Києва

від 28.09.2018 (повний текст рішення складено 09.10.2018)

у справі № 910/6144/18 (суддя О.М. Спичак)

за позовом Київської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі

Київської міської ради

до 1) Фізичної особи-підприємця Гопки Олександра Івановича

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Топ Нерухомість»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1) Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація

2)Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування

житлового фонду Оболонського району м. Києва»

про визнання недійсним договору та усунення перешкод у

користуванні майном шляхом виселення

В С Т А Н О В И В:

Київська місцева прокуратура № 5 (далі - прокуратура) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - КМР, позивач) до Фізичної особи-підприємця Гопки Олександра Івановича (далі - ФОП Гопка О.І., відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Топ Нерухомість» (далі - ТОВ «Топ Нерухомість», відповідач-2) про визнання недійсним Договору оренди нежитлового приміщення від 10.06.2016, укладеного відповідачами; зобов'язання ФОП Гопка О.І. усунути перешкоди Київській міській раді у користування майном територіальної громади м. Києва, а саме: приміщенням НОМЕР_2 адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 14-А у Оболонському районі м. Києва, шляхом виселення його із цього приміщення. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що судовими рішеннями у справах №910/1468/17 та № 826/19963/16 встановлено, що дійсним власником спірного приміщення є територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради, відтак у ТОВ «Топ Нерухомість» не було права на укладення договору оренди приміщення, власником якого він не був, а отже, Договір оренди підлягає визнанню недійсним із звільненням відповідного приміщення від незаконного орендаря.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.05.2018 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Оболонську районну в місті Києві державну адміністрацію (далі - третя особа-1) та Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» (далі - третя особа-2).

Заперечуючи проти позову, відповідач-1 вказував, що станом на момент укладання спірного Договору оренди право власності на приміщення НОМЕР_2 за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 14-А у Оболонському районі м. Києва, було зареєстровано за ТОВ «Топ Нерухомість», а у відповідача-1 до укладання спірного правочину було наявним право користування цим майном, що виникло на підставі Договору оренди від 30.12.2011, укладеного з Дочірнім підприємством «ЕКОС».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2018 у справі № 910/6144/18 позовні вимоги задоволено повністю. Визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення НОМЕР_2 по вул. Йорданська (Л. Гавро), 14-а у м. Києві, площею 134,4 кв.м, укладений 10.06.2016 між ТОВ «Топ Нерухомість» та ФОП Гопкою О.І. Виселено ФОП Гопку О.І. з нежитлового приміщення НОМЕР_2 площею 134,4 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Йорданська (Лайошо Гавро), 14-а в Оболонському районі м. Києва. Стягнуто з ТОВ «Топ Нерухомість» на користь Прокуратури міста Києва судовий збір в сумі 881, 00 грн. Стягнуто з ФОП Гопки О.І. на користь Прокуратури міста Києва судовий збір в сумі 2 643, 00 грн.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ФОП Гопка О.І. оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального та невірним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірний Договір суперечить вимогам чинного законодавства, відтак підлягає визнанню недійсним, адже на момент його укладення право власності на приміщення НОМЕР_2 адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 14-А у Оболонському районі м. Києва було зареєстровано за ТОВ «Топ Нерухомість», відповідно спірний Договір відповідав приписам ст. 761 ЦК України та ч. 1 ст. 317 ГК України. При цьому, на думку апелянта, при зміні власника орендованого майна Договір зберігає свою дійсність як для нового власника, так і для орендаря, і лише передбачає зміну сторони орендодавця, адже в даному Договорі сторони не встановили, що у разі відчуження наймодавцем речі Договір оренди може бути припинений. Крім цього, апелянт не погоджувався з висновками місцевого суду про виселення його зі спірного приміщення, посилаючись на те, що 30.12.2011 між ним та Дочірнім підприємством «ЕКОС» було укладено Договір оренди нежитлового приміщення № 94, загальною площею 144,54 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Лайошо Гавро, 14-а. Після закінчення строку дії згаданого Договору він продовжував та продовжує по даний час користуватися орендованим нежитловим приміщенням, сплачуючи орендні платежі та комунальні послуги, ніяких вимог чи попереджень про виселення чи про закінчення строку дії Договору не отримував, про відсутність наміру на продовження цього договору ні позивач, ні будь-які треті особи його не повідомляли. Оскільки протягом одного місяця після закінчення строку дії згаданого Договору від 30.12.2011 відповідача-1 ніхто не повідомив про припинення договірних відносин та про необхідність звільнення приміщення, останній вважає, що даний Договір на підставі ст. 764 ЦК України є продовженим на новий строк на тих же умовах. Таким чином, навіть у випадку визнання недійсним спірного Договору, укладений між ДП «ЕКОС» та ФОП Гопка О.І. договір згідно ст. 764 ЦК України є діючим, що є підставою для відмови в задоволенні вимог про його виселення зі спірного приміщення. Крім цього, апелянт стверджував, що дана справа підсудна Господарському суду Черкаської області, оскільки він зареєстрований в Черкаській області, тому ухвалу про відкриття провадження у даній справі Господарським судом міста Києва було винесено з порушенням правил територіальної підсудності тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджувала про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просила не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначила про безпідставність доводів апелянта про те, що право власності ТОВ «Топ Нерухомість» на спірне нежитлове приміщення підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на майно, адже спірне приміщення є власністю територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, що підтверджується розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (київської міської державної адміністрації) від 12.09.2012 № 1605, від 29.11.2012 № 2131, а також розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.05.2015 № 41. Разом з цим, встановлено, що директор ТОВ «Топ Нерухомість» незаконно заволодів вказаним приміщенням. Зазначені обставини, за твердженнями прокуратури, встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі № 910/1468/17. Крім цього, безпідставними є доводи апелянта про те, що на момент укладення спірного Договору право власності на спірне приміщення було зареєстровано за ТОВ «Топ Нерухомість», адже сама лише державна реєстрація права не породжує, не змінює та не припиняє певні права та обов'язки, а отже спірний Договір укладено товариством, яке не набуло права власності на спірне майно у встановленому законом порядку. На переконання позивача, твердження апелянта, що права та обов'язки за укладеним між ним та ТОВ «Топ Нерухомість» Договором оренди від 10.06.2016 несе новий власник помилкові, адже спірне майно не набуте Київською міською радою на підставі правонаступництва, а витребуване із незаконного володіння ТОВ «Топ Нерухомість» на підставі рішення суду. Таким чином, Київська міська рада не є новим власником на підставі судового рішення, а була власником спірного майна з моменту його передачі у комунальну власність. Наявними є підстави для визнання спірного Договору недійсним, адже його зміст суперечить вимогам закону, а саме, Договір укладено особою, яка не мала права розпоряджатись майном, а також всупереч приписам Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва. ФОП Гопкою О.І. орендні платежі за користування комунальним майном не сплачувались, що підтверджується листом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» № 462-2858 від 23.05.2018, копія якого наявна в матеріалах справи, а укладений між апелянтом та ДП «ЕКОС» договір не є належною правовою підставою для користування спірним приміщенням, оскільки термін цього договору закінчився і договір є припиненим тощо.

Крім цього, прокуратурою подано пояснення щодо підстав його звернення до суду з даним позовом.

В судове засідання апеляційної інстанції 26.03.2019 з'явились представник прокуратури, відповідач особисто та його представник, представники позивача, третіх осіб 1 та 2, однак представник відповідача-2 не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Відповідач та його представник в судовому засіданні апеляційної інстанції надали пояснення, в яких підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Прокурор, представники позивача, третіх осіб 1 та 2 в судовому засіданні апеляційної інстанції надали пояснення, в яких заперечили доводи апеляційної скарги, просили не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 10.06.2016 між ТОВ «Топ Нерухомість» (відповідач-2, орендодавець за договором) та ФОП Гопкою О.І. (відповідач-1, орендар) укладено Договір оренди нежитлового приміщення (далі Договір), за умовами п. 1.1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв в тимчасове володіння наступне приміщення:

- адреса будинку, в якому знаходиться приміщення , що орендується: вул. Йорданська, 14А;

- загальна площа приміщення, що орендується 134,4 кв.м;

- номер приміщення НОМЕР_2, поверх перший;

- стан приміщення, що орендується, на момент передачі в оренду: придатне використання згідно п.2 Договору.

Приміщення, що орендується, надається орендарю для розміщення закладу громадського харчування (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору термін оренди складає 2 роки 11 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом приймання-передачі.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний термін, визначений в п. 3.1 цього Договору, якщо на протязі одного місяця після закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення або його перегляд (п. 3.2 Договору).

За змістом п.п. 4.1, 4.2 Договору розмір орендної плати встановлюється окремим додатком до Договору. Орендна плата сплачується до 20 числа кожного місяця на підставі виставленого орендодавцем рахунку.

За приписами ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до с. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).

За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 53 ГПК України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, які звертаються до суду за захистом прав і інтересів інших осіб, повинні надати суду документи, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах таких осіб. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до ст. 20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Одним із способів захисту цивільного права на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину,є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Положеннями п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі постанова пленуму № 11) встановлено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», частини третьої статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Спір у даній справі виник в зв'язку із оспорюванням прокурором та позивачем законності спірного Договору з огляду на його невідповідність приписам чинного законодавства, оскільки директор ТОВ «Топ Нерухомість» незаконно заволодів майном, яке є предметом оренди, та належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Прокурор та позивач наголошували на тому, що Договір порушує публічний порядок, а отже є нікчемним. Вказані обставини вказують на незаконність передання в оренду приміщення НОМЕР_2 за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 14-А у Оболонському районі м. Києва.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Правочином на підставі ч.1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Положеннями ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Як встановлено матеріалами справи, в провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/1468/17 за позовом Київської місцевої прокуратури №5 в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування у ТОВ «Топ Нерухомість» нерухомого майна, а саме: нежилих приміщень НОМЕР_1 (площею 69,6 кв.м.) та НОМЕР_2 (площею 134,4 кв.м.) загальною площею 204 кв.м., які розташовано за адресою: м. Київ, вул. Йорданська (Лайоша Гавро), 14-А у Оболонському районі м. Києва на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/1468/17, яке набрало законної сили 07.04.2017, позовні вимоги Київської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено. Витребувано у ТОВ «Топ Нерухомість» нерухоме майно: нежилі приміщення НОМЕР_1 ( площею 69,6 кв.м. ) та НОМЕР_2 ( площею 134,4 кв.м. ) загальною площею 204 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Йорданська (Лайоша Гавро), 14-А у Оболонському районі м. Києва на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради; розподілено судові витрати.

Зокрема, судом встановлено, що розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації НОМЕР_2 від 31.05.2015 «Про деякі питання комунального майна територіальної громади міста Києва, що віднесене до сфери управління Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації» спірні нежитлові приміщення передані на баланс Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва».

Відповідно до п. 1 цього розпорядження майно, яке перебуває у сфері управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації закріплено на праві господарського віддання за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», в тому числі, й нежитлове приміщення НОМЕР_2 за адресою: м. Київ, вул. Йорданська (Лайоша Гавро), 14-А.

За змістом інформаційної довідки №127930480 від 18.06.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна право власності на наступні об'єкти нерухомості: нежитлові приміщення НОМЕР_1 та НОМЕР_2 загальною площею 204 кв.м. по вул. Йорданська (Лайоша Гавро), 14-А в м. Києві зареєстровано за ТОВ «Топ Нерухомість».

В межах справи № 910/1468/17 судом встановлено, що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000286, за ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, Київською місцевою прокуратурою № 5 було встановлено, що у провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебувала справа № за позовом ОСОБА_4.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.04.2000 у справі № встановлено факт належності права власності на групи нежилих приміщень загальною площею 204 кв.м., яка складається з приміщень НОМЕР_1 -69,6 кв.м. НОМЕР_2 - 134,4 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Лайоша Гавро, 14-А за ОСОБА_4.

Крім цього, судовим рішенням у справі №910/1468/17 встановлено, що в ході досудового розслідування 01.08.2016 слідчим СВ Оболонського УП ГУ НП в м. Києві надіслано запит голові Дарницького районного суду міста Києва у справі №, на який отримано відповідь 02.08.2016 про те, що матеріали справи №226622280 в провадженні Дарницького районного суду м. Києва не перебували.

Згідно листа Дарницького районного суду від 17.01.2017 відповідно до автоматизованої системи документообігу, справа за позовом ОСОБА_4 про встановлення факту належності права власності групи нежитлових приміщень не значиться.

Крім цього, Господарським судом міста Києва встановлено, що Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид Іриною Олексіївною на підставі неіснуючого рішення суду 27.04.2016 проведено реєстрацію об'єктів нерухомого майна за ТОВ «Топ Нерухомість».

Таким чином, використовуючи неіснуюче рішення суду, директор ТОВ «Топ Нерухомість» незаконно заволодів майном, що є власністю територіальної громади м. Києва та перебуває у господарському віданні Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», шляхом передачі його до статутного капіталу ТОВ «Топ Нерухомість».

27.04.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид Іриною Олексіївною проведено реєстрацію нежитлових приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2 загальною площею 204 кв.м. по вул. Йорданській (Лайоша Гавро), 14-А в Оболонському районі м. Києва за ТОВ «Топ Нерухомість».

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акту, який набрав законної сили.

Згідно преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки судове рішення у справі №910/1468/17, що набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, встановленим є факт наявність саме у територіальної громади міста Києва майнових прав (права власності) на, в тому числі, приміщення НОМЕР_2, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 14-А у Оболонському районі м. Києва.

Разом з цим, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відчуження територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради з 2015 зазначеного майна на користь інших осіб.

Тобто, з наведеного вбачається, що фактично об'єктом оренди за спірним правочином є об'єкти нерухомого майна комунальної форми власності.

При цьому, наявність у довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна реєстраційного запису, в якому вказано, що станом на момент укладання Договору власником приміщення НОМЕР_2 за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 14-А у Оболонському районі м. Києва було ТОВ «Топ Нерухомість», не спростовують висновків суду про те, що об'єктом оренди за спірним правочином є саме нерухоме майно, яке належить територіальній громаді міста Києва.

Організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності врегульовано Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

За приписами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) об'єктами оренди за цим Законом є: цілісні майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць). Цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання. У разі виділення з цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства складається розподільчий баланс. Грошові кошти та цінні папери з урахуванням дебіторської та кредиторської заборгованості орендодавець надає орендареві на умовах кредиту за ставкою рефінансування Національного банку України, а інші оборотні матеріальні засоби викуповуються орендарем. Порядок викупу оборотних матеріальних засобів та використання грошових коштів, одержаних від їх викупу, а також грошових коштів, наданих орендареві на умовах кредиту відповідно до цієї статті, визначаються Кабінетом Міністрів України; нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств; майно, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації); захисні споруди цивільного захисту із збереженням їх цільового призначення, крім зазначених у частині другій цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 згаданого Закону орендодавцями є органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

З наведеного вбачається, що чинним на момент укладання спірного правочину законодавством було визначено чіткий перелік осіб, які мають право передавати державне майно в оренду - виступати орендодавцями за відповідними правочинами.

Таким чином, за системного аналізу вищенаведених норм видно, що станом на 10.06.2016 (дата укладання Договору) у ТОВ «Топ Нерухомість» не було права на передання в оренду ФОП Гопку О.І. приміщення НОМЕР_2 за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 14-А. Доказів на спростування цього матеріали справи не містять. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

З огляду на наведене та те, що об'єктом оренди за Договором є об'єкти нерухомого майна, які належать територіальній громаді міста Києва, а в матеріалах справи відсутні докази наявного права відповідача-2 на передання станом на момент укладання спірного правочину нежитлових приміщень за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 14-А, в найм, місцевий суд дійшов правомірного висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання Договору недійсним, адже їх доведено належними та допустимими доказами, відповідачами не спростовано, відтак такі підлягають задоволенню в повному обсязі.

Разом з цим, судом першої інстанції вірно не взято до уваги посилань прокурора та позивача на приписи ст. 228 ЦК України, відповідно до яких правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо його було спрямовано на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

За змістом п. 3.7 постанови пленуму №11 необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, які підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності; незаконне заволодіння, користування, розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України); відчуження викраденого майна; виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо); виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу; приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків; виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів; незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей; використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Достатніми на підставі ст.79 ГПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З приводу належності доказів, слід зазначити, що нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

В свою чергу, обов'язок доказування, встановлений статтею 74 ГПК України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Проте, всупереч наведеному, незважаючи на передбачений господарським процесуальним кодексом України обов'язок з доказування, прокурором та позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами обставин з приводу того, що спірний правочин укладено відповідачами саме за наявності дійсного наміру до порушення інтересів держави і суспільства, його моральним засадам.

Тобто, у даному випадку, посилання прокурора та позивача в якості обґрунтування позову на приписи ст. 228 ЦК України є такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування, однак, не нівелюють висновків суду щодо наявності підстав для визнання оспорюваного Договору недійсним.

З приводу позовних вимог в частині зобов'язання ФОП Гопка О.І. усунути перешкоди Київській міській раді у користування майном територіальної громади м. Києва: приміщення НОМЕР_2 за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 14-А шляхом виселення із цього приміщення, слід зазначити, що за змістом ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до приписів ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ст. 4 ГПК України господарські суди в процесі здійснення правосуддя за відповідними правилами мають керуватися вимогами зазначених документів, ратифікованих законами України.

За приписами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас, положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Положеннями ст. 16 ЦК України унормовано, що способом захисту цивільного права та інтересу є, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

Оскільки судове рішення про виселення підлягає примусовому виконанню у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», застосування саме такого способу захисту призведе до дійсного відновлення прав та законних інтересів територіальної громади міста Києва, як власника приміщення НОМЕР_2 за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 14-А.

При цьому, слід зазначити, що у даному випадку застосування вказаного способу захисту судом ніяким чином не свідчить про вихід суду за межі позовних вимог, з урахуванням того, що за приписами ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З огляду на наведене та висновки суду щодо наявності підстав для визнання недійсним Договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині виселення ФОП Гопки О.І. з приміщення НОМЕР_2 за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 14-А.

Одночасно, правомірно зазначив про безпідставність посилань прокурора в якості обґрунтування позову на норми ст. 391 ЦК України, згідно яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Застосовуючи положення цієї статті, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до ст. 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Тоді як, у даному випадку, спірне нерухоме майно не перебуває у фактичному володінні позивача, що вказує на відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст. 391 ЦК України.

Посилання прокурора та позивача на невірну норму права не спростовує висновків суду щодо наявності підстав для виселення відповідача-1 та необхідності ефективного захисту прав та законних інтересів територіальної громади міста Києва.

Щодо тверджень відповідача-1 (апелянта) про наявність у нього права користування спірним приміщенням з огляду на чинність Договору від 30.12.2011, укладеного з Дочірнім підприємством «ЕКОС», слід зазначити, за умовами п.4.1 цього Договору термін оренди становить до 31.12.2012 без права його пролонгації та викупу приміщення.

Відповідно до п. 1 Розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації НОМЕР_2 від 31.05.2015 «Про деякі питання комунального майна територіальної громади міста Києва віднесено до сфери управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації» майно, яке перебуває у сфері управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації закріплено на праві господарського віддання за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», в тому числі, й нежитлове приміщення НОМЕР_2, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Йорданська (Лайоша Гавро), 14-А.

20.01.2016 Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією скеровано на адресу відповідача-1 повідомлення про припинення Договору.

Як встановлено матеріалами справи, в провадженні Господарського суду Черкаської області перебувала справа №925/312/15 за позовом Комунального підприємства «Житлосервіс «Приозерне» Оболонського району у м. Києві до ФОП Гопки О.І. про виселення з приміщення загальною площею 144,54 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Йорданська (Лайоша Гавро), 14-А.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 05.05.2015 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 рішення Господарського суду Черкаської області від 05.05.2015 у справі №925/312/15 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги Комунального підприємства «Житлосервіс «Приозерне» Оболонського району в місті Києві задоволено. Виселено ФОП Гопку О.І. з нежитлового приміщення шляхом передачі приміщення Комунального підприємства «Житлосервіс «Приозерне» Оболонського району в місті Києві.

За договором найму (оренди) згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

За змістом ч. 2 ст. 17 згаданого Закону у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зазначена норма є імперативною та підлягає обов'язковому застосування до спірних відносин незалежно від відповідних умов договору та обставин повідомлення орендаря про припинення договору до закінчення терміну його дії, або повідомлення про це після спливу місячного терміну з дати закінчення терміну дії договору.

Як вище згадувалось, в межах розгляду справи №925/312/15 судом встановлено, що Договір від 30.12.2011 не припинив своєї дії 31.12.2012, а отже поновив свою дію на той самій строк.

Проте, 20.01.2016 Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією на адресу відповідача-1 скеровано повідомлення про припинення договору. Тобто, орендодавцем повідомлено орендаря протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору про його припинення, що з урахуванням приписів ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та умов Договору від 30.12.2011р., вказує на відсутність підстав вважати цей правочин продовженим чи поновленим.

За таких обставин, посилання відповідача-1 (апелянта) на Договір від 30.12.2011 в якості належної підстави для здійснення користування спірним приміщенням, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані.

Доводи апелянта з приводу порушення судом першої інстанції вимог процесуального та неправильного застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гопки Олександра Івановича залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2018 у справі № 910/6144/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/6144/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 01.04.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук