ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2019 р. Справа№ 910/21576/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ Банк «Траст» Кухарєва Володимира Валентиновича

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2018

у справі №910/21576/17 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ Банк «Траст» Кухарєва Володимира Валентиновича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІЗІ Софт»

про визнання нікчемного договору недійсним

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Банк «Траст» (надалі - ПАТ Банк «Траст», банк) в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) на здійснення ліквідації ПАТ Банк «Траст» Кухарєва Володимира Валентиновича звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІЗІ Софт» (надалі - ТОВ «ІЗІ Софт») про визнання нікчемного договору недійсним та застосування наслідків його недійсності, а саме, визнання недійсним договору про надання послуг № 120116 від 12.01.2016, укладеного між сторонами, а також стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 1 304 200,12 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 у справі №910/21576/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт укладення договору з пов'язаною з банком особою не свідчить про те, що такий договір є нікчемним в силу закону, при цьому умовою для визнання договору нікчемним є встановлення факту невідповідності спірного правочину вимогам законодавства України; позивачем не доведено того, що укладення сторонами оспорюваного договору не було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; з огляду на вчинення сторонами дій щодо виконання вказаного договору, оспорюваний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору, а також застосування наслідків його недійсності як похідної вимоги.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням господарського суду першої інстанції, ПАТ Банк «Траст» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ Банк «Траст» Кухарєва В.В. звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте при неправильному встановленні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, як під час розгляду справи місцевим господарським судом, так і в апеляційній скарзі, позивач наголошував на тому, що на підставі положень п. 4 ст. 37, ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та рішення ФГВФО № 826 від 26.05.2016, наказом Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ Банк «Траст» Кухарева В.В. від 15.06.2016 було визнано нікчемним оспорюваний договір; наявні у матеріалах справи докази свідчать про недійсність оспорюваного договору з підстав, які передбачені п. 8 ч. 3 ст. 38 вказаного Закону, оскільки його було укладено банком протягом року до запровадження тимчасової адміністрації з пов'язаною особою (відповідачем) без наміру досягти реальних правових наслідків у вигляді виконання відповідачем обумовлених договором робіт, а відтак, оспорюваний договір є фіктивним у розумінні ст. 234 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

На переконання апелянта, суд дійшов безпідставного висновку про недоведеність факту пов'язаності банку та відповідача, оскільки останній міститься в офіційно поданому до Національного банку України переліку осіб, пов'язаних з ПАТ Банк «Траст» за критерієм економічної залежності, при цьому, відповідач визнав дану обставину; суд здійснив формальний підхід до оцінки доказів, вказавши, що факт вчинення господарської операції за оспорюваним договором підтверджується актами прийому-передачі виконаних робіт та сплатою грошових коштів на рахунок виконавця; вказані документи не можуть вважатися первинними навіть за наявності усіх формальних реквізитів, що передбачені чинним законодавством; суд безпідставно відхилив подані позивачем докази та помилково вказав на недоведеність наявності ознак нікчемності оспорюваного договору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ Банк «Траст» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ Банк «Траст» Кухарєва Володимира Валентиновича на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 у справі №910/21576/17, розгляд апеляційної скарги призначено на 11.03.2019, ТОВ «ІЗІ Софт» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказував на те, що позивачем не доведено нікчемності оспорюваного договору на підставі п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки такий правочин відповідає вимогам законодавства, у тому числі ч. 5 ст. 203 ЦК України, а також містить усі істотні умови та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; факт надання відповідачем послуг банку згідно договору підтверджується оформленими банком продуктами для клієнтів, що були залучені за сприянням ТОВ «ІЗІ Софт»; відповідач належав до пов'язаних з банком осіб, проте сам факт пов'язаності з банком не є підставою вважати, що всі укладені банком з пов'язаними особами договори є нікчемними/недійсними; визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін; акт є первинним документом, який містить відомості про господарську операцію, а розходження змісту деяких пунктів в актах не дає підстави вважати договір нікчемним (недійсним) чи фіктивним; використання банком знаку для товарів і послуг, що зареєстрований за відповідачем, на емітованих платіжних картках та в назві банківських продуктів також свідчить про реальність та факт здійснення господарської операції сторонами; твердження лише одного співробітника банку про невчинення сторонами договору та його невиконання не є належним доказом, що підтверджує відсутність факту здійснення господарської операції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2019 розгляд апеляційної скарги відкладено на 01.04.2019.

У судове засідання позивач явку свого уповноваженого представника повторно не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача, враховуючи його повторну неявку в судове засідання та відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за відсутності апелянта.

У судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв'язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

01.04.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 12.01.2016 між ПАТ Банк «Траст» (у тексті договору - замовник) та ТОВ «Ізі Софт» (у тексті договору - виконавець) було укладено договір про надання послуг № 120116 (далі - договір), за умовами якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надавати наступні послуги: дистанційний продаж фізичним особам карткових банківських продуктів замовника; надання потенційним клієнтам замовника консультацій щодо умов та порядку придбання карткових банківських продуктів замовника; отримання від потенційних клієнтів замовника інформації, що містить персональні дані, які є підставою для визначення замовником можливості надання карткових продуктів замовника; розповсюдження інформаційних матеріалів замовника.

Результатом наданих виконавцем послуг є надання замовником клієнту, залученому виконавцем, будь-якого карткового банківського продукту замовника (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору замовник сплачує виконавцю винагороду за надані ним послуги відповідно до п. 1.1. даного договору за звітний період (календарний місяць), розмір якої визначається відповідно умовам розділу 4 даного договору.

Згідно з п. 4.1 договору замовник зобов'язаний оплатити одноразовий платіж комплексу організаційних заходів у розмірі 70 000,00 грн та ПДВ 14 000,00 грн, а всього 84 000,00 грн, що включає в себе:

- підготовку і налаштування інструментів, задіяних для надання послуг, відповідно до поставлених вимог;

- виділення необхідної кількості кваліфікованих операторів;

- проведення навчання операторів.

Відповідно до п. 4.2 договору вартість послуг, що надаються виконавцем замовнику за даним договором складає: 20 (двадцять) гривень 00 коп. та ПДВ 4 (чотири гривні) 00 коп., всього 24 (двадцять чотири) гривні 00 коп., за надану виконавцем інформацію по кожному потенційному клієнту, залученому виконавцем, щодо отримання карткового банківського продукту, але не менше суми щомісячних витрат виконавця, в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 коп. та ПДВ 6 000 (шість тисяч) гривень, 00 коп., всього 36 000 (тридцять шість тисяч) гривень 00 коп.

Оплата за послуги, що надаються виконавцем, здійснюється замовником щомісячно, у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів в розмірі загальної вартості послуг на поточний рахунок виконавця, на підставі підписаного сторонами Акту наданих послуг, протягом п'яти банківських днів з моменту його підписання (п. 4.4 договору).

За приписами п.п. 9.1, 9.2 договору, останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до « 31» березня 2017 року. Якщо жодна зі сторін за 10 календарних днів до дати, визначеної в п. 9.1. цього договору не заявила про намір припинення договору, цей договір автоматично продовжує свою дію на один календарний рік, без обмежень щодо кількості таких продовжень.

Разом з тим, відповідно до рішення від 29.12.2016 № 559-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ Банк «Траст»» Правлінням Національного банку України вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ Банк «Траст» (а.с. 17).

На підставі вказаного рішення виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 30.12.2016 №3085 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Траст» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким запроваджено процедуру ліквідації ПАТ Банк «Траст» з 30.12.2016 до 29.12.2018 включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ Банк «Траст» провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Кухареву В.В. строком на два роки з 30.12.2016 до 29.12.2018 включно (а.с. 20-21).

Згідно з Наказом Уповноваженої особи ФГВФО на здійснення процедури ліквідації ПАТ Банк «Траст» від 15.06.2017 №143-ЛТ «Щодо заходів, пов'язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів)» (а.с. 50-51), визнано нікчемним, зокрема, договір про надання послуг з продажу банківських продуктів від 12.01.2016, укладений між ПАТ Банк «Траст» та ТОВ «Ізі Софт».

Відповідно до ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Матеріалами справи підтверджується, що Уповноваженою особою ФГВФО на здійснення процедури ліквідації ПАТ Банк «Траст» Кухаревим В.В. на адресу відповідача було направлено відповідне повідомлення за вих. №1487 від 15.06.2017, яким повідомлено ТОВ «Ізі Софт» про нікчемність на підставі положень п. 4 ст. 37, п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договору про надання послуг з продажу банківських продуктів від 12.01.2016, укладеного між ПАТ Банк «Траст» та ТОВ «Ізі Софт», а також на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України просив повернути отримані за договором грошові кошти в сумі 1 304 200,12 грн (а.с. 52-53).

У відповідь на вказане повідомлення відповідач надіслав Уповноваженій особі ФГВФО на здійснення процедури ліквідації ПАТ Банк «Траст» Кухареву В.В. листа вих. №52/07-17 від 10.07.2017, в якому зазначив, що не погоджується з викладеними в повідомленні обставинами та вважає, що укладений договір в повній мірі відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, зокрема, спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, а також містить усі істотні умови договору про надання послуг (а.с.77-79).

У зв'язку з тим, що відповідач вказані грошові кошти не повернув, посилаючись на нікчемність оспорюваного договору, встановлену наказом Уповноваженої особи ФГВФО ПАТ Банк «Траст» Кухарева В.В. від 15.06.2016, стверджуючи про те, що такий договір не відповідає вимогам закону та є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне надання позивачеві передбачених договором послуг, останній звернувся з даним позовом до суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ Банк «Траст» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ Банк «Траст» Кухарєва В.В., виходячи з наступного.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4 ст. 203); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Як роз'яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Пунктом 5 зазначеної постанови визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що посилання позивача на нікчемність правочину за ознаками п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не є безспірним, з огляду на те, що інша сторона вказане заперечує, у зв'язку з чим необхідно надати правову оцінку нікчемному договору, з урахуванням усіх обставин у спірних правовідносинах, тобто спірний договір є оспорюваним.

Крім того, місцевим господарським судом на виконання приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин у цій справі, обґрунтовано враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №910/12294/16, згідно з яким правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу Банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів Банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також наступають для сторін в силу вимог закону. Наказ Банку не є підставою для застосування таких наслідків, тому не може вважатись одностороннім правочином, адже він не є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків ані у Банку, ані у іншої сторони правочину, віднесеного наказом до нікчемних. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом Банку як суб'єкта господарювання, виданим керівником Банку в межах своїх повноважень.

Пунктами 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються ЦК України, Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ «Про оренду землі» та іншими актами законодавства.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - Закон).

Пунктами 3, 4 частини другої статті 37 Закону передбачено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - Фонд) безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 38 Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 38 Закону Фонд:

1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Як було зазначено вище, договір про надання послуг № 120116 від 12.01.2016 було визнано нікчемним наказом Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ Банк «Траст» Кухарева В.В. №143-ЛТ від 15.06.2016.

У вказаному наказі не зазначено на якій підставі оспорюваний правочин віднесено до категорії нікчемних, проте, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», стверджуючи, що договір про надання послуг № 120116 від 12.01.2016 є таким, що укладений банком з пов'язаною особою та не відповідає вимогам законодавства України.

З матеріалів справи вбачається, що електронним повідомленням уповноважена особа ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ Банк «Траст» надала Національному банку України перелік пов'язаних із банком осіб станом на 01.12.2016, у додатках до якого зазначено відповідача з інформацією про віднесення його до « 524» коду типу пов'язаної особи та заперечною позначкою у графі «проведення операцій із банком» (а.с. 46-49).

Відповідно до постанови правління Національного банку України від 12.05.2015 № 315 «Про затвердження Положення про визначення пов'язаних із банком осіб», код « 524» типу пов'язаної з банком особи означає «Споріднені та афільовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи».

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідач визнає пов'язаність із позивачем, а тому вказана обставина в силу приписів ч. 1 ст. 75 ГПК України не підлягає доказуванню.

Разом з тим, як правильно зауважив суд першої інстанції, за змістом п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» сам факт укладення договору з пов'язаною з банком особою не свідчить про те, що такий договір є нікчемним в силу закону, оскільки умовою для визнання договору нікчемним на підставі вказаної норми є встановлення факту невідповідності спірного правочину вимогам законодавства України.

На переконання колегії суддів, місцевим господарським судом правомірно відхилено посилання позивача на невідповідність оспорюваного договору вимогам законодавства з огляду на його фіктивність, як на підставу для визнання його недійсним, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При цьому, такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Якщо сторони не вчиняють жодних дій для здійснення фіктивного правочину, суд тільки приймає рішення про визнання такого правочину недійсним, без застосування реституції. Якщо ж на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.08.2018 у справі № 920/1144/17.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором надання послуг, за умовами якого, відповідно до статті 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Таким чином, укладення ТОВ «Ізі Софт» та ПАТ Банк «Траст» договору про надання послуг № 120116 від 12.01.2016 було спрямоване на отримання останнім визначених договором послуг з продажу банківських продуктів та одночасного обов'язку із здійснення їх оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції по наданню послуг підтверджується первинними бухгалтерськими документами, зокрема, актами наданих послуг, які повинні відповідати вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Згідно зі ст. 1 вказаного Закону (в редакції Закону України № 1724-VIII від

03.11.2016) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи складаються під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як встановлено місцевим господарським судом, на виконання взятих на себе зобов'язань в межах оспорюваного договору відповідачем були надані передбачені договором послуги (підготовка і налаштування інструментів, задіяних для надання послуг, відповідно до поставлених вимог; виділення необхідної кількості кваліфікованих операторів; проведення навчання операторів; реалізація карткових банківських продуктів фізичним особам), а позивачем прийнято такі послуги, що підтверджується Актами приймання-передачі наданих послуг від 03.02.2016, 01.03.2016, 12.04.2016, 10.05.2016, 19.05.2016, 02.06.2016, 19.07.2016, підписаними уповноваженими представниками сторін і скріплені їх печатками без зауважень та заперечень (а.с. 35-43).

Дослідивши зазначені акти приймання-передачі наданих послуг, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі акти оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, а тому є належними та допустимими доказами на підтвердження факту надання відповідачем послуг позивачеві на виконання умов договору.

При цьому, одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який закріплений статтями 3 та 627 ЦК України.

Так, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1 та 2 статті 67 ГК України встановлено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин.

Отже, при укладенні оспорюваного договору як позивач, так і відповідач, здійснюючи господарську діяльність на власний ризик, керувались принципами свободи договору та свободи підприємницької діяльності, а відтак, були вільні у визначенні його умов.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, складання інших, аніж акти приймання-передачі наданих послуг, документів на підтвердження здійснення виконавцем передбачених договором дій, сторонами погоджено не було. При цьому, у договорі сторонами не було передбачено вимог до форми цих актів та необхідності вміщення в них інформації, зокрема, щодо поіменного переліку клієнтів.

Крім того, як стверджує позивач, на виконання умов договору банком було сплачено ТОВ «Ізі Софт» 1 304 200,12 грн, проте документального підтвердження даної обставини матеріали справи не містять.

Разом з тим, враховуючи, що відповідачем факт сплати коштів у розмірі 1 304 200,12 грн не заперечується, суд першої інстанції правильно зазначив, що вказана обставина, в силу приписів ч. 1 ст. 75 ГПК України, не підлягає доказуванню.

Посилання позивача на пояснювальну записку начальника відділу системного адміністрування та технічної підтримки Департаменту операційної підтримки Жих І.В. від 13.02.2017 (а.с. 44-45), як на доказ того, що за договором з ТОВ «ІЗІ Софт» відділ системного адміністрування банку не отримував програмний комплекс клієнт-банк для взаємодії з виконавцем за договором, правомірно відхилені судом першої інстанції, з огляду на те, що зазначена пояснювальна записка є внутрішнім документом банку, який не може вважатися достатнім доказом існування викладених в позові обставин.

Водночас, з вказаного документа неможливо встановити про який саме договір між сторонами йдеться у цій записці, оскільки у ній відсутні посилання на назву, номер та дату договору.

Також позивачем з посиланням на положеннями чинного законодавства та/або умови договору жодним чином не обґрунтовано обов'язок відповідача щодо надання комплексу клієнт-банк у межах виконання оспорюваного правочину.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 №6-301цс15).

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Однак, позивачем у встановленому законодавством порядку не доведено належними, допустимими та достатніми доказами того, що укладення сторонами договору про надання послуг № 120116 від 21.01.2016 не було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а відтак, оспорюваний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

За таких обставин, з огляду на вчинення сторонами дій щодо виконання вказаного договору, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що посилання позивача на приписи п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 234 ЦК України як на підставу визнання вказаного договору недійсним, є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ Банк «Траст» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ Банк «Траст» Кухарєва В.В. до ТОВ «ІЗІ Софт» про визнання недійсним договору про надання послуг № 120116 від 12.01.2016.

Разом з цим, як правильно зазначив суд першої інстанції, позовна вимога про застосування наслідків недійсності договору також задоволенню не підлягає як похідна вимога від основної вимоги про визнання недійсним правочину, у задоволенні якої судом відмовлено.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 у справі №910/21576/17 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ПАТ Банк «Траст» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ Банк «Траст» Кухарєва В.В. має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ Банк «Траст» Кухарєва Володимира Валентиновича на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 у справі №910/21576/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 у справі №910/21576/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/21576/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 03.04.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська