РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

19.03.2019Справа № 910/9859/18

За позовом Військової частини НОМЕР_1

до Корпорації Співдружність
про розірвання договорів

Головуючий суддя: Котков О.В.

Судді: Мандриченко О.В.

Щербаков С.О.

Секретар судового засідання Кукота О.Ю.

Представники учасників справи:

від позивача Батюк М.І. (командир військової частини);

від відповідача Мітішов В.О. (керівник).

Вільні слухачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

В судовому засіданні 19.03.2019 року, відповідно до положень ст.ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представників позивача та відповідача, що повне рішення буде складено 03.04.2019 року, проте повне рішення було складено та підписано 02.04.2019 року.

СУТЬ СПОРУ:

25 липня 2018 року до Господарського суду міста Києва від Військової частини НОМЕР_1 (позивач) надійшла позовна заява № 3014 від 24.07.2018 року до Корпорації Співдружність (відповідач), щоб в судовому порядку розірвати договори № 75/27-11 від 04.07.2011 року та № 76/27-11/1 від 03.10.2011 року на надання послуг по зберіганню майна, укладені між Корпорацією Співдружність та Військовою частиною НОМЕР_1 , з зобов`язанням корпорації Співдружність невідкладно прийняти та перемістити все майно, що зберігається на підставі вказаних договорів, з території військової частини НОМЕР_1 на інші місця зберігання.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договорів на надання послуг по зберіганню майна щодо звільнення місць зберігання, що на думку позивача, ставить під загрозу безперервну роботу щодо обслуговування, транспортування та зберігання військового майна, а також в цілому впливає на рівень вибухопожежобезпеки військової частини, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.07.2018 року у справі № 910/9859/18 позовну заяву № 3014 від 24.07.2018 року Військової частини НОМЕР_1 до Корпорації Співдружність про розірвання договорів залишено без руху, надано Військовій частині НОМЕР_1 строк до 20.08.2018 року для виправлення встановлених судом недоліків.

20 серпня 2018 року через відділ діловодства суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, оформлені супровідним листом № 3342 від 15.08.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/9859/18, ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 02.10.2018 року.

В підготовчих засіданнях 02.10.2018 року та 25.10.2018 року судом оголошувалася перерва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 року призначено колегіальний розгляд справи №910/9859/18 у складі трьох суддів, постановлено передати справу № 910/9859/18 уповноваженій особі для здійснення автоматичного розподілу судової справи між суддями з метою визначення складу колегії суддів.

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 03.12.2018 року справу № 910/9859/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя: Котков О.В., судді: Мандриченко О.В., Щербаков С.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 року справу № 910/9859/18 прийнято до провадження колегії суддів у складі: головуючий суддя: Котков О.В., судді: Мандриченко О.В., Щербаков С.О., підготовче засідання призначено на 20.12.2018 року.

В підготовчому засіданні 20.12.2018 року судом оголошувалася перерва.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 07.02.2019 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/9859/18 до судового розгляду по суті на 05.03.2019 року.

В судовому засіданні 05.03.2019 року судом оголошувалася перерва.

В судовому засіданні 19.03.2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши всі представлені докази, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.07.2011 року та 03.10.2011 року між Корпорацією «Співдружність» (надалі відповідач, замовник) та Військовою частиною НОМЕР_1 (надалі позивач, виконавець) укладено договори на надання послуг по зберіганню майна №75/27-11 та № 76/27-11/1 (надалі - договори).

Відповідно до п. 1.1. договору № 75/27-11 від 04.07.2011 року замовник передає, а виконавець приймає на зберігання майно, вказане в акті приймання-передачі майна (додаток №1, який є невід`ємною частиною даного договору).

Згідно з п. 1.1. договору № 76/27-11/1 від 03.10.2011 року замовник передає, а виконавець приймає на зберігання майно.

Пунктом 1.2. договорів передбачено, що виконавець зобов`язується власними силами і засобами забезпечити надійне зберігання майна замовника, а замовник зобов`язується оплатити надані послуги.

Відповідно до п. 2.1. договорів передача майна на зберігання здійснюється одночасно з підписанням повноважними представниками сторін акту приймання-передачі майна.

В п. 7.1. договорів визначено, що вони набирають чинності від дати підписання сторонами і діють до моменту повної передачі майна замовнику.

За умовами п. 7.2. договорів одностороння відмова від виконання договору та внесення змін до нього не допускається.

Розірвання договору можливе за згодою сторін. Розірвання договору здійснюється не раніше ніж через 10 днів після отримання другою стороною письмового повідомлення про намір розірвати договір з обґрунтуванням причин (п. 7.3. договорів).

Пунктом 8.1. договорів передбачено, що усі суперечки та розбіжності, що стосуються цього договору вирішуються сторонами шляхом переговорів, у випадку недосягнення згоди судом.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що у військовій частині - арсеналі в м. Балаклея Харківської обл. в березні 2017 року сталися вибухи боєприпасів, з метою запобігання можливих негативних наслідків зберігання майна сторонніх організацій на території частини командуванням частини прийнято рішення про розірвання договорів № 75/27-11 від 04.07.2011 року та № 76/27-11/1 від 03.10.2011 року на надання послуг по зберіганню майна, про що позивачем було надіслано відповідачу лист № 1563 від 26.05.2017 року про наміри розірвати вищезазначені договори. Втім, відповіді на вказаний лист позивачу не надходило.

Позивач вказує, що на території військової частини НОМЕР_1 м. Калинівка Вінницької обл. 26.09.2017 сталася надзвичайна ситуація по вибуху боєприпасів, у зв`язку з чим, у позивача виникла необхідність у звільненні місць зберігання від майна відповідача на території позивача для зберігання боєприпасів, що належать Державі. У зв`язку з чим, позивачем було повторно надіслано відповідачу лист-пропозицію № 3263 від 11.10.2017 року щодо розірвання договорів № 75/27-11 від 04.07.2011 року та № 76/27-11/1 від 03.10.2011 року за згодою сторін, у зв`язку з істотною зміною обставин та запропоновано в найкоротші строки вивільнити місця зберігання від майна відповідача.

Відповідач у відповідь на лист-пропозицію № 3263 від 11.10.2017 року листом № 149 від 18.11.2017 року повідомив позивача, що вилучення майна потребує певного часу, про терміни готовності до вилучення майна позивача буде повідомлено.

За твердженням позивача, невиконання вимог щодо звільнення місць зберігання ставить під загрозу безперервну роботу щодо обслуговування, транспортування та зберігання військового майна, а також в цілому впливає на рівень вибухопожежобезпеки військової частини, тому позивачем повторно було надіслано відповідачу письмову пропозицію № 1168 від 27.03.2018 року про розірвання договорів № 75/27-11 від 04.07.2011 року та № 76/27-11/1 від 03.10.2011 року за згодою сторін у зв`язку з істотною зміною обставин та вивільнення місць зберігання від майна відповідача.

Проте, станом на момент звернення з позовом до суду майно з території військової частини не вивезене та не вчинено дій щодо розірвання договорів № 75/27-11 від 04.07.2011 року та № 76/27-11/1 від 03.10.2011 року. На думку позивача, вказані обставини свідчать про затягування вказаних розірвання договорів зі сторони відповідача, а бездіяльність відповідача порушує законні інтереси позивача та перешкоджає належному виконанню зобов`язань по збереженню майна.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечив посилаючись на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки вони суперечить вимогам чинного законодавства України, а саме, приписам ст. 652 Цивільного кодексу України, оскільки надзвичайні події, які сталися в березні 2017 року у військовій частині - арсеналі в м. Балаклея Харківської обл. та у вересні 2017 року на території військової частини НОМЕР_1 , яка розташована в м. Калинівка Вінницької обл. не є істотними умовами для розірвання договорів.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

В ст. 188 Господарського кодексу України унормовано, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як передбачено ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору.

Частинами 1 та 2 статті 652 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, чинне законодавство України пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не лише з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю всіх чотирьох умов, визначених у частині 2 статті 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин.

Існування одночасно умов, що відповідно до частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України є необхідними для встановлення ускладнень у виконанні, достатніх для розірвання договору, вимагає з`ясування змісту кожної окремо взятої умови.

Першою умовою - є умова про те, що в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане. Відповідно до даної умови, події, що нібито викликали ускладнення у виконанні договору і які можна назвати "істотною зміною обставин" повинні мати місце або стати відомими заінтересованій стороні після укладення договору. Названа умова є відсутньою якщо буде встановлено, що заінтересована у розірванні договору сторона, знала про ці події і могла прийняти їх до уваги в момент укладення договору, а не легковажно ігнорувати їх. Легковажно проігноровані події, які і створили ускладнення, або іншими словами "істотну зміну обставин", створюють неможливість для сторони, яка заінтересована розірвати договір, покладатися на ускладнення.

Другою необхідною умовою є умова про те, що зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися.

Третьою необхідною умовою є умова про те, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Нормативно-правове та зобов`язальне (договірне) регулювання відносин сторін з моменту укладення договору залишилося незмінним.

Четвертою необхідною умовою є умова про те, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Випадки ускладнення у виконанні договору не можуть мати місця, якщо потерпіла сторона прийняла на себе ризик зміни обставин. Прийняття на себе ризику зміни обставин не обов`язково повинно бути прямо відображено у договорі, такий висновок може слідувати із самого характеру та змісту зобов`язання.

Безумовно, беззаперечним є той факт, що укладаючи договори № 75/27-11 від 04.07.2011 року та № 76/27-11/1 від 03.10.2011 року позивач розумів і прийняв на себе зазначений (абсолютно ймовірний і витікаючий з фактичних обставин) ступінь ризику, навіть у випадку, коли позивач, на своє суб`єктивне переконання, не міг у повній мірі усвідомити його (ризик) в момент укладення договорів.

Таким чином, із самої суті (характеру) зобов`язання (договорів) слідує, що ризик зміни обставин, які можуть мати місце несе саме позивач, в т.ч. у зв`язку з тим, що в силу фактичних обставин (об`єктивної дійсності) на момент укладення договорів зазначені позивачем в позовній заяві обставини не носили характеру непередбачуваності, не були непередбачуваними.

Так, позивачем належним чином не доведено наявність істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні спірних договорів та те, що вказані вище зміни обставин зумовлені причинами, які позивач не міг усунути після їх виникнення. Відсутні в матеріалах справи й докази того, що внаслідок настання цих обставин, подальше виконання договорів призведе до порушення його майнових інтересів і позбавлення його того, на що він розраховував при їх укладенні.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, надзвичайні події (вибухи боєприпасів), на які позивач посилається як на істотну зміну обставин, сталися ще у 2017 році і на даний час вже не існують і, як наслідок, вказані події не можуть вважатися істотною зміною обставин та слугувати підставою для розірвання договорів.

Крім того, дані обставини могли існувати на момент укладення договорів, тому, підписавши договори, позивач, усвідомлюючи існування відповідних обставин, погодив всі істотні його умови, відтак в повній мірі прийняв на себе ризик настання таких обставин.

Також, позивачем належним чином не обґрунтовано, яке саме відношення має ситуація, що сталась у 2017 році у місті Балаклея Харківської області до правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем на даний час.

Настання вибухів боєприпасів в інших військових частинах не може слугувати підставою для розірвання спірних договорів, оскільки дані обставини не можуть беззаперечно свідчити про те, що така ситуація може виникнути на території позивача у зв`язку із зберігання боєприпасів, саме відповідача. Жодних доказів того, що на території військової частини НОМЕР_1 були вибухи боєприпасів відповідача матеріали справи не містять.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що обставини на які посилається позивач, не є істотними в розумінні ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, у зв`язку із чим відсутні правові підстави для розірвання спірних договорів, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено 02.04.2019р.

Головуючий суддя О.В.Котков

Судді О.В.Мандриченко

С.О.Щербаков