РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2019Справа № 910/12680/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Блажівської О.Є. при секретарі судового засідання Хмельовському В.О. розглянувши за правилами загального позовного матеріали справи №914/1029/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укршляхтехнології" (03035, м.Київ, вул.Василя Липківського, 40, кв.60, )

до Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" (03113, м.Київ, вул.Миколи Василенка, 1, )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Державний концерн "Укроборонпром".

про стягнення 1 340 944,13 грн,-

представники учасників сторін:

від позивача: Бурносов Є.В. (адвокат), службове посвідчення №033438 від 18.05.15;

від відповідача: Шуліма Д.В.(адвокат), Пронін Є.І.(адвокат) Ордер КВ 776566 від 27.03.19;

від третьої особи, Прудь О.В., довіреність № Д-3770/2018 від 11.12.18;

вільний слухач: Пилипчук С.А(керуючий санацією).,паспортНОМЕР_2;

вільний слухач: ОСОБА_6., НОМЕР_1;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

21.09.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Укршляхтехнології" про стягнення з Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" інфляційних нарахувань на суму основного боргу та трьох процентів річних від простроченої суми, нарахованих позивачем за період з 28.03.2011 по 30.09.2014 на внесену до реєстру вимог кредиторів конкурсну заборгованість відповідача-боржника щодо якого Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.03.2011 у справі №43/1222 було порушене провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод", у зв`язку з простроченням виконання відповідачем його грошового зобов`язання щодо сплати на користь позивача суми основного боргу, визнаного Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2007 у справі №16/303 та Ухвалою попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 26.08.2011 у справі №43/122.

Вказану позовну заяву передано на розгляд судді Баранову Д.О. на підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21.09.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2018 задоволено самовідвід судді Баранова Д.О. від розгляду позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Укршляхтехнології" про стягнення заборгованості з Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" в розмірі 1 340 944, 13 грн.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2018 справу передано до розгляду судді Блажівській О.Є.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2018 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

16.10.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли докази усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2018 було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадженя.

14.11.2018 представником відповідача була подана заява про застосування строків позовної давності, клопотання про залучення третіх осіб.

Представником позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва 19.11.2018 було подано клопотання про приєднання документів до матеріалів справи, письмові пояснення та заява про поновлення процесуального строку.

У судове засідання 21.11.2018 представники сторін з'явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2018 відкладено підготовче засідання до 20.12.2018, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Державний концерн "Укроборонпром".

10.12.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Укршляхтехнології" надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

10.12.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" надійшли заперечення.

13.12.2018 через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Державного концерну "Укроборонпром" надійшли письмові пояснення.

Підготовче засідання, призначене на 20.12.2018 не відбулося у зв'язку із перебуванням судді Блажівської О.Є. на лікарняному.

Враховуючи те, що підготовче засідання 20.12.2018 не відбулося, суд призначив дату наступного підготовчого засідання на 30.01.2019.

30.01.2019 Військовою прокуратурою Київського гарнізону через відділ діловодства Господарського суду міста Києва була подана заява про вступ Військової прокуратури Київського гарнізону у справу, на стороні третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні третьої особи - Державного концерну "Укроборонпром".

У судове засідання 30.01.2019 з'явились представники позивача та відповідача.

Розглянувши у судовому засіданні 30.01.2019 заяву про вступ Військової прокуратури Київського гарнізону у справу, суд встановив наступне.

У своїй заяві про вступ у справу Військова прокуратура Київського гарнізону зазначає про те, що враховуючи наявність делегованих державою повноважень у сфері управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, інтереси держави полягають у розвитку оборонно-промислового комплексу України, одним із спеціальних суб'єктів якого є Державний концерн "Укроборонпром".

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Розглядаючи кожен випадок окремо, Суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не належить до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини 1 статті 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини 1 статті 1311 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII.

За змістом частини 3 статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд України висловив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак наведене Конституційний Суд України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Отже, Суд вважає, що "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Одночасно, згідно з частинами 2 та 3 статті 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання. Підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Проте, Військовою прокуратурою Київського гарнізону не обґрунтовано неможливості Державним концерном "Укроборонпром" самостійно представляти свої інтереси у судовому процесі, враховуючи той факт, що вказана особа не є стороною у спорі, права якої підлягають захисту, оскільки за процесуальним статусом є третьою особою без самостійних вимог, залученою судом до участі у справі.

Крім того, критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Враховуючи зазначене, з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, забезпечення рівності прав та обов'язків всіх учасників процесу, суд дійшов висновку про необхідність продовження за власною ініціативою строку підготовчого провадження у справі на 30 днів та призначення підготовчого засідання.

Відповідно до ч.2 ст.177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Згідно з п.3 ч.2 ст.185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 27.02.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2019 учасників справи було повідомлено про те, що судове засідання, призначене на 27.02.2019 не відбудеться, у зв'язку з перебуванням судді Блажівської О.Є у відпустці. Наступне засідання у справі призначено на 14.03.19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 було повідомлено учасників справи про те, що судове засідання, призначене на 14.03.2019 не відбудеться, у зв'язку із участю судді О.Є. Блажівської у З'їзді представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ. Наступне засідання у справі призначено на 27.03.19.

У судове засідання 27.03.2019 з'явилися представники учасників справи. Представник позивача надав пояснення по суті спору та підтримав позовні вимоги. Представник відповідача надав пояснення по суті спору, заперечив проти задоволення позову повністю. Представник третьої особи надав пояснення по суті спору, заперечив проти задоволення позову повністю.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

Суд також враховує положення частини 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 04.11.1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01 вересня 2005 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір № 99 про виконання підрядних робіт з розбирання, мийки, дефектовки автомобільної техніки, відповідно до умов якого Позивач зобов'язався виконати роботи з розбирання, мийки, дефектовки автомобільної техніки, а Відповідач зобов'язався сплатити за виконані роботи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2007 було у справі № 16/303 позов задоволено повністю, стягнуто з Державного підприємства Міністерства оборони України «Київський автомобільний ремонтний завод» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укршляхтехнології» 5068507 грн 64 коп. основного боргу, 25 500 грн 00 коп. - державного мита та 118 грн інформаційних витрат.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.12.2007 апеляційну скаргу відповідача було залишено без розгляду.

З огляду на вищенаведене, рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2007 у справі № 16/303, яким з відповідача було стягнуто заборгованість в розмірі 5 068 507,64 грн набрало законної сили та є чинним.

Відповідно до тверджень позивача, що також не заперечується відповідачем, останнім було частково погашено заборгованість перед позивачем на суму 355 000,00 грн.

В подальшому, як встановлено судом, ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.03.2011 було порушено провадження у справі та прийняти до розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ "ІТЕМ" до Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" про порушення справи про банкрутство.

В ході розгляду справи про банкрутство боржника заявником надано оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство боржника, яке надруковано в газеті „Урядовий кур'єр" від 06.05.11 № 81. У встановлений Законом строк до суду з грошовими вимогами до боржника звернулось, зокрема, Товариство з обмеженою відповідальністю «Укршляхтехнології» на суму 5 094 125, 64 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.11 судом було визнано кредитором Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" товариство з обмеженою відповідальністю «Укршляхтехнології» на суму 4 739 125, 64 грн, що є сумою основного боргу.

Постановою Господарського суду міста Києва від 13.02.2014 припинено процедуру розпорядження майном Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод"; припинено повноваження розпорядника майна Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" арбітражного керуючого Поліщука Андрія Павловича; припинено процедуру санації Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод"; припинено повноваження керуючого санацією Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" Кривов'язенка Олега Ігоровича; визнано Державне підприємство "Київський автомобільний ремонтний завод" банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру.

12.12.2014 позивачем було подано до Господарського суду міста Києва заяву з грошовими вимогами до відповідача на суму 5 021 694,77 грн, до яких було включено інфляційні втрати та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 було визнано кредитором Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" Товариство з обмеженою відповідальністю "Укршляхтехнології" на суму 5 225 191, 97 грн., з яких: 4 739 125, 64 грн - вимоги четвертої черги, а 486 066, 33 грн - вимоги шостої черги.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній на дату прийняття Господарським судом міста Києва ухвали від 01.03.2016) кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею. При цьому у четверту чергу задовольняються вимоги кредиторів, не забезпечені заставою, у тому числі і вимоги кредиторів, що виникли із зобов'язань у процедурі розпорядження майном боржника чи в процедурі санації боржника.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач не заперечує, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 було визнано кредитором Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" Товариство з обмеженою відповідальністю "Укршляхтехнології" на суму 5 225 191, 97 грн., з яких: 4 739 125, 64 грн - є сумою інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 28.03.2011 - 13.02.2014.

Так, у своєму позові, позивач просить суд про стягнення з Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" інфляційних нарахувань на суму основного боргу та трьох процентів річних від простроченої суми, нарахованих позивачем за період з 28.03.2011 по 30.09.2014 на внесену до реєстру вимог кредиторів конкурсну заборгованість відповідача-боржника щодо якого Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.03.2011 у справі №43/1222 було порушене провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод", у зв`язку з простроченням виконання відповідачем його грошового зобов`язання щодо сплати на користь позивача суми основного боргу, визнаного Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2007 у справі №16/303 та Ухвалою попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 26.08.2011 у справі №43/122.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, зазначаючи про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення із таким позовом до суду.

Позивач зазначає суду про поважність пропуску строку позовної давності через переривання такого процесуального строку численними оскарженнями рішень суду у межах справи про банкрутство відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Як вже було встановлено судом вище Постановою Господарського суду міста Києва від 13.02.2014 припинено процедуру розпорядження майном Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод"; припинено повноваження розпорядника майна Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" арбітражного керуючого Поліщука Андрія Павловича; припинено процедуру санації Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод"; припинено повноваження керуючого санацією Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" Кривов'язенка Олега Ігоровича; визнано Державне підприємство "Київський автомобільний ремонтний завод" банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2017 відмовлено у задоволенні заяви про відмови від апеляційної скарги, апеляційну скаргу ДП «Київський автомобільний ремонтний завод» задоволено, постанову Господарського суду міста Києва від 13.02.2014, якою було припинено процедуру розпорядження майном Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод"; припинено повноваження розпорядника майна Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" арбітражного керуючого Поліщука Андрія Павловича; припинено процедуру санації Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод"; припинено повноваження керуючого санацією Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" Кривов'язенка Олега Ігоровича; визнано Державне підприємство "Київський автомобільний ремонтний завод" банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру, скасовано.

Постановою Верховного Суду від 28.03.2018 касаційну скаргу ліквідатора Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2017 у справі №43/122 залишено без змін.

За таких обставин, Державне підприємство "Київський автомобільний ремонтний завод" перебуває в процедурі санації.

Санація - система заходів, що здійснюються під час провадження у справі про банкрутство з метою запобігання визнання боржника банкрутом та його ліквідації, спрямована на оздоровлення фінансово-господарського становища боржника, а також задоволення в повному обсязі або частково вимог кредиторів шляхом кредитування, реструктуризації підприємства, боргів і капіталу та (або) зміну організаційно-правової та виробничої структури боржник (ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції від 04.11.2012).

Відповідно до ч. ч. 4 ,6 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів:

- забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства;

- не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом, або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону.

Конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

При цьому, частиною 1 статті 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» господарський суд за клопотанням комітету кредиторів у строк, що не перевищує строку дії процедури розпорядження майном, установленого відповідно до цього Закону, має право винести ухвалу про проведення санації боржника та призначення керуючого санацією. Санація вводиться на строк не більше дванадцяти місяців. За клопотанням комітету кредиторів чи керуючого санацією або інвесторів цей строк може бути продовжено ще до шести місяців або скорочено.

Керуючий санацією зобов'язаний:

- прийняти в господарське відання майно боржника та організувати проведення його інвентаризації;

- відкрити спеціальний рахунок для проведення санації та розрахунків з кредиторами;

- розробити та подати для схвалення зборами кредиторів план санації боржника;

- організувати ведення бухгалтерського і статистичного обліку та фінансової звітності;

- здійснювати заходи щодо стягнення дебіторської заборгованості перед боржником; від імені боржника заявляти позови про стягнення заборгованості з дебіторів боржника, а також з осіб, які несуть з боржником відповідно до закону або договору субсидіарну (додаткову) чи солідарну відповідальність;

- розглядати вимоги кредиторів щодо зобов'язань боржника, які виникли після порушення справи про банкрутство в процедурі розпорядження майном боржника та санації;

- заявляти в установленому порядку заперечення щодо заявлених до боржника вимог кредиторів, зазначених в абзаці сьомому цієї частини;

- звітувати перед комітетом кредиторів щодо послідовної реалізації плану санації;

- повідомляти у десятиденний строк з дня винесення господарським судом відповідної ухвали державний орган з питань банкрутства про своє призначення, затвердження мирової угоди, закінчення виконання плану санації, звільнення від обов'язків;

- забезпечувати визначення початкової вартості майна шляхом проведення незалежної оцінки в разі відчуження майна у процедурі санації;

- здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (ч. 6 ст. 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 було визнано кредитором Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" Товариство з обмеженою відповідальністю "Укршляхтехнології" на суму 5 225 191, 97 грн., з яких: 4 739 125, 64 грн - є сумою інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 28.03.2011 - 13.02.2014.

Закриття провадження у справі на підставі чинного процесуального законодавства України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Таким чином, відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами, а закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Проте, оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 було визнано кредитором Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" Товариство з обмеженою відповідальністю "Укршляхтехнології" на суму 5 225 191, 97 грн., з яких: 4 739 125, 64 грн - є сумою інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 28.03.2011 - 13.02.2014, то станом на дату звернення позивачем до суду із даною позовною заяву предмет спору в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних за період з 28.03.2011 - 13.02.2014 вже не існував, а відтак, суд відмовляє по суті у задоволенні вказаної вимоги, оскільки вона є фактично розглянутою судом в межах справи про банкрутство відповідача.

Щодо інфляційних втрат та 3% річних за період з 14.02.2014 - 30.09.2014, суд зазначає наступне.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п.145 рішення від 15.11.96 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, які передбачено конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень конвенції та надавати відповідний судовий захист.

Засіб захисту, що вимагається ст.13 Конвенції, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 5.04.2005 (заява №38722/02).

В остаточному підсумку ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання відповідного відшкодування.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що не передбачено положеннями статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, суд зобов'язаний з'ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Саме по собі формулювання позовної вимоги, без з'ясування судом зазначених обставин, не є підставою для припинення провадження у справі або для беззаперечної відмови у задоволенні позову.

При цьому, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його "ефективність" з точки зору ст. 13 Конвенції.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верхового Суду від 07.02.2018 №923/970/16.

Спеціальний Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не забороняє позивачу звернутись до суду із позовом про стягнення з відповідача, який перебуває в процедурі санації інфляційних втрат та 3% річних, в разі порушення його охоронюваних законом прав та інтересів з метою їх ефективного захисту, а тому, враховуючи зазначені обставини, до правовідносин, які виникли між сторонами спору, застосовуються загальні норми матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14 (далі - Постанова) грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з п. 1.2 Постанови правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Згідно з п. 1.3 Постанови з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до п. 1.10 Постанови за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю.

Як вбачається з пунктів 3.1, 3.2 Постанови, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з п. 4.1 Постанови сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, судом було встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2007 було у справі № 16/303 позов задоволено повністю, стягнуто з Державного підприємства Міністерства оборони України «Київський автомобільний ремонтний завод» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укршляхтехнології» 5068507 грн 64 коп. основного боргу, 25 500 грн 00 коп. - державного мита та 118 грн інформаційних витрат, яке набрало законної сили та є чинним.

Відповідно до тверджень позивача, що також не заперечується відповідачем, останнім було частково погашено заборгованість перед позивачем на суму 355 000,00 грн.

У відповідності до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип Верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 "Про незалежність судової влади" передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Таким чином, рішення господарського суду міста Києва від 14.04.2010 у справі №32/124 набрало законної сили, а відтак, встановлені ним обставини мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

До того ж, згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Із рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що одним з основних елементів Верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Совтрансавто-Холдинг" проти України", "Україна-Тюмень" проти України").

У справі "Желтяков проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (аналогічна позиція викладена у рішеннях "Христов проти України", "Брумареску проти Румунії", "Рябих проти Росії").

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням викладеного відсутні підстави для повторного доказування наведених обставин (щодо наявності у відповідача перед позивачем грошового зобов'язання), а також вказані обставини не можуть бути переоцінені судом у даній справі, оскільки фактично буде мати місце поставлення під сумнів судового рішення у справі №16/303, що є недопустимим як в силу національного, так і міжнародного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14 (далі - Постанова) грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з п. 1.2 Постанови правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Згідно з п. 1.3 Постанови з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до п. 1.10 Постанови за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю.

Як вбачається з пунктів 3.1, 3.2 Постанови, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з п. 4.1 Постанови сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, враховуючи наявний факт порушення відповідачем грошового зобов'язання та положення статті 625 Цивільного кодексу України, вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 14.02.2014 - 30.09.2014 є правомірними.

Проте, відповідачем було зазначено про пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1 та 5 статті 261 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, N 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного суду від 24.01.2018 у справі №908/799/17.

Пунктом 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного суду від 25.01.2018 у справі №910/7394/17.

Враховуючи те, що господарським судом розглянуто матеріали справи по суті та прийнято рішення про наявність правових підстав для звернення позивачем до суду із позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 14.02.2014 - 30.09.2014, інститут позовної давності має застосовуватись до даних правовідносин.

Так, судом встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 було визнано кредитором Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" Товариство з обмеженою відповідальністю "Укршляхтехнології" на суму 5 225 191, 97 грн., з яких: 4 739 125, 64 грн - є сумою інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 28.03.2011 - 13.02.2014, то саме з 14.02.2014 у позивача виникло право на визначення нового періоду нарахування вказаних вище показників. В свою чергу, позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Укршляхтехнології" до Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" про стягнення 1 340 944,13 грн (844 282,48 грн - інфляційні нарахування; 496 61,65 грн - 3% річних) була подана до Господарського суду міста Києва 21.09.2018, що свідчить про пропуск позивачем встановленого чинним законодавством строк позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Наведені позивачем причини пропуску позовної давності до уваги судом не приймаються, оскільки на думку суду позивач невірно трактує підстави для переривання такого строку оскарженнями судових рішень у межах справи про банкрутство, оскільки ухвала Господарського суду міста Києва від 01.03.2016, якою було визнано кредитором Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" Товариство з обмеженою відповідальністю "Укршляхтехнології" на суму 5 225 191, 97 грн., з яких: 4 739 125, 64 грн - є сумою інфляційних втрат та 3% річних, не була предметом оскарження, при цьому, саме зі змісту даного судового рішення можна зробити висновок про пропуск строку позовної давності через однакову природу вимог.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку що позивачем належними та допустимими доказами доведено обставини, покладені в основу позову лише в частині необхідності стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 14.02.2014 - 30.09.2014, проте, через сплив позовної давності, позовні вимоги задоволенню не підлягають, в іншій частині позивачем не доведено наявність порушеного права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір має бути покладено на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Укршляхтехнології".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 01.04.2019

Суддя О.Є. Блажівська