ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2019 р. м. Київ Справа№ 911/3396/14

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Чорної Л.В.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу: згідно протоколу судового засідання від 18.03.19
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області
на рішенняГосподарського суду Київської області
від12.03.2018
судді головуючий суддя Янюк О.С., судді: Конюх О.В., Лилак Т.Д.
повний текст складено 21.03.2018
за позовомпрокурора Обухівського району Київської області, м. Обухів, Київська обл.
до1) Підгірцівської сільської ради, с. Підгірці, Обухівський р-н; 2) Фонду Адміністративне Бюро LVV ("Stichting Flminisratiekantoor LVV"), м. Амстердам, Нідерланди;
за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: 1) Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції, м. Обухів, Київська обл. 2) дочірнього підприємства "Стак ЛВВ", м. Київ 3) ОСОБА_2, м. Київ 4) ОСОБА_3, м. Київ 5) ОСОБА_4, м. Київ 6) ОСОБА_5, м. Київ 7) ОСОБА_6, м. Київ 8) ОСОБА_7, м. Київ 9) ОСОБА_8, м. Обухів, Київська обл. 10) ОСОБА_9, м. Обухів, Київська обл. 11) ОСОБА_10, м. Українка, Обухівський р-н, Київська обл.
провизнання незаконними та скасування рішень, визнання незаконним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки, витребування з незаконного володіння земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку

За результати розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Обухівського району Київської області (надалі-прокурор) звернувся до Господарського суду Київської області із позовом до Підгірцівської сільської ради, Фонду Адміністративне Бюро LVV („Stichting Flminisratiekantoor LVV") про:

- визнання незаконним та скасування рішення № 29 від 27.06.2003, рішення № 30 від 27.06.2003, рішення (протокол № 4) від 28.03.2003 Виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області;

- визнання незаконним Державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 серія НОМЕР_3, зареєстрований за № НОМЕР_2 від 07.04.2011, виданого на ОСОБА_3, з відміткою про перехід права власності до Фонду Адміністративне Бюро LVV („Stichting Flminisratiekantoor LVV") від 21.09.2011;

скасування державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна № НОМЕР_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- витребування на користь територіальної громади села Романків в особі Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області з незаконного володіння Фонду Адміністративне Бюро LVV („Stichting Flminisratiekantoor LVV") земельну ділянку загальною площею 0, 8610 га вартістю 387 450, 00 грн. за кадастровим номером -НОМЕР_1,

за адресою: АДРЕСА_1;

- визнання визнання за територіальною громадою села Романків в особі Підгірцівської сільської ради права власності на земельну ділянку загальною площею 0,8610га вартістю 387 450,00грн з кадастровим номером НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду із вказаним позовом прокурор зазнаса про те, що спірні рішення виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради останнім були прийняті без наявності відповідних повноважень та із порушенням процедури надання фізичним особам спірних земельних ділянок. Зазначає, що на підставі зазначених рішень, громадяни незаконно отримали держані акти на право власності та здійснили державну реєстрацію. Вважаючи, що спірні земельні ділянки вибули із власності держави поза волею останньої, просить на підставі ст.388 Цивільного кодексу України витребувати їх від відповідача-2.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.11.2014 у справі № 911/3396/14 залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.01.2015 у справі № 911/3396/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.04.2015 у справі № 911/3396/14 постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.01.2015 у справі № 911/3396/14 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі № 911/3396/14 скасовано рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2014, постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.01.2015 та постанову Вищого господарського суду України від 01.04.2015 у справі № 911/3396/14, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.12.2016 у справі № 911/3396/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 у даній справі позовні вимоги задоволено частково, а саме:

- визнано незаконним та скасовано рішення № 29 від 27.06.2003 Виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області;

- визнано незаконним та скасовано рішення № 30 від 27.06.2003 Виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області;

- визнано незаконним та скасовано рішення (протокол № 4) від 28.03.2003 Виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області в частині надання спірних земельних ділянок ОСОБА_7 та ОСОБА_10;

- визнано незаконним Державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером - НОМЕР_1, зареєстрований за № НОМЕР_2 від 07.04.2011, виданий на ОСОБА_3, з відміткою про перехід права власності до Фонду Адміністративне Бюро LVV ("Stichting Flminisratiekantoor LVV" (юридична особа за законодавством Нідерландів, реєстраційний номер (RSIN) № 850951720, що має юридичну адресу в муніципалітеті Амстелвен, Нідерланди, та офіс за адресою: Др. Віллем Дреесвег 2, офіс 91В, 1185VB, м. Амстелвен, Нідерланди, що зареєстрована в Торговому Реєстрі Торгово Промислової Палати Амстердаму, Нідерланди)) від 21.09.2012;

- скасовано державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_5 за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна № НОМЕР_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- витребувано на користь територіальної громади села Романків в особі Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області (ідентифікаційний код 04361574) з незаконного володіння Фонду Адміністративне Бюро LVV ("Stichting Flminisratiekantoor LVV" (юридична особа за законодавством Нідерландів, реєстраційний номер (RSIN) № 850951720, що має юридичну адресу в муніципалітеті Амстелвен, Нідерланди, та офіс за адресою: Др. Віллем Дреесвег 2, офіс 91В, 1185VB, м. Амстелвен, Нідерланди, що зареєстрована в Торговому Реєстрі Торгово-Промислової Палати Амстердаму, Нідерланди)) земельну ділянку загальною площею 0, 8610 га вартістю 387 450 грн. з кадастровим номером - НОМЕР_5 за адресою: АДРЕСА_1;

- визнано за територіальною громадою села Романків в особі Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області (ідентифікаційний код 04361574) право власності на земельну ділянку загальною площею 0,8610 га вартістю 387 450 грн. з кадастровим номером - НОМЕР_5 за адресою: АДРЕСА_1.

У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.11.2017 у справі № 911/3396/14 касаційні скарги задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 та рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2016 у справі № 911/3396/14 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Направляючи справу на новий розгляд, Вищий господарський суд України зазначив про те, що в порушення вимог статті 32 ГПК України, частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України суди попередніх інстанцій не встановили початку перебігу строку позовної давності, наявності чи відсутності поважних причин його пропуску.

За результатами нового розгляду, рішенням Господарського суду Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 в задоволенні позовних вимог прокурора Обухівського району Київської області відмовлено в повному обсязі.

Рішення мотивовано тим, що враховуючи положення ЗК України, Закону № 280/97 та наявне рішення Підгірцівської сільської ради від 18.04.2002 №5 про делегування функцій Підгірцівської сільської ради по вирішенню земельних питань виконкому (т.1 а.с.169), та за наслідками їх правового аналізу суд вважає, що повноваження щодо розпорядження землями територіальних громад та щодо передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян належали до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад і такі повноваження не належали до власних чи делегованих повноважень їх виконавчих органів, а також не передбачено було можливості делегування сільськими, селищними, міськими радами таких повноважень до їх виконавчих органів. Суд вважає, що прокурор звернувся до суду із позовом, зокрема, із вимогами про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Підгірцівської сільської ради від 27.06.2003 № 29 та 30, рішення (протокол № 4) від 28.03.2003, державного акту на право власності на земельну ділянку від 21.09.2011 та скасування відповідної державної реєстрацію земельної ділянки - із пропущеним строком позовної давності. Суд дійшов висновку, що прокурором не доведено та не обґрунтовано дотримання ним розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства, що, в свою чергу, є порушенням ст.1 Першого протоколу, у зв'язку із чим, не вбачає правових підстав для задоволення вимог прокурора в частині витребування спірної земельної ділянки на користь Підгірцівській сільської ради та визнання за нею права власності.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Перший заступник прокурора Київської області звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 та прийняти нове рішення по справі, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник зазначає про необхідність застосування до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 261 ЦК України, яка визначає моментом перебігу позовної давності момент, коли особа безпосередньо довідалась про порушення права і необхідність вжиття у зв'язку з цим заходів реагування на виявлення порушення.

Скаржник вказує на те, що ОСОБА_6 і подальші набувачі нерухомості не позбавлені права звернутись до уповноваженого органу чи до суду за вирішенням по суті питання в порядку ст. 120 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 377 ЦК України, про надання їм в користування частини земельної ділянки, в межах, необхідних для обслуговування набутої нерухомості у відповідності до встановленого чинним законодавством порядку.

На думку скаржника, незаконним і безпідставним є висновок суду першої інстанції про недотримання балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2018 справи № 911/3396/14 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Тарасенко К.В., судді Іоннікова І.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2018 у справі № 911/3396/14 апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 залишено без руху.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2018 у справі № 911/3396/14 відкрито апеляційне провадження у справі № 911/3396/14.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2018 у справі № 911/3396/14 розгляд апеляційної скарги першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 призначено на 08.08.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2018 у справі № 911/3396/14 розгляд апеляційної скарги першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 відкладено на 12.09.2018.

12.09.2018 судове засідання не відбулося у зв'язку з перебуванням судді Іоннікової І.А. у відрядженні.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 у справі № 911/3396/14 розгляд апеляційної скарги першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 призначено на 24.10.2018.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" № 454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Актом прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 справу № 911/3396/14 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2018, справу № 911/3396/14 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Скрипка І.М. Тищенко А.І.

29.10.2018 від судді Тищенко А.І. надійшла заява про самовідвід від розгляду справи № 911/3396/14, яка мотивована тим, що за її участі 27.06.2017 було прийнято постанову у даній справі, яка в подальшому була скасована постановою Вищого господарського суду України від 01.11.2017.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2018 у справі № 911/3396/14 заяву судді Тищенко А.І. про самовідвід у справі № 911/3396/14 задоволено; справу № 911/3396/14 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення заміни відведеного судді відповідно до ст. 32 ГПК України.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/9/18 від 31.10.18 у зв'язку з задоволенням заяви про самовідвід судді Північного апеляційного господарського суду Тищенко А.І., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 911/3396/14.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2018 для розгляду справи № 911/3396/14 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Скрипка І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2018 у справі № 911/3396/14 прийнято апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Скрипка І.М.; розгляд апеляційної скарги першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 призначено на 28.11.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2018 у справі № 911/3396/14 відкладено розгляд апеляційної скарги першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 на 26.12.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 у справі № 911/3396/14 відкладено розгляд апеляційної скарги першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 на 14.01.2019.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/165/19 від 14.01.2019 у зв'язку з перебуванням судді Скрипки І.М. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 911/3396/14.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 14.01.2019 для розгляду справи № 911/3396/14 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2019 у справі № 911/3396/14 апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Разіної Т.І., суддів Михальської Ю.Б., Іоннікової І.А.; розгляд апеляційної скарги Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 призначено на 06.02.2019.

06.02.2019 від судді Іоннікової І.А. надійшла заява про самовідвід від розгляду справи № 911/3396/14, яка мотивована тим, що ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.04.2017 у даній справі було задоволено заяву головуючого судді Іоннікової І.А. про самовідвід у справі № 911/3396/14.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у справі № 911/3396/14 заяву судді Іоннікової І.А. про самовідвід у справі № 911/3396/14 задоволено; справу № 911/3396/14 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення заміни відведеного судді відповідно до ст. 32 ГПК України.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/474/19 від 15.02.2019 у зв'язку з задоволенням заяви про самовідвід судді Іоннікової І.А. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 911/3396/14.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 15.02.2019 для розгляду справи № 911/3396/14 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Чорна Л.В., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2019 апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Разіної Т.І., суддів Чорної Л.В., Михальської Ю.Б. Розгляд апеляційної скарги Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 призначити на 18.03.2019.

Прокурор у судовому засіданні 18.03.2019 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 скасувати та прийняти нове рішення у справі, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник першого відповідача у судовому засіданні 18.03.2019 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Представник другого відповідача у судовому засіданні 18.03.2019 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення, зокрема, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник третьої особи-2 у судовому засіданні 18.03.2019 просив рішення Господарського суду Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення, зокрема, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник третьої особи-7 у судовому засіданні 18.03.2019 надав додаткові пояснення по суті спору.

Згідно із ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК, судова колегія ухвалила розглядати апеляційну скаргу за відсутності повноважних представників третіх осіб- 1, 3,4,5,6,8,9,10,11.

Суд, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, доводи відзиву на апеляційну скаргу, заслухавши думку учасників процесу, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, що рішенням виконкому Підгірцівської сільської ради від 27.06.2003 № 29 вирішено надати ОСОБА_8 земельну ділянку із земель забудови в АДРЕСА_2, площею 0,289га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель, тощо.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_8 отримав Державний акт серії НОМЕР_8 на право приватної власності на вказану земельну ділянку, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1127 від 25.07.2003 (т.1 а.с.19, 29).

Рішенням виконкому Підгірцівської сільської ради від 27.06.2003 № 30 вирішено надати ОСОБА_9 земельну ділянку із земель забудови в АДРЕСА_2, площею 0,172га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель, тощо.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_9 отримала Державний акт серії НОМЕР_7 на право приватної власності на вказану земельну ділянку, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1126 від 25.07.2003 (т.1 а.с.20, 26).

Також на підставі рішення виконкому Підгірцівської сільської ради від 28.03.2003 (протокол № 4):

- ОСОБА_7 отримав Державний акт серії НОМЕР_6 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,200га, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_2. Вказаний Державний акт був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1083 від 07.05.2003;

- ОСОБА_10 отримала Державний акт серії Р3 № 270526 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,200га, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_2. Вказаний державний акт був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1067 від 25.04.2003 (т.1 а.с.27, 28).

Так, на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 20.01.2004 №№ 73, 75, 77, 79 ОСОБА_6 придбала вищезазначені земельні ділянки у власність від ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, відповідно загальною площею 0,861га (т.1 а.с.21-25).

Рішенням виконкому Підгірцівської сільської ради від 30.03.2004 (протокол № 3) ОСОБА_6 надано дозвіл на переоформлення єдиного Державного акту на право приватної власності на землю загальною площею 0,8610га, розташованих на одному масиві, та які знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_6 отримала державний акт серії НОМЕР_9 на право власності на вказану земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 1126 від 25.06.2004 (т.1 а.с.31,44).

У свою чергу, Обухівським бюро технічної інвентаризації 21.02.2007 № 599 було зареєстровано за ОСОБА_6 право власності на незавершений жилий будинок, який розміщеній на зазначеній земельній ділянці (т.6 а.с.81).

В свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.01.2008 № 109 ОСОБА_6 продала в рівних частинах ОСОБА_4 та громадянину США ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 0, 8610 га (сформовану за рахунок придбаних земельних ділянок за вищезазначеними рішеннями виконкому Підгірцівської сільської ради) для будівництва та обслуговування житловою будинку та господарських споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1 (т.1 а.с. 30).

На підставі зазначеного договору ОСОБА_4 та громадянин США ОСОБА_5 отримали Державний акт серії НОМЕР_10 на право власності на вказану земельну ділянку, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № НОМЕР_12 від 18.08.2008 (т.1 а.с. 32).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що:

- 02.10.2008 ОСОБА_4 та громадянин США ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки № 5866 відчужив вищенаведену земельну ділянку ОСОБА_3, у зв'язку з чим останньому було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 від 07.04.2011 (номер реєстрації НОМЕР_2 (т.1 а.с.33,38).

- 02.09.2011 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1120 відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_2, про що у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 зроблено відповідну відмітку. Крім того, із змісту п.1.2 вказаного договору вбачається, що на відчужуваній земельній ділянці розташований житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1299,4кв.м, житловою площею 148,5кв.м, та належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія НОМЕР_11, виданого 12.03.2011 Підгірцівською сільською радою на підставі рішення виконкому Підгірцівською сільською радою № 3 від 11.03.2011, та зареєстрованого в КП КОР "Обухівське бюро технічної інвентаризації" 12.03.2011, № запису 875 (т.1 а.с.34, 38).

- 21.09.2012 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу відчужив спірну земельну ділянку другому відповідачу, про що на Державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 зроблено відповідну відмітку (т.1 а.с.36-38). Зазначена обставина підтверджується також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

В подальшому, 07.12.2013 між другим відповідачем та ДП "Стак ЛВВ" укладено договір управління нерухомим майном, згідно з умовами якого, в порядку та на умовах визначених договором, другий відповідач, за договором установник управління, передає ДП "Стак ЛВВ", за договором управителю, зазначене у договорі майно, у тому числі спірну земельну ділянку, на строк, визначений договором, а ДП "Стак ЛВВ" зобов'язується здійснювати від свого імені управління вказаним майном в інтересах другого відповідача (т.3 а.с.124-134).

25.04.2014 прокурором Обухівського району прийнято постанову № 26 про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів, зокрема, додержання вимог земельного законодавства в управління Дерземагенства в Обухівському районі Київської області та Підгірцівській сільській раді (т.1 а.с.105-106) із залученням спеціалістів Державної інспекції сільського господарства в Київській області, за результатами якої були встановлені відповідні порушення, у зв'язку з чим він звернувся із даним позовом до суду.

Відповідно до п. 5 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст.20 ЦК України).

Відповідно до ст. 2 ГПК України (у редакції, чинного на час звернення прокурора із позовом), господарський суд порушує справи, зокрема, за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених ч. 3 ст. 25 Закону України "Про прокуратуру". Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви в порядку, встановленому ст.63 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 29 ГПК України встановлено, що у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

Конституційний суд у рішенні від 08.04.1999 у справі №3-рн/99 вказав, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, за ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України (зараз ГПК), є підставою для порушення справи в арбітражному суді.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Так, ч. 1 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, чинного на час звернення прокурора із позовом) представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

За змістом ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, якою передбачена необхідність обґрунтування прокурором у суді наявність підстав для представництва.

Відповідно до ст.13 Конституції України земля є об'єктом власності Українського народу, від імені якого права власності здійснюють органи державної влади та органи державної влади і місцевого самоврядування.

Так, згідно зі ст.12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що підставою для звернення прокурора до суду із позовом такої категорії є необхідність задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання передачі природних ресурсів у користування, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на природні ресурси Українського народу, а інтерес держави полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на природні ресурси.

Натомість, Підгірцівська сільська рада є співвідповідачем у даній справі, тому не може бути залучено до участі у справі як позивача.

У зв'язку із викладеним вище, підстави для твердження щодо відсутності повноваження прокурора на звернення до суду відсутні.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97 (у редакції на час прийняття спірних рішень, далі-Закон № 280/97).

Пунктом 34 ст. 26 Закону № 280/97 встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ст. 33 Закону № 280/97, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища належать:

а) власні (самоврядні) повноваження: 1) підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад; визначення в установленому порядку розмірів відшкодувань підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності за забруднення довкілля та інші екологічні збитки; встановлення платежів за користування комунальними та санітарними мережами відповідних населених пунктів; 2) підготовка і подання на затвердження ради проектів місцевих програм охорони довкілля, участь у підготовці загальнодержавних і регіональних програм охорони довкілля; 3) підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо прийняття рішень про організацію територій і об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та інших територій, що підлягають особливій охороні; внесення пропозицій до відповідних державних органів про оголошення природних та інших об'єктів, що мають екологічну, історичну, культурну або наукову цінність, пам'ятками природи, історії або культури, які охороняються законом; 4) справляння плати за землю;

б) делеговані повноваження, зокрема: 1) здійснення контролю за дотриманням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів; 2) реєстрація суб'єктів права власності на землю; реєстрація права користування землею і договорів на оренду землі; видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею; 3) організація і ведення земельно-кадастрової документації; 5) вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом; 8) підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; 9) погодження проектів землеустрою; 10) здійснення контролю за виконанням проектів і схем землеустрою, проектів внутрішньогосподарського землеустрою.

До відання виконавчих органів міських (за винятком міст районного значення) рад, крім повноважень, зазначених у п. "б" ч.1 цієї статті, належить координація на відповідній території діяльності місцевих землевпорядних органів, а також спеціально уповноважених державних органів управління з охорони природи.

Згідно з п.п. а), б) ст.12 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття спірних рішень) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить:

а) розпорядження землями територіальних громад;

б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Враховуючи вищевказані положення ЗК України, Закону № 280/97 та наявне рішення Підгірцівської сільської ради від 18.04.2002 №5 про делегування функцій Підгірцівської сільської ради по вирішенню земельних питань виконкому (т.1 а.с.169), та за наслідками їх правового аналізу суд вважає, що повноваження щодо розпорядження землями територіальних громад та щодо передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян належали до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад і такі повноваження не належали до власних чи делегованих повноважень їх виконавчих органів, а також не передбачено було можливості делегування сільськими, селищними, міськими радами таких повноважень до їх виконавчих органів, у зв'язку із чим є підстави для визнання спірних рішень незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30.09.2015 та Вищого господарського суду України від 01.11.2017 у даній справі, що є обов'язковим для застосування.

Незважаючи на висновок суду щодо правомірності позовних вимог для визнання спірних рішень незаконними та такими, що підлягають скасуванню, місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позову у зв'язку з пропуском прокурором строку позовної давності, про застосування наслідків пропуску якої неодноразово було заявлено відповідачами у справі.

Так, згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.ст. 257, 258 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, проте, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Щодо пропуску позовної давності у даній справі, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що позовні вимоги прокурора про скасування рішень виконкомів Підгірцівської сільської ради та похідні від нього вимоги є такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском позовної давності, враховуючи наступне.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч.1 цієї статті, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб'єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 36-1 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, на час звернення із даним позовом до суду) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.29 ГПК України (у редакції до 15.12.2017), прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Дія правового інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі на прокурора.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи, спірні рішення були прийняті виконкомом Підгірцівській сільської ради у червні-липні 2003 року. Прокурор, у свою чергу, зазначає, що йому стало відомо про допущені порушення відповідачем-1 лише в 2014 році, саме, за результатами проведеної перевірки на підставі постанови від 25.04.2014 № 26, і саме з цього часу необхідно рахувати початок перебігу позовної давності при зверненні до суду прокурора. Проте, жодного документу/ів (письмового доказу/ів), які були складені під час проведення перевірки та за результатами цієї перевірки прокурором суду надано не було.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-XII (у редакції, на час прийняття спірних рішень) визначено, що прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про прокуратуру" Генеральний прокурор України відповідно до законів України видає обов'язкові для всіх органів прокуратури накази, розпорядження, затверджує положення та інструкції.

Наказом від 19.09.2005 № 3гн Генеральний прокурор України основним завданням наглядової діяльності прокуратури визначив захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, державних та публічних інтересів. Із цією метою мало бути забезпечено нагляд за додержанням законів, передусім у діяльності органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, контролюючих та правоохоронних органів.

Вказані накази, крім іншого, містять конкретні вказівки до прокурорів, а саме: періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.

Аналогічні вимоги до підпорядкованих прокурорів містять також і накази Генерального прокурора, зокрема, від 18.10.2010 № 3гн, від 12.04.2011 № 3гн, від 07.11.2012 № 3гн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, дослідивши матеріали справи, з урахуванням вимог чинного законодавства України, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими органами місцевого самоврядування рішеннями, який органи прокуратури були зобов'язані проводити як на момент виникнення спірних правовідносин так і після (протягом 11 років), позбавляє прокурора права посилатися на відсутність можливості дізнатися про проведення спірних рішень до спливу строку позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.02.2018 у справі № 918/40/17.

Посилання прокурора на наявне право звернення до суду до 15.01.2015, на підставі пункту 5 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства", є безпідставним, оскільки положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави, а оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Таким чином, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що положення п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами, зокрема, органом місцевого самоврядування, натомість поширюється положення ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч.1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів, що також викладено у постановах Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15, від 17.02.2016 у справі №6-2407цс15, від 08.06.2016 у справі № 6-3089цс15, від 05.10.2016 у справі № 922/1657/15.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачами неодноразово заявлялась суду заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності, натомість, прокурором не вказано, які саме причини стали перешкодою для вчасного звернення із даним позовом до суду, та не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували ці обставини, а наявна у матеріалах справи постанова від 25.04.2014 № 26 не є тим єдиним та беззаперечним доказом, який, у свою чергу, підтверджує викладені прокурором обставини, тому враховуючи викладене, позовні вимоги прокурора про скасування рішень виконкомів Підгірцівської сільської ради та похідні від нього вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги Прокурора Обухівського району Київської області хоча і є обґрунтованими та доведеними, проте не підлягають задоволенню в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 № 10, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Апеляційний господарський суд враховує судову практику та правову позицію Верховного Суду України стосовно того, що пропуск позовної давності є достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо вказівки Вищого господарського суду України, викладеного у постанові від 01.11.2017, щодо додержання критеріїв правомірного втручання держави у право власності Фонду Адміністративне Бюро LVV, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із застосуванням господарським судом першої інстанції положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положень рішень Європейського суду з прав людини та вважає за необхідне зазначити наступне.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", рішення від 21 лютого 1986 року в справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства") положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейського суду з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Прокурор вказує, що правовідносини у даній справі, пов'язані з розпорядженням земель із державної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес.

Так, у практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Натомість із матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи, спірна земельна ділянка знаходяться у приватній власності Фонда Адміністративне Бюро LVV на підставі договорів купівлі-продажу від 21.09.2012. Крім того, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна на спірній земельній ділянці розміщене нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 1299,4кв.м.

Крім того, другий відповідач вказує на те, що внаслідок державного втручання останній має нести невиправданий тягар: щодо відновлення свого законного права на земельну ділянку; щодо права на розташований на вказаній ділянці будинок, користування та розпорядження яким унеможливлює у випадку припинення права відповідача на земельну ділянку, а відповідно обмежується право власності відповідача щодо такого будинку, а перший відповідач вказує на те, що у разі задоволення позову прокурора в частині визнання за територіальною громадою права власності на спірну земельну ділянку вартістю 387 450,00 грн., може мати негативні наслідки для членів територіальної громади села Романків, оскільки у другого відповідача може виникнути право вимоги виплати компенсації витрат на здійснення будівництва житлової та нежитлової нерухомості, яке розташоване на земельній ділянці.

Також слід зазначити, що вказуючи на дотримання принципу "пропорційність" прокурором не враховано ту обставину, що спірні земельні ділянки тривалий час (більше 11 років) перебували у володінні інших як фізичних та юридичних осіб, а тому питання щодо отримання справедливої та обґрунтованої компенсації усіма зазначеними особами є сумнівним, а відповідно до ст. 377 ЦК України другий відповідач у будь-якому випадку, має відповідне право на спірну земельну ділянку, оскільки на останній знаходиться житловий будинок, який є його власністю, тому, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що обставини у справі № 911/3396/14 вказують на наявні ознаки того, що у разі задоволення вимог прокурора, Фонд Адміністративного Бюро LVV нестиме індивідуальний надмірний тягар унаслідок витребування з його власності земельної ділянки.

Враховуючи викладене, прокурором не доведено та не обґрунтовано дотримання ним розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства, що, в свою чергу, є порушенням ст. 1 Першого протоколу.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що прокурором не доведено та не обґрунтовано дотримання ним розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересам суспільства, не доведено зазначеної обставини і у суді апеляційної інстанції.

Посилання скаржника на те, що необхідно застосовувати до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 261 ЦК України, яка визначає моментом початку перебігу позовної давності момент, коли особа безпосередньо довідалась про порушення права і необхідність вжиття у зв'язку з цим заходів реагування на виявлене порушення є безпідставним, оскільки, як вже зазначалось, нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими органами місцевого самоврядування рішеннями, який органи прокуратури були зобов'язані проводити як на момент виникнення спірних правовідносин так і після (протягом 11 років), позбавляє прокурора права посилатися на відсутність можливості дізнатися про проведення спірних рішень до спливу строку позовної давності, враховуючи презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Посилання прокурора на постанову Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі №6-2510цс15 є безпідставним, оскільки обставини у справі № 6-25цс15 є відмінними від обставин у справі № 911/3396/14, крім того, відповідно до ч. 7 статті 75 ГПК України, навіть правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для господарського суду.

Листи прокуратури Київської області та від 24.04.2017 (т.9 а.с.84-85) та Києво-Святошинської місцевої прокуратури від 24.04.2017 (т.9 а.с.87-88), надані ДП "Стак ЛВВ", не мають значення для даної справи, оскільки містять у собі загальну інформацію щодо стану роботи органів прокуратури у період з 2002 по 2014 рік.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи через призму ст. 86 ГПК України питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції бере до уваги висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014 зазначено: «Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).»

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду під час перегляду рішення Господарського суду Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 дійшла висновку, що господарським судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог Прокурора Обухівського району Київської області.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для скасування рішення Господарського суду Київської області від 12.03.2018 у справі 911/3396/14 та для задоволення апеляційної скарги Першого заступника прокурора Київської області, відсутні.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Скаржником у апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального права, передбачених ч. 3 ст. 277 ГПК України, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги - Першого заступника прокурора Київської області, згідно із ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Київської області від 12.03.2018 у справі № 911/3396/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області без задоволення.

Справу № 911/3396/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 289-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано суддями - 27.03.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Ю.Б.Михальська

Л.В. Чорна