ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2019 р. Справа№ 910/10541/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Іоннікової І.А.

Секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.

За участю представників учасників процесу: згідно протоколу судового засідання від 27.03.2019 року.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик"
на рішенняГосподарського суду міста Києва
від05.12.2018
суддя Баранов Д.О., м. Київ
повний текст складений17.12.2018
за позовомпублічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик", м. Київ
доприватного акціонерного товариства "Агрофірма "Троянда", м. Київ
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: 1) ОСОБА_3, м. Київ 2) Державна організація (Установа, Заклад) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб", м. Київ
провизнання недійсним правочину,

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Хрещатик" (надалі - ПАТ "КБ "Хрещатик"/позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства "Агрофірма "Троянда" (надалі - ПАТ "Агрофірма "Троянда"/відповідач) про визнання недійсним правочину про припинення зобов'язань за кредитним договором № 52-47/1-13 від 13.12.2013, укладеного між Приватним акціонерним товариством "Агрофірма "Троянда" та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Хрещатик", шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, вчинений на підставі заяви від 01.04.2016 № 390/1 про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, на думку позивача, договір банківського вкладу № 222D-439476 від 08.11.2013, укладений між ПАТ "КБ "Хрещатик" та ОСОБА_3 є нікчемним і не породжує жодних зобов'язань для сторін, тому до Приватного акціонерного товариства "Агрофірма "Троянда" не перейшло право вимоги за договором банківського вкладу № 222D-439476 від 08.11.2013 на підставі договору про відступлення права вимоги №12/01-15 від 12.01.2015. Відтак, на думку позивача, правочин ПАТ "Агрофірма "Троянда" про припинення зобов'язань за кредитним договором № 52-47/1-13 від 13.12.2013, укладеного між позивачем та відповідачем, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, вчинений на підставі заяви від 01.04.2016 № 390/1, підлягає визнанню недійсним з моменту його вчинення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2018 залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 та Державну організацію (Установа, Заклад) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2018 у справі №910/10541/18 (суддя Баранов Д.О., м. Київ, повний текст рішення складено 17.12.2018) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що обставини, встановлені рішенням Шевченківського районного м. Києва від 04.08.2014 у справі № 761/17853/14-ц та рішенням Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 у справі 910/18524/16 спростовують доводи позивача, що викладені у позивній заяві стосовно нікчемності договору банківського вкладу, у зв'язку з недодержанням письмової форми договору банківського вкладу та відповідно щодо недійсності права вимоги, яке було відступлене за договором відступлення права вимоги.

Суд першої інстанції також зазначив, що звертаючись до суду з даним позовом позивач фактично намагається переглянути вказані вище рішення судів не в установлений процесуальним законодавством спосіб.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав нікчемності правочину, передбачених п. 1, 8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки позивач обмежився лише посиланням на зазначені норми, але не довів яке саме майно банк "повністю безкоштовно" здійснив відчуження та на яких підставах; який саме правочин здійснив банк з пов'язаними особами; яким вимогам законодавства України не відповідає правочин з пов'язаними особами.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ПАТ "КБ "Хрещатик" (надалі-скаржник) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Скаржник вказує на те, що правочином, який позивач просить визнати недійсним, є зарахування зустрічних однорідних вимог в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 52-47/1-13 від 13.12.2013. Підставою виникнення зустрічних однорідних вимог відповідачем вказано договір про відступлення права вимоги №12/01-15 від 12.01.2015, укладений між ПАТ "Агрофірма "Троянда" та ОСОБА_3. За договором про відступлення права вимоги №12/01-15 від 12.01.2015 ОСОБА_3 відступив відповідачу право вимоги за договором банківського вкладу № 222D-439476 від 08.11.2013 на суму 4 320 000,00 доларів США.

Однак, грошові кошти за договором банківського вкладу № 222D-439476 від 08.11.2013 до позивача не надходили, що підтверджується відсутністю у банку первинних документів. Жодних допустимих, достатніх та належних доказів, як то квитанції чи платіжного доручення, внесення грошових коштів не існує.

Натомість саме оригінал квитанції чи платіжного доручення про внесення ОСОБА_3 грошових коштів на депозитний рахунок відповідно до умов договору банківського вкладу № 222D-439476 від 08.11.2013 є єдиним належним доказом факту, що такий договір банківського вкладу був дійсно укладеним.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи позивачу у задоволенні клопотань про витребування доказів та про встановлення додаткового строку на подання доказів тим самим позбавив позивача на належний захист своїх прав.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2019 у справі № 910/10541/18 відкрито апеляційне провадження; розгляд апеляційної скарги ПАТ "КБ "Хрещатик" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2018 у справі №910/10541/18 призначено на 11.03.2019.

25.02.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ПАТ "Агрофірма "Троянда" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2018 у справі №910/10541/18.

07.03.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Державної організації (Установа, Заклад) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб" надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких третя особа-1 просить задовольнити апеляційну скаргу позивача та скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення про задоволення позову.

На підставі ст.ст. 216, 270 ГПК України ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 відкладено розгляд апеляційної скарги ПАТ "КБ "Хрещатик" у справі № 910/10541/18 до 27.03.2019.

27.03.2019 представник скаржника в судове засідання не з'явився, про час, місце та дату судового засідання повідомлявся завчасно та належним чином, про причини нез'явлення суд не повідомив.

27.03.2019 в судовому засіданні представник відповідача та третьої особи-1 заперечив проти доводів апеляційної скарги, з викладених у відзиві на неї підстав та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні 27.03.2019 представник третьої особи-2 підтримала вимоги апеляційної скарги з підстав викладених у письмових поясненнях № 27-4284/19 від 06.03.2019 на апеляційну скаргу та просила її задовольнити, а оскаржуване рішення - скасувати.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши думку представників учасників процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 05.04.2016 № 234 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.04.2016 № 463 "Про впровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "КБ "Хрещатик" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 05.04.2016 до 04.05.2016 включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик", визначені статтями 37-39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Костенку І.І. строком на один місяць з 05.04.2016 до 04.05.2016 включно.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 02.06.2016 №46-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03.06.2016 № 913, "Про початок процедури ліквідації ПАТ "КБ "Хрещатик" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Хрещатик" з 06.06.2016 до 05.06.2018 включно.

Позивач вказує на те, що в ході перевірки правочинів, вчинених до запровадження тимчасової адміністрації Банку, виявлено та встановлено, що 13.12.2013 між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Хрещатик" та Приватним акціонерним товариством "Агрофірма "Троянда" укладений кредитний договір № 52-47/1-13, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у формі відновлювальної відкличної кредитної лінії в сумі 145 000 000,00 грн строком на 36 місяців терміном повернення до 12.12.2016.

До введення тимчасової адміністрації, між публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Хрещатик" та ОСОБА_3 був укладений договір банківського вкладу № 222D-439476 від 08.11.2013 на суму 6 000 000,00 доларів США.

Проте, позивач зазначає, що грошові кошти на його рахунок фактично не вносилися. Жодних допустимих, достатніх та належних доказів внесення грошових коштів не існує.

Позивач також зазначає, що 12.01.2015 між приватним акціонерним товариством "Агрофірма "Троянда" та ОСОБА_3 був укладений договір про відступлення права вимоги №12/01-15 від 12.01.2015, відповідно до якого ОСОБА_3 відступив на користь Приватного акціонерного товариства "Агрофірма "Троянда" право вимоги до Банку на суму 4 320 000,00 доларів США за договором № 222D-439476 від 08.11.2013.

На підставі вищевказаного договору Приватне акціонерне товариство "Агрофірма "Троянда" набуло права вимоги до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" на загальну суму 4 320 000,00 доларів США за договором № 222D-439476 від 08.11.2013.

Заявою № 390/1 від 01.04.2016 Приватне акціонерне товариство "Агрофірма "Троянда" повідомило Банк про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 52-47/1-13, а саме, на суму 4 320 000 доларів США.

Однак, на думку позивача, внаслідок нікчемності договору банківського вкладу є недійсним правочин про зарахування однорідних вимог, вчинений на підставі нікчемного правочину за неіснуючим зобов'язанням.

Відповідно до ч.ч. 1, ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу приписів ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Згідно зі ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Стаття 602 Цивільного кодексу України містить в собі перелік випадків коли зарахування зустрічних вимог не допускається: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини 5 статті 203 Господарського кодексу України не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином. Цивільним законодавством визначений перелік випадків, коли зарахування зустрічних вимог не допускається.

У пунктах 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Чинне законодавство розрізняє умови, за яких зарахування зустрічних однорідних вимоги є можливим, та обставини, за яких таке зарахування не допускається.

До умов, за яких зарахування зустрічних однорідних вимог є можливим, належить: 1) вимоги повинні бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) вимоги повинні бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей); 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Наведене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 16.03.2018 у справі № 904/10149/16.

До обставин, за яких зарахування зустрічних однорідних вимог не допускається, належать: порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину; наявність обставин, передбачених ст. 602 Цивільного кодексу України та ч. 5 ст. 203 Господарського кодексу України.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.08.2014 у справі № 761/17853/14-ц було задоволено позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик"; стягнуто з Банку на користь ОСОБА_3 кошти за вкладом у сумі 6 000 000,00 доларів США.

Даним судовим рішенням встановлено такі обставини: 08.11.2013 між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Хрещатик" був укладений договір банківського вкладу № 222D-439476 в доларах США із щомісячним приєднанням процентів до суми вкладу (400 днів), на суму 6 000 000 доларів США терміном до 12.12.2014; дані обставини підтверджуються копією заяви про перерахування коштів на депозитний вклад в сумі 6 000 000,00 мільйонів доларів США та копією виписки по особовому рахунку; 02.04.2014 ОСОБА_3 звернувся до Банку із письмовою заявою про повернення вкладу, однак кошти не повернуті; станом на день подачі позовної заяви і по день винесення рішення Банк кошти, сплачені за вкладом ОСОБА_3, не повернув.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказаним рішенням суду у цивільній справі за участю Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик", яке набрало законної сили, встановлено, що договір банківського вкладу № 222D-439476 від 08.11.2013 був укладений, а строк виконання зобов'язань за договором банківського вкладу настав 02.04.2014.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України, дані обставини, що встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.08.2014 у справі № 761/17853/14-ц мають преюдиційне значення у даній справі та не потребують повторного доказування.

Також, як вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду міста Києва від 20.12.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 у справі №910/18524/16 за позовом Приватного акціонерного товариства "Агрофірма "Троянда", Товариства з обмеженою відповідальністю "Біонік Ленд", Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельний форум" до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" про визнання зобов'язань припиненими, визнані припиненими зобов'язання Приватного акціонерного товариства "Агрофірма "Троянда" за Кредитним договором № 52-47/1-13 від 13.12.2013; зобов'язання за договором іпотеки № 52-47/1-13/1 від 16.12.2013, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Біонік Ленд" та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Хрещатик", в частині забезпечення виконання Приватним акціонерним товариством "Агрофірма "Троянда" зобов'язань за Кредитним договором № 52-47/1-13 від 13.12.2013, у зв'язку з припиненням основного зобов'язання за Кредитним договором № 52-47/1-13 від 13.12.2013; зобов'язання за договором іпотеки № 52-47/1-13/2 від 26.12.2013, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельний форум" та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Хрещатик", в частині забезпечення виконання Приватним акціонерним товариство "Агрофірма "Троянда" за Кредитним договором № 52-47/1- 13 від 13.12.2013, у зв'язку з припиненням основного зобов'язання за Кредитним договором № 52-47/1-13 від 13.12.2013.

Даними судовими рішеннями встановлені наступні обставини:

- публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Хрещатик" звернулось до Приватного акціонерного товариства "Агрофірма "Троянда" з претензією № 47/8-466/1 від 01.04.2016 щодо погашення кредитної заборгованості за Кредитним договором № 52-47/1-13 від 13.12.2013 та вимагало в останнього дострокового повернення кредиту в сумі 132 649 145,40 грн кредиту та прострочених процентів за користування кредитними коштами в сумі 2 455 420,27 грн;

- на підставі п. 4.10 Кредитного договору (в редакції додаткового договору № 17 від 26.02.2016) строк повернення кредиту вважається таким, що наступив в день пред'явлення вимоги, тобто, 01.04.2016;

- станом на 01.04.2016 (день направлення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог) заборгованість Приватного акціонерного товариства "Агрофірма "Троянда" перед Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Хрещатик" за Кредитним договором становила 132 649 145,40 грн за основною сумою кредиту та 2 455 420, 27 грн за простроченими процентами за користування кредитними коштами, про що зазначено в претензії від 01.04.2016;

- зобов'язання Приватного акціонерного товариства "Агрофірма "Троянда" перед Банком є грошовими та такими, строк виконання яких настав;

- приватне акціонерне товариство "Агрофірма "Троянда" направило на адресу Банку заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: зобов'язань Приватного акціонерного товариства "Агрофірма "Троянда" перед Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Хрещатик" по сплаті грошових коштів за Кредитним договором № 52-47/1-13 від 13.12.2013 на суму 4 320 000 доларів США з перерахунком її в валюту зобов'язання - гривню, за офіційним валютним курсом, встановленим Національним банком України на дату заяви, що складає 113 262 684,48 грн, шляхом зарахування вимог Товариства до Банку за договором банківського вкладу № 2220-439476 від 08.11.2013 на суму 4 320 000,00 доларів США, право вимоги за якими набуто приватним акціонерним товариством "Агрофірма "Троянда" за договором про відступлення права вимоги № 12/01-15 від 12.01.2015;

- зарахування зустрічних однорідних вимог здійснено в сумі 113 262 684, 48 грн, в тому числі 110 807 264,21 грн за основної сумою кредиту та 2 455 420,27 грн за процентами (з урахуванням черговості погашення боргових зобов'язань позичальника, встановленої п. 4.8 Кредитного договору);

- зважаючи на те, що достатньою умовою для зарахування зустрічних вимог є наявність заяви однієї сторони із повідомленням про це іншої і станом на 01.04.2016 строк виконання зобов'язань за заявленими вимогами є таким, що настав за Кредитним договором № 52-47/1-13 від 13.12.2013 достроково 01.04.2016, за договором банківського вкладу № 222П-439476 від 08.11.2013 - 02.04.2014, тому зобов'язання приватного акціонерного товариства "Агрофірма "Троянда" щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків за його користування за кредитним договором № 52-47/1-13 від 13.12.2013 припинено 01.04.2016 у зв'язку із зарахуванням зустрічних однорідних грошових вимог в сумі в сумі 113 262 684,48 грн, в тому числі 110 807 264,21 грн за основної сумою кредиту та 2 455 420,27 грн за процентами.

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, рішеннями судів у справі у справі №910/18524/16, за участю публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик", які набрали законної сили, встановлено, що договір відступлення права вимоги був укладений, грошові вимоги є зустрічними та однорідними, а строк виконання зобов'язань за кредитним договором № 52-47/1-13 від 13.12.2013 настав 01.04.2016.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, що встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 20.12.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 у справі 910/18524/16 також мають преюдиційне значення у даній справі та не потребують повторного доказування.

Таким чином, суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що обставини, встановлені рішенням Шевченківського районного м. Києва від 04.08.2014 у справі № 761/17853/14-ц та рішенням Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 у справі № 910/18524/16 спростовують доводи позивача, що викладені у позивній заяві стосовно нікчемності договору банківського вкладу № 222D-439476 від 08.11.2013 та, відповідно, щодо недійсності права вимоги, яке було відступлене за договором відступлення права вимоги № 12/01-15 від 12.01.2015.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, звертаючись до суду з даним позовом позивач фактично намагається переглянути вказані вище судові рішення у справі № 761/17853/14-ц та у справі № 910/18524/16, не в установлений процесуальним законодавством спосіб.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відхиляє аргументи позивача про те, що єдиним належним доказом факту того, що договір банківського вкладу № 222D-439476 від 08.11.2013 був дійсно укладеним є оригінал квитанції чи платіжного доручення, оскільки, як зазначено вище, факт укладення такого договору та його виконання зі сторони вкладника встановлено судовими рішеннями. Натомість позиція позивача у даній справі зводиться до непогодження із вищезазначеними судовими рішеннями.

Суд апеляційної інстанції також відхиляє аргументи позивача про те, що суд першої інстанції відмовляючи позивачу у задоволенні клопотань про витребування доказів та про встановлення додаткового строку на подання доказів тим самим позбавив позивача на належний захист своїх прав, оскільки позивач на свій власний розсуд користується процесуальними правами, закріпленими нормами процесуального закону, тому недотримання позивачем норм ГПК України під час звернення до суду з даним позовом та під час подання відповідних клопотань не можна розцінювати як позбавлення судом позивача на належний захист своїх прав, а, навпаки, як неналежне ставлення позивача до своїх прав.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2018 у справі № 910/10541/18 залишити без змін.

3. Справу № 910/10541/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складений та підписаний - 03.04.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

І.А. Іоннікова