ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року Справа № 906/796/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Драчук В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" на рішення Господарського суду Житомирської області від 10.12.2018 р. у справі №906/796/18 (суддя Кудряшова Ю.В., повний текст рішення складено 17.12.2018 р.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом" ДНЛ Груп"

до державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод"

про стягнення 1 579 558,06 грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1;

відповідача - ОСОБА_2;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом" ДНЛ Груп" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" 1 368 991, 43 грн. основного боргу, 634,85 грн. інфляційних втрат, 16 826, 86 грн. 3% річних та 193 104, 92 грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов договору поставки №ДНЛ-2299 від 31.08.2016р. щодо оплати отриманого товару.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 10.12.2018 р. у справі №906/796/18 позов задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача 1 368 991, 43 грн. основного боргу, 634, 85 грн. інфляційних втрат, 16 826, 86 грн. 3% річних, 193 104, 92 грн. пені та 23 693, 37 грн. судового збору.

Суд першої інстанції, встановивши неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №ДНЛ-2299 від 31.08.2016р. в частині оплати отриманого товару, прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Мотивуючи апеляційну, скаргу скаржник зазначає, що прострочення відповідача за договором поставки починається після спливу 30 днів після затвердження (оформлення) акту вхідного контролю, а не підписання видаткових накладних. При цьому, прострочення відповідача за договором поставки настає при наявності двох обов`язкових умов: отримання товару та прийняття товару за показниками якості та кількості на складі покупця. Скаржник вказує, що товар ним отримано, однак в матеріалах справи відсутні складені сторонами договору акти вхідного контролю поставленої продукції. Таким чином, суд першої інстанції, не дослідивши акти вхідного контролю, керувався припущеннями, що поставлений товар не містить недоліків по якості, номенклатурі та комплектності. Окрім того, скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції робить припущення, що дата підписання видаткових накладених не є відмінною від дати акту вхідного контролю.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2019р. скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду, зупинено дію рішення суду першої інстанції, відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд апеляційної скарги на 27.02.2019 р. об 15:30 год.

У зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії ОСОБА_3 судове засідання у справі 27.02.2019 р. об 15:30 год. не відбулося.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2019р. (враховуючи ухвалу суду від 11.03.2019 р. про виправлення описки) розгляд апеляційної скарги призначено на 27.03.2019 р. об 15:00 год.

В судовому засіданні 27.03.2019 р. представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задоволити, а рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача в судовому засіданні 27.03.2019 р. заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом, між ТОВ "Торговий Дом "ДНЛ Груп" (позивач/постачальник) та ДП "Житомирський бронетанковий завод" (відповідач/покупець) укладено договір поставки №ДНЛ-2299 від 31.08.2016 р. (а.с. 40-42).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов'язується передати у власність, а покупець - прийняти й оплатити продукцію вказану у специфікаціях, на умовах та в строки, передбачені договором.

Пунктом 2.1. договору визначено, що кількість, ціна та номенклатура продукції вказується у специфікаціях, що є невід'ємною частиною договору.

Моментом поставки продукції та передачі її покупцю є підписання сторонами видаткової накладної (п. 3.1. договору).

Згідно п. 2.4. договору якість продукції, що є предметом договору перевіряється відділом технічного контролю покупця зі складанням відповідного акту вхідного контролю на кожну окрему партію продукції при наявності сертифікату якості.

Пунктом 2.5 договору передбачено, що у разі виявлення недоліків під час приймання продукції за якістю, номенклатурою, комплектністю, умовами договору, постачальник зобов'язується здійснити заміну продукції на таку, що відповідає вимогам договору, упродовж 30 календарних днів, з моменту отримання від покупця відповідної вимоги; продукція відносно якої проводиться заміна, вважається не поставленою; витрати з заміни продукції здійснюються власними силами та за власний рахунок постачальника, в тому числі витрати пов'язані з транспортуванням продукції.

Пунктами 3.2, 3.4. договору встановлено, що постачання продукції здійснюється партіями. Асортимент та кількість кожної партії визначає покупець та надає відповідне замовлення постачальнику. Асортимент та кількість кожної партії повинні відповідати продукції, визначеної специфікацією. Право власності на продукцію переходить до покупця з моменту підписання представниками сторін видаткової накладної.

Відповідно до п. 5.1 договору оплата покупцем продукції здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у даному договорі.

Пунктом 5.2. договору встановлено, що умови оплати зазначаються у специфікаціях.

Згідно п. 5.3. договору датою оплати продукції вважається дата списання коштів з поточного рахунку покупця.

Відповідно до п. 7.1. договору за невиконання або неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

У випадку порушення строку оплати продукції, покупець сплачує постачальникові пеню розміром подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період нарахування пені, від суми заборгованості, за кожен день не виконання зобов`язань (п. 7.2. договору).

Договір підписаний сторонами та скріплений печатками повноважних представників.

Специфікаціями № 10, 11 від 13.03.2018 р., які є додатком №1 до договору поставки №ДНЛ-2299 від 31.08.2016 р., сторони визначили кількість, ціну та номенклатуру продукції (а.с. 43-46).

Відповідно до п. 4 специфікацій оплата за продукцію, яка є предметом договору, проводиться покупцем в строк 30 днів після отримання товару та прийняття його за показниками якості та кількості на складі покупця.

На виконання умов даного договору, позивачем передано, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 1 368 991, 43 грн., що підтверджується видатковими накладними №949 від 13.03.2018р., №950 від 13.03.2018р., №969 від 14.03.2018р., №970 від 14.03.2018р., №971 від 14.03.2018р., товарно-транспортними накладними від 13.03.2018 р. №Р949, №Р950, від 14.03.2018 р. №Р969, №Р970, №Р971 та довіреністю на отримання матеріальних цінностей від 13.03.2018 р. №221 (а.с. 47-51, 57-62) та не заперечуєтьсяпредставником відповідача в судовому засіданні.

Позивачем виставлялися відповідачу рахунки на оплату товару від 09.01.2018 р. № 116, від 16.02.2018 р. № 914, № 520, № 331, № 918 (а.с. 52-56).

Відповідач за поставлений товар розрахунків з позивачем не проводив, внаслідок чого у нього утворилася перед позивачем заборгованість в загальному розмірі 1 368 991, 43 грн.

02.07.2018р. позивач на адресу відповідача направив претензію з проханням оплатити заборгованість в розмірі 1 368 991, 43 грн., яку відповідач залишив без належного реагування.

Предметом даного позову є вимога позивач про стягнення з відповідача 1 368 991,43 грн. основного боргу, 634, 85 грн. інфляційних втрат, 16 826 ,86 грн. 3% річних та 193 104, 92 грн. пені у зв'язку із неналежним виконання відповідачем зобов'язань за договором поставки №ДНЛ-2299 від 31.08.2016р. в частині оплати отриманого товару.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями статей 627, 628 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки №ДНЛ-2299 від 31.08.2016р.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач, на виконання умов договору поставки та специфікацій до договору, поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 1 368 991, 43 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, товарно-транспортними накладними та довіреністю та не заперечується представником відповідача .

Так, п. п. 5.1., 5.2. договору передбачено, що оплата покупцем продукції здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у даному договорі умови оплати зазначаються у специфікаціях.

Відповідно до п. 4 специфікацій оплата за продукцію, яка є предметом договору, проводиться покупцем в строк 30 днів після отримання товару та прийняття його за показниками якості та кількості на складі покупця.

Разом з тим, відповідач за поставлений товар розрахунків з позивачем не здійснив, внаслідок чого у нього утворилася перед позивачем заборгованість в загальному розмірі 1 368 991, 43 грн.

Отже, оскільки відповідач зобов'язання щодо оплати поставленого позивачем товару не виконав, на час розгляду справи відповідачем не надано доказів сплати вартості отриманого товару, тому колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення 1 368 991, 43 грн. основного боргу підтверджені належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 634, 85 грн. інфляційних втрат, 16 826, 86 грн. 3% річних та 193 104, 92 грн. пені, апеляційний суд зазначає наступне.

За приписами ч.1 ст. 230 ГК України, п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Пунктом 4 ст. 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що п. 7.1. договору сторони передбачили, що за невиконання або неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

У випадку порушення строку оплати продукції, покупець сплачує постачальникові пеню розміром подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період нарахування пені, від суми заборгованості, за кожен день не виконання зобов`язань (п. 7.2. договору).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги викладене та перевіривши наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми пені, інфляційних втрат та 3% річних, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що дані нарахування є правомірними, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 193 104, 92 грн. пені, 634, 85 грн. інфляційних втрат та 16 826, 86 грн. 3% річних.

При цьому, доводи скаржника про те, що прострочення відповідача за договором поставки починається після спливу 30 днів після затвердження (оформлення) акту вхідного контролю, а не підписання видаткових накладених, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки п.п. 3.1., 3.4. договору чітко внормовано, що моментом поставки продукції та передачі її покупцю є підписання сторонами видаткової накладної і право власності на продукцію переходить до покупця з моменту підписання представниками сторін видаткової накладної.

Окрім того, суд апеляційної інстанції вказує, що п.п. 2.4., 2.5. договору передбачено порядок приймання продукції та усунення недоліків, виявлених у поставленому товарі.

Аналізуючи умови даних пунктів, суд апеляційної інстанції зазначає, що на етапі прийняття продукції у разі виявлення покупцем зауважень до продукції відділ технічного контролю покупця складає акт вхідного контролю, та продавець повинен виправити недоліки поставленої продукції протягом 30 календарних днів, з моменту отримання від покупця відповідної вимоги.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, норми процесуального закону регламентують принцип диспозитивності судового процесу, згідно з яким особа самостійно здійснює свої процесуальні права та обов'язки без втручання суду.

Разом з тим, відповідачем в порушення ст. ст. 73-74 ГПК України,п.2 ч2 ,п.2 ч4 ст. 42 ГПК України ,яка містить обо"язок учасників справи сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи,подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, не надано суду актів вхідного контролю, які складені відділом технічного контролю відповідача, якими б підтверджувалися обставини щодо недоліків поставленого позивачем товару. Окрім того, відповідач прийнявши товар від позивача, не звертався до останнього з вимогою усунути недоліки, виявлені при поставлені товару.

Отже, враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні складені відділом технічного контролю відповідача акти вхідного контролю щодо виявлених, на етапі прийняття товару, недоліків товару, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що товар поставлений позивачем відповідачу був належної якості, номенклатури та комплектності.

Колегія суддів апеляційного суду вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими, а наведені в ній доводи не спростовують висновку суду першої інстанції.

При цьому, судом звертається увага на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини (справа Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 р.) зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції постановив рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з урахуванням усього вищевказаного у апеляційного суду немає правових підстав для його скасування.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області від 10.12.2018 р. у справі №906/796/18 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" на рішення Господарського суду Житомирської області від 10.12.2018 р. у справі №906/796/18 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складено 28 березня 2019р.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Петухов М.Г.