12 березня 2019 року
Судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Катеринчук Л.Й.
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія»
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія»
1. Відповідно до частини 1 статті 38 Закону про банкрутство, з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом, … у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань, (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.
Вважаю помилковим застосування частини 1 статті 38 Закону про банкрутство як такої, що виключає виникнення будь-яких податкових зобов'язань з моменту введення ліквідаційної процедури боржника.
Так, введення ліквідаційної процедури не припиняє для боржника існування тих господарських, трудових зобов'язань, які пов'язані із завершенням технологічного циклу виготовлення продукції, звільненням працівників боржника, зберіганням майна боржника. А, отже, та частина податкових зобов'язань, які виникають в ході завершення господарської діяльності боржника внаслідок завершення технологічного циклу виготовлення продукції, здійсненням охорони майна боржника (сплата акцизу, митних платежів, податку на доходи, податку на додану вартість внаслідок придбання окремих складових для завершення циклу виготовлення продукції) очевидно виникає у боржника в ліквідаційній процедурі в силу загальної дії норм податкового законодавства.
Відтак, положення частини 1 статті 38 Закону про банкрутство про те, що у боржника з моменту введення ліквідаційної процедури не виникає жодних "додаткових зобов'язань" мають тлумачитися як норма, що виключає можливість виникнення у боржника пені, штрафу та фінансових санкцій за невиконання основних зобов'язань, що виникають в силу спеціальних норм податкового законодавства (акцизу, податку на прибуток, податку на землю, податку на нерухомість, відмінну від земельної ділянки), трудового чи цивільного законодавства.
Вважаю, що тлумачення даної норми, застосоване колегією суддів Касаційного господарського суду при прийнятті даної постанови, яке виключає можливість виникнення будь-яких податкових зобов'язань у ліквідаційній процедурі боржника, створює дискримінацію податкових зобов'язань у порівнянні з іншими цивільними, трудовими зобов'язаннями, які виникають та визнаються у ліквідаційній процедурі боржника.
2. Вважаю неправильним окреме тлумачення касаційним судом пункту 1.3 статті 1 Податкового кодексу України, без системного тлумачення норм податкового законодавства, а зокрема, пункту 1.1 статті 1 та пункту 7.3 статті 7 Податкового кодексу України.
Зокрема, Податковим кодексом України передбачено:
Стаття 1 - сфера дії Податкового кодексу України (чинна станом на лютий 2016року -час декларування спірних податкових зобов'язань)
1.1. Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
1.3. Цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з банків, на які поширюються норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та погашення зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зборів на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій. (редакція чинна на лютий 2016 року).
Стаття 4 Основні засади податкового законодавства України
4.4. Установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України (редакція чинна на лютий 2016 року).
Стаття 7 - Загальні засади встановлення податків і зборів
7.3. Будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.
7.4. Елементи податку, визначені в пункті 7.1 цієї статті, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування визначаються виключно цим Кодексом. (редакція чинна на лютий 2016 року).
Системний аналіз зазначених норм права дозволяє зробити висновок про те, що вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначаються Податковим кодексом України (далі - ПК України), як спеціальним законом (пункт 1.1 статті 1 ПК України).
Законодавець не ототожнює поняття "виникнення" податкових зобов'язань та стягнення податкового боргу (погашення податкового боргу). Процедура стягнення (погашення) податкового боргу може регулюватися як Податковим кодексом України, так іншими нормативними актами (Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"), якщо про це є відповідне виключення в ПК України. Зокрема, про це зазначено у пункті 1.3 статті 1 цього Кодексу.
Саме такий висновок підтверджують приписи пункту 4.4 статті 4 "Основні засади податкового законодавства України" та пунктів 7.3-7.4 статті 7 "Загальні засади встановлення податків і зборів", які виключають можливість врегулювання будь-яких питань щодо оподаткування поза межами цього Кодексу, а зокрема, не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.
Отже, законодавець чітко обмежив можливості правового регулювання на предмет виникнення (чи не виникнення) податкових зобов'язань зі сплати основного боргу виключно Податковим кодексом України, або законами, які вносять до нього зміни.
З огляду на таке, положення частини 1 статті 38 Закону про банкрутство не можуть обмежувати сфери дії Податкового кодексу України на предмет виникнення податкових зобов'язань у ліквідаційній процедурі, а можуть змінювати тільки процедуру їх стягнення (шляхом формування відповідної черговості та пропорційності задоволення вимог кредиторів по податковому боргу в межах однієї черги), оскільки виняток щодо процедури стягнення податкових зобов'язань відповідно до Закону про банкрутство прямо передбачено частиною 1.3 статті 1 Податкового кодексу України.
З огляду на таке, приймаючи до уваги обставини фактичного декларування боржником своїх податкових зобов'язань на 2016 календарний рік з податків на землю та нерухомість, відмінну від земельної ділянки, звернення податкового органу поза межами місячного строку, встановленого для подання заяв кредиторами у процедурі, передбаченій статтею 95 Закону про банкрутство, вважаю правильним скасувати рішення попередніх судових інстанцій та визнати спірну суму податкового боргу у шосту чергу задоволення вимог кредиторів.
2. З огляду на викладене, не погоджуюсь з висновками касаційного суду у даній постанові згідно з пунктами 27- 57 постанови про наявність підстав для захисту "легітимного інтересу боржника", з посиланням на принцип верховенства права, який полягає у несплаті боржником податку за землю та податку на нерухомість, відмінну від земельної ділянки, за майно, яким боржник володів у ліквідаційній процедурі, виходячи з системного аналізу зазначених вище норм Податкового кодексу України та обов'язку юридичної особи сплачувати податки згідно із статтею 67 Конституції України, яка є нормою прямої дії та підтверджує «нелегітимність інтересів» боржника в ухилянні від виконання податкових зобов'язань, їх невідповідність суспільному інтересу та дискримінаційність щодо інших цивільних зобов'язань боржника, які визнаються боржником та виконуються в ліквідаційній процедурі.
Суддя Л.Й. Катеринчук