ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року Справа № 916/2253/18
м.Одеса, проспект Шевченка,29

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді М.А. Мишкіної,

суддів Л.О. Будішевської, С.В. Таран

секретар судового засідання Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:

від ПАТ «НАК «Нафтогаз України» - ОСОБА_1 за довіреністю; на підставі договору;

від КП «Чорноморськтеплоенерго» Чорноморської міської ради Одеської області не зявився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення господарського суду Одеської області від 15 січня 2019 року

у справі №916/2253/18

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Комунального підприємства «Чорноморськтеплоенерго» Чорноморської міської ради Одеської області

про стягнення 1993828,38грн.

суддя суду першої інстанції: ОСОБА_2

час і місце ухвалення рішення: 15.01.2019р. о 10:16год, м.Одеса, господарський суд Одеської області, зала №16,

повне рішення складене 25.01.2019р.

Учасники процесу належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні 02.04.2019р. згідно ст.ст.233, 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

встановив:

12.10.2018р. Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі позивач, ПАТ «НАК «Нафтогаз України») звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Комунального підприємства «Чорноморськтеплоенерго» Чорноморської міської ради Одеської області (надалі відповідач, КП «Чорноморськтеплоенерго»), в якому просило стягнути з відповідача на свою користь борг у розмірі 1993828,38грн., який складається з 1220180,08грн. пені, 63386,63грн. 3 % річних, 710261,67грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27.11.2014р. між ним (продавець) та відповідачем (покупець) було укладено договір №4007/15-БО-23 купівлі - продажу природного газу (надалі Договір від 27.11.2014р.); на виконання умов Договору від 27.11.2014р. позивач передав відповідачу у власність природний газ на загальну суму 14861889,75грн. Відповідач оплату за переданий газ здійснював несвоєчасно та не виконав зобовязання у визначений Договором строк, чим порушив умови п.6.1 Договору. З урахуванням суми та строку прострочення основного боргу відповідачем, позивачем були нараховані відповідачу кошти у вищезазначених сумах, які підлягають стягненню у судовому порядку (розрахунок неустойки, трьох процентів річних та інфляційних втрат наданий позивачем в додатки до позовної заяви).

З посиланням на норми ст.ст. 173-175, 193, 216, 230, 231 ГК України, ст.ст. 509 525, 526, 530, 549, 611, 612, 625 ЦК України позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

05.11.2019р. відповідач подав місцевому господарському суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки предметом даного спору є стягнення неустойки, інфляційних нарахувань та 3% річних, нарахованих на основну заборгованість за спожитий протягом січня - грудня 2015 року природний газ, яка була у повному обсязі погашена КП «Чорноморськтеплоенерго» 05.01.2016р. До даних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.3 ст.7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (який набрав чинності 30.11.2016р.) (надалі- Закон), які імперативно встановлюють, що неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом. 26.11.2018р. позивач подав суд першої інстанції відповідь на відзив, в якій зазначив, що норми ч.3 ст.7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» у даному випадку застосуванню не підлягають, оскільки матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь в процедурі врегулювання заборгованості.

04.12.2018р. відповідач подав суду заперечення на відповідь на відзив, в яких з посиланням на правову позицію, яка міститься у постанові Верховного суду від 07.02.2018р. у справі №927/1152/16 зазначив, що частина 3 ст.7 Закону є нормою прямої дії та не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право на списання неустойки поставлено у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за газ до набрання чинності Законом.

Рішенням господарського суду Одеської області від 15.01.2019р. (суддя Н.В.Рога) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення обґрунтоване посиланням на норми ст.ст.655, 525, 526, 530 ЦК України, ч.1 ст.175, ч.1 ст.193 ГК України, ст.ст.2, 3, 7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» та вмотивоване наступним. Позивачем на виконання умов Договору від 28.11.2014р. було передано, а відповідачем прийнято у власність природний газ на загальну суму 14861889,75грн., а відповідачем було сплачено за отриманий за Договором купівлі-продажу природний газ 05.01.2016р. 30.11.2016р. набрав чинності ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом. Частина 3 статті 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності цим Законом. Зокрема, виконання цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (про що повідомило і Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України у межах своєї компетенції). Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.02.2018р. у справі № 927/1152/16. Отже підстави для задоволення позовних вимог ПАТ «НАК «Нафтогаз України» відсутні.

11.02.2019р. до Південно-західного апеляційного господарського суду через господарський суд Одеської області надійшла апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надіслана скаржником поштою 04.02.2019р.), в якій скаржник просить скасувати оскаржене рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з огляду наступного:

- судом в оскаржуваному рішенні не надано оцінки тому факту, що за отриманий газ відповідач розрахувався з порушенням строків, визначених п.6.1 Договору від 27.11.2014р.;

- виходячи з аналізу ст.3 Закону, учасниками процедури врегулювання заборгованості (яка включає в себе і списання заборгованості) є теплопостачальні та теплогенеруючі організації, включені до реєстру, матеріали справи не містять належних доказів включення відповідача до реєстру, отже застосування ч.3 ст.7 Закону є неправомірним;

- позиція стосовно обовязковості включення до реєстру підприємств, що є учасниками процедури врегулювання заборгованості, викладена в ряді постанов Вищого господарського суду України, зокрема у справах №№910/15010/16, 910/16766/13, 914/2851/16, 922/1110/15, 908/3125/16 та інших.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «НАК «Нафтогаз України»; ухвалою суду від 06.03.2019р. призначено справу до розгляду.

01.03.2019р. відповідач подав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити оскаржене рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зміст відзиву на апеляційну скаргу є аналогічним змісту заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву (а.с.78-79).

В засіданні суду апеляційної інстанції представник скаржника підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Комунальне підприємство «Чорноморськтеплоенерго» Чорноморської міської ради Одеської області свого представника в засідання апеляційної інстанції не направило, незважаючи на отримання копії ухвали суду від 06.03.2019р. про призначення справи до розгляду на 02.04.2019р. 13 березня 2019р. (відповідне повідомлення про вручення поштового відправлення наявне в матеріалах справи).

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника скаржника, дослідивши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Судом першої інстанції встановлені, не оспорені учасниками справи, а також підтверджені при апеляційному розгляді справи такі обставини.

Згідно п.2.1 Статуту КП «Чорноморськтеплоенерго» Чорноморської міської ради Одеської області підприємство утворене з метою здійснення господарської діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, комунальними послугами з централізованого опалення та постачання гарячої води у сфері теплопостачання, та отримання доходу.

27.11.2014р. між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (Продавець) та КП «Іллічівськтеплоенерго» (яке рішенням Чорноморської міської ради Одеської області від 10.06.2016р. перейменовано у КП «Чорноморськтеплоенерго» Чорноморської міської ради Одеської області) (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу природного газу № 4007/15-БО-23, відповідно до умов п.1.1 якого Продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити природний газ на умовах договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями (п.1.2 Договору від 27.11.2014р.).

У пункті 2.1 Договору від 27.11.2014р. сторони визначили, що Продавець передає покупцеві з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. газ обсягом 2610тис.куб. метрів.

Відповідно до п.5.1 Договору від 27.11.2014р. ціна за 1000 куб.м природного газу без урахування податку на додану вартість, тарифів на транспортування і розподіл природного газу, торгової націнки постачальника газу зі спеціальними обовязками (включно) становить 5100грн. за 1000 куб.м природного газу, крім того, податок на додану вартість у розмірі 20 відсотків та збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ -2%. Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами 366,70грн., крім того, ПДВ-20% - 73,34грн., всього з ПДВ 440,04грн. До сплати за 1000куб.м. газу 5568,70грн., крім того ПДВ 20% - 1113,74грн., всього з ПДВ 6682,44грн.

Згідно із п.6.1 Договору від 27.11.2014р. оплата за природний газ здійснюється Покупцем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, на ступного за місяцем поставки газу.

У разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору Сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від Покупця, погашає вимоги Продавця у такій черговості, незалежно від призначення платежу, визначеного Покупцем (пункт 6.4 Договору від 27.11.2014р.).

Відповідно до п.7.2 Договору від 27.11.2014р. у разі невиконання Покупцем п. 6.1 цього договору він зобовязується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно із п.11.1 Договору від 27.11.2014р. він набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін, і діє в частині реалізації газу до 31 березня 2015 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Додатковими угодами №1 від 29.01.2015р., №2 від 16.02.2015р., №3 від 18.03.2015р., №4 від 10.04.2015р., №5 від 29.05.2015р., №6 від 30.06.2015р., №7 від 20.07.2015р., №9 від 27.11.2014р. сторонами вносилися зміни до вищенаведеного договору щодо вартості природного газу (а.с.21-27,29).

28.07.2015р. між сторонами укладено Додаткову угоду №8 до Договору від 27.11.2014р., відповідно до якої сторони, зокрема, доповнили пункт 6.3 Договору, виклавши його в наступній редакції:

« 6.3 За наявності заборгованості у Покупця за цим договором Продавець зараховує кошти, що надійшли від Покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору в порядку календарної черговості виникнення заборгованості. Кошти, які надійшли від Покупця будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором» (а.с.28).

У період з січня 2015 року по грудень 2015 року ПАТ «НАК «Нафтогаз України» передало відповідачу природний газ обсягом 2610тис.куб.м. на загальну суму 14861889,75грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів прийому-передачі природного газу (а.с.30-36).

КП «Чорноморськтеплоенерго» Чорноморської міської ради Одеської області остаточно розрахувалось за отриманий у 2015 році за Договором від 27.11.2014р. газ 05.01.2016р. (а.с.38-39).

Звертаючись до суду з позовом ПАТ НАК Нафтогаз України зазначило, що у звязку із несвоєчасним розрахунком відповідачем за отриманий природний газ позивачем були нараховані останньому за період 17.02.2015р. по 30.12.2015р. пеня, 3% річних та інфляційні втрати у зазначених у позовній заяві сумах, які підлягають стягненню з відповідача у судовому порядку.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ НАК Нафтогаз України.

Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком суду першої інстанції за наслідками розгляду справи з огляду наступного.

Згідно із п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями статей 610, 612 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Матеріалами справи підтверджується неналежне виконання відповідачем зобовязань за Договором від 27.11.2014р. в частині дотримання строків сплати вартості отриманого газу, що КП «Чорноморськтеплоенерго» не спростовується, та наявність прострочення виконання грошового зобовязання з боку відповідача, що є підставою для нарахування згідно із нормами цивільного законодавства неустойки, інфляційних та річних.

Разом з цим, 30.11.2016р. набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» №1730-VIII від 03.11.2016р., який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

У статті 1 вищезазначеного Закону зазначено, що в ньому вживаються терміни в такому значенні: заборгованість що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону: кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (стаття друга Закону).

Частиною 1 статті 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.5 Закону реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31 грудня 2016 року. На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України №93 від 21.02.2017р. затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі Порядок), яким визначено механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Відповідно до п.14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом України №1730-VIII; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас частиною 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Частина 3 статті 7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» є нормою прямої дії, при цьому її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності цим Законом.

Застосування цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої ст.ст.1,2,3 Закону за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим законом.

Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.02.2018р. у справі № 927/1152/16, та від 13.02.2019р. у справі №924/292/18.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у даній справі.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє з огляду наступного.

Необхідність включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості для можливості застосування приписів ч.3 ст.7 Закону до спірних правовідносин, як то стверджує скаржник, не випливає із норм ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» та суперечить правовій позиції Верховного Суду у справах із подібних правовідносин.

Посилання скаржника на правову позицію Вищого господарського суду України (номери справ наведені в апеляційній скарзі) колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно як до п.6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» так і до ч.4 ст.236 ГПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судом при застосуванні таких норм права; правові позиції Вищого господарського суду України як такі, що є обовязковими для врахування господарськими судами, не згадуються у положеннях чинного ГПК України.

Здійснення відповідачем оплати отриманого газу з порушенням строків, визначених п.6.1 Договору від 27.11.2014р. (чого не оспорює відповідач) не свідчить про обгрунтвоаність позовних вимог ПАТ «НАК «Нафтогаз України», оскільки остаточно заборгованість була погашена відповідачем 05.01.2016р., тобто до набрання чинності ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (30.11.2016р.), що є підставою для відмови у позові.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що оскаржуване рішення від 15.01.2019р. ухвалено судом першої інстанції відповідно до норм матеріального та процесуального права та підстави для його скасування чи зміни відсутні.

За таких обставин рішення господарського суду Одеської області від 15.01.2019р. залишається без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ч.4 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В даному випадку витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги), покладаються на скаржника, оскільки вимоги апеляційної скарги відхилені у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України,

колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 15.01.2019р. у справі №916/2253/18 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на ПАТ НАК Нафтогаз України.

Постанова в порядку ст.282 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття згідно ст.284 ГПК України.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення згідно положень ст.ст.286,287 ГПК України.

Повна постанова складена 03 квітня 2019 року.

Головуючий суддя М.А. Мишкіна

Суддя Л.О.Будішевська

Суддя С.В. Таран