ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2019 р. Справа№ 910/6919/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Горбайчук Л.В.;

від відповідача 1: Донченко О.Г. довіреність № 893 від 01.12.2017 року;

від відповідача 2: Дацьків А.І.;

від відповідача 3: не прибув;

від третьої особи 1: не прибув;

від третьої особи 2: не прибув,

від позивача: Петраш С.А. довіреність № КВ№429259 від 13.03.2019 року;

від відповідача: Гелеверя Р.В. довіреність № 6 від 03.01.2019 року;

від третьої особи: не прибув,

розглянувши апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" та Національного банку України

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 року (повне рішення підписано 28.09.2018 року)

у справі № 910/6919/18 (суддя: Грєхова О.А.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Київська пересувна механізована колона-2"

до відповідача 1. Національного банку України

до відповідача 2. Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк"

до відповідача 3. Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Київ"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів:

1. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць Інна Олександрівна

2. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна

про визнання недійсними договорів та скасування державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно

Встановив

Приватне акціонерне товариство "Київська пересувна механізована колона-2" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Національного банку України (далі - відповідач 1), Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" (далі - відповідач 2) та Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Київ" (далі - відповідач 3), за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць Інна Олександрівна (далі - третя особа 1), Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна (далі - третя особа 2) про визнання недійсними договорів та скасування державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний банк "Київ" не мало повноважень передавати нерухоме майно в іпотеку третім особам, а Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк" не мало правових підстав для реєстрації себе іпотекодержателем нерухомого майна та подальшої передачі нерухомого майна в іпотеку Національному банку України, оскільки за приписами ст. 5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності, а іпотекодавцями за спірними договорами іпотеки - ПАТ "АКБ "Київ" та ПАТ "АБ "Укргазбанк" право власності на спірне нерухоме майно не набувалось, з огляду на визнання недійсним договору міни судом та недійсності договорів про передачу приймаючому банку нерухомого майна неплатоспроможного банку в силу їх нікчемності.

Господарський суд міста Києва повністю задовольнив позов Приватного акціонерного товариства "Київська пересувна механізована колона-2" своїм рішенням від 24.09.2017 року (повний текст рішення складено - 28.09.2018 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині Визнання недійсним укладений 12.08.2015 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" та Національним банком України договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. за реєстровим № 1285 в частині передачі Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" Національному банку України в іпотеку квартири №4, що знаходиться за адресою: Київська обл., Обухівський р-н., смт Козин, вул. Старокиївська, 140; Скасування "Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень", індексний номер: 23623299 від 12.08.2015 року, винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць Інною Олександрівною (номер свідоцтва №3408), номер запису про обтяження: 10780652 стосовно квартири №4, що знаходиться за адресою: Київська обл., Обухівський р-н., смт Козин, вул. Старокиївська, 140; Скасування "Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень", індексний номер: 23623305 від 12.08.2015 року, винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць Інною Олександрівною (номер свідоцтва №3408), номер запису про іпотеку: 10780655 стосовно квартири №4, що знаходиться за адресою: Київська обл., Обухівський р-н., смт Козин, вул. Старокиївська, 140.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Так, скаржник вказав, що він отримав у власність квартиру №4 в особовому порядку як приймаючий банк неплатоспроможного АКБ «Київ», на виконання плану врегулювання неплатоспроможного банку (АКБ «Київ»), затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних обіб від 23.04.2015 року №096/15 (зі змінами від 19.06.2015 року №136/15) та постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №61, які є чинними на сьогоднішній день.

Тобто, як вказав скаржник, реєстраційний запис про право власності «Укргазбанк» на квартиру не скасувався, не вилучався, рішення державного реєстратора не визнано протиправним та не скасовано.

Разом з цим, скаржник, зокрема, зазначив, що на момент укладення договору іпотеки Укргазбанк був законним власником квартири, правомірно передав в іпотеку майно, підстави для визнання недійсним договору іпотеки відсутні.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2018 року справу № 910/6919/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 року у справі № 910/6919/18.

Крім того, не погодившись з прийнятим рішенням, Національний банк України звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в даній справі та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема ст.ст. 182, 215, 334 Цивільного кодексу України, ст. 2-4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, скаржник вказав, що право власності на квартиру №4, загальною площею 644,2 кв.м., житловою площею 119,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Київська обл., Обухівський район, смт Козин, вул. Старокиївська, 140, зареєстровано за позивачем в 2017 році, тобто, після укладення Іпотечного договору.

Також неправомірність судового рішення вбачається з огляду на положення «Закону України «Про іпотеку», а саме, що іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2018 року справу № 910/6919/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Чорногуз М.Г.

Оскільки в провадженні Північного апеляційного господарського суду знаходиться апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі № 910/6919/18 (прийнята до провадження ухвалою від 12.12.2018), апеляційна скарга Національного банку України підлягає прийняттю до спільного розгляду з вищевказаною скаргою.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 року у справі № 910/6919/18. Крім того, в даній ухвалі об'єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 року у справі № 910/6919/18 з апеляційною скаргою Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 року у справі № 910/6919/18.

У зв'язку з перебуванням судді Суліма В.В., 23.01.2019 року на засіданні експертної ради Департаменту атестації кадрів вищої кваліфікації та ліцензування, розгляд справи № 910/6919/18 призначений на 23.01.2019 року не відбувся.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2019 року призначено розгляд апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" та Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 року у справі № 910/6919/18 на 25.02.2019 року.

Північний апеляційний господарський суд продовжив строк розгляду апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" та Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 року у справі № 910/6919/18 до 13.03.2019 року та оголосив перерву на 13.03.2019 року своєю ухвалою від 25.02.2019 року у відповідності до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2019 року, у зв'язку з перебуванням судді Скрипки І.М., у відпустці з 12.03.2019 року, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/6919/18 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Коротун О.М., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2019 року прийнято матеріали справи № 910/6919/18 з розгляду апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" та Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 року до свого провадження у складі нової колегії головуючого судді Суліма В.В., судді: Коротун О.М., Чорногуз М.Г.

У судовому засіданні 13.03.2019 року апелянти підтримали доводи апеляційних скарг, просили їх задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

У судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду представник позивача заперечував проти доводів апеляційних скарг, просив рішення Господарського суду першої інстанції залишити без змін а скаргу без задоволення.

Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» зазначив, що оскільки судом визнано договори іпотеки недійсними правочинами і вони не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю, рішення про державну реєстрацію іпотек та обтяжень за вказаними договорами не повинні були прийматись, так як визнано недійсними правочини (з моменту їх вчинення), на виконання яких були прийняті рішення про реєстрацію. Тому досліджувати дії нотаріуса чи відповідали вони нормам Закону України « Про державно реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України під час під час внесення в державний реєстр записів про обтяження не є доцільними і позивачем не вказувалось в позовній заяві, що нотаріусами було порушено саме процедуру реєстрації.

Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу Національного банку України зазначив, що єдиним законним власником квартири №4 протягом усього часу (з врахуванням того, що договір міни від 13.08.2009 року було визнано недійсним з моменту укладення) було і являється ПрАТ «КПМК-2», яке ніколи не мало і не має жодних зобов'язань перед НБУ та ніколи не поручався за зобов'язаннями третіх осіб перед НБУ.

Представники відповідача 2 та третіх осіб у судове засідання 13.03.2019 року не з'явились. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 25.02.2019 року на відповідні адреси.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідача 3 та третіх осіб, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" та Національного банку України - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 26.02.2010 року між Національним банком України (іпотекодержатель) та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк "Київ" (іпотекодавець) було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. за реєстровим № 262, посвідчений 26.02.2010 року Соломоновою В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №381 (далі - договір іпотеки 1), відповідно до умов якого, ПАТ АКБ "Київ" передало в іпотеку Національному банку України квартиру під номером 4, що знаходиться в будинку під номером АДРЕСА_1. Квартира літера А має загальну площу 645 кв.м. та житлову площу 119,2 кв.м. Вказана Квартира належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору міни посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матюховою Т.П. 13.08.2009 за реєстровим № 2304.

Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний банк "Київ", звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київська пересувна механізована колона-2" про визнання недійсним договору міни укладеного 13.08.2009 року між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк "Київ" та Акціонерним товариством "Київська пересувна механізована колона-2", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матюховою Т.П. і зареєстрованого в реєстрі за №2304.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2012 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2012 року у справі №5011-62/7737-2012, визнано недійсним договір міни, укладений 13.08.2009 року між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк "Київ" та Акціонерним товариством "Київська пересувна механізована колона-2".

17.09.2014 року між Національним банком України (іпотекодержатель) та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк "Київ" (іпотекодавець) укладено Іпотечний договір (наступна іпотека) посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С., зареєстрований в реєстрі за №1138 (далі - договір іпотеки 2), відповідно до умов якого, ПАТ АКБ "Київ" передало в іпотеку Національному банку України квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 645 кв.м., житловою площею 119,2 кв.м. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності, на підставі Договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матюховою Т.П. 13.08.2009 за реєстровим № 2304.

12.08.2015 року між Національним банком України (діпотекодержатель) та Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" (іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1285, за умовами якого, іпотекодавець передав в іпотеку Національному банку України АДРЕСА_1, загальною площею 644,2кв.м., житловою площею 119,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вулиця Старокиївська, будинок 140, що належить іпотекодавцю на підставі Договору про передачу приймаючому банку нерухомого майна неплатоспроможного банку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. за реєстровим № 3934.

Згідно ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 5 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов:

- нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;

- нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;

- нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

З аналізу зазначених норм вбачається, що предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю (що не є державним або комунальним підприємством, установою чи організацією) на праві власності.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірні правочини за своєю правовою природою є іпотечними договорами.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду Київської області від 17.07.2017 року у справі № 911/3866/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2018 року та постановою Верховного Суду від 03.04.2018 року, зокрема, витребувано з чужого незаконного володіння Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк" на користь Приватного акціонерного товариства "Київська пересувна механізована колона-2" квартиру, що знаходиться в будинку під номером АДРЕСА_1 №4 житловою площею - 119,2 кв.м, загальною площею - 645 кв.м.

Так, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №81387063 від 28.02.2018 року, 21.02.2017 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 житловою площею - 119,2 кв.м, загальною площею - 645 кв.м (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 31), власник - Публічне акціонерне товариство "Київська пересувна механізована колона-2" (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Київська пересувна механізована колона-2"); підстава виникнення права власності, зокрема: постанова Київського апеляційного господарського суду №911/3866/15 від 19.01.2017 року, рішення Господарського суду міста Києва №5011-62/7737-2012 від 19.09.2012 року.

Разом з цим, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №81387063 від 28.02.2018 року, щодо об'єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 житловою площею - 119,2 кв.м, загальною площею - 645 кв.м (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 31), наявні зокрема такі записи:

- номер запису про обтяження: 4093256; вид обтяження - заборона на нерухоме майно; підстава виникнення обтяження: договір про внесення змін до іпотечного договору №262 від 26.02.2010 року; особа, майно/права якої обтяжуються: ПАТ "АКБ "Київ"; обтяжувач: Національний банк України; підстава внесення запису: "Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу)", індексний номер: 9515552 від 25.12.2013 року, винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною;

- номер запису про іпотеку: 4093280; підстава виникнення іпотеки: договір про внесення змін до іпотечного договору №262 від 26.02.2010 року; іпотекодавець: ПАТ "АКБ "Київ"; іпотекодержатель: Національний банк України; підстава внесення запису: "Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу)", індексний номер: 9515552 від 25.12.2013 року, винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною;

- номер запису про обтяження: 7064503; вид обтяження - заборона на нерухоме майно; підстава виникнення обтяження: заборона №1139 від 19.09.2014 року, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С.; особа, майно/права якої обтяжуються: ПАТ "АКБ "Київ"; обтяжувач: Національний банк України; підстава внесення запису:"Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу)", індексний номер: 15930902 від 19.09.2045 року, винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною; - номер запису про іпотеку: 7064575; підстава виникнення іпотеки: договір іпотеки №1138 від 17.09.2014 року; іпотекодавець: ПАТ «АКБ «Київ»; іпотекодержатель: Національний банк України; підстава внесення запису: "Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень", індексний номер: 15931007 від 19.09.2014 року, винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною;

- номер запису про іпотеку: 7064420; підстава виникнення іпотеки: договір іпотеки №1138 від 17.09.2014 року; іпотекодавець: ПАТ «АКБ «Київ»; іпотекодержатель: Національний банк України; підстава внесення запису: "Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень", індексний номер: 15930741 від 19.09.2014 року, винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною;

- номер запису про обтяження: 10780652; вид обтяження - заборона на нерухоме майно; підстава виникнення обтяження: договір іпотеки №1285 від 12.08.2015 року, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць І.О.; особа, майно/права якої обтяжуються: ПАТ АБ «Укргазбанк» ; обтяжувач: Національний банк України; підстава внесення запису:"Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень", індексний номер: 23623299 від 12.08.2015 року, винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зайцем Інною Олександрівною;

- номер запису про іпотеку: 10780655; підстава виникнення іпотеки: договір іпотеки №1285 від 12.08.2015 року; іпотекодавець: ПАТ АБ «Укргазбанк»; іпотекодержатель: Національний банк України; підстава внесення запису: "Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень", індексний номер: 23623305 від 12.08.2015 року, винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зайцем Інною Олександрівною.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач неодноразово звертався до Національного банку України з листами № 152 від 18.07.2017 року, № 156 від 21.07.2017 року та № 060 від 17.04.2018 року з проханням вжити заходів щодо усунення перешкод у розпорядженні майном шляхом зняття обтяжень та іпотеки з квартири № 4, але жодних дій відповідач-1 не вчинив, в зв'язку чим, позивач просить визнати Іпотечні договори недійсними в частині передачі в іпотеку квартири № 4 та скасувати реєстраційні дії пов'язані з укладенням Іпотечних договорів.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви N 29458/04 та N 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява N 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися "судом, встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, поняття "суду, встановленого законом", зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

За змістом ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. У справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов'язані із визнанням недійсним договорів та реєстрацією майнових прав, що випливають із договірних відносин, то за таких обставин спір у цій справі не є публічно-правовим, відтак, підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, з огляду на склад сторін спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 року №802/1792/17-а.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 року поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У мотивувальній частині наведеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21.10.2015 року у справі №3-649гс15.

В той же час, оскільки позивач свої вимоги про визнання недійсними договорів іпотеки та скасування рішень про реєстрацію, обґрунтовує належністю йому на праві власності спірного майна, яке передане в іпотеку відповідачу 1, відсутністю жодних зобов'язань перед Національним банком України та тим, що позивач не виступає майновим поручителем перед НБУ за зобов'язаннями третіх осіб, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо наявності у позивача правових підстав для звернення з даним позовом до суду та про доведеність охоронюваного законом інтересу щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 1 ст.202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з договору про внесення змін до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. за реєстровим № 262, посвідчений 26.02.2010 року Соломоновою В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №381, ПАТ АКБ "Київ" передало в іпотеку Національному банку України квартиру під номером 4, що знаходиться в будинку під номером АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору міни посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матюховою Т.П. 13.08.2009 за реєстровим № 2304.

Також, з укладеного 17.09.2014 року між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк "Київ" Іпотечного договору (наступна іпотека) посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С., зареєстрований в реєстрі за №1138 вбачається, що ПАТ АКБ "Київ" передало в іпотеку Національному банку України квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, належній іпотекодавцю на праві власності, на підставі Договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матюховою Т.П. 13.08.2009 року за реєстровим № 2304.

Разом з тим, рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2012 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2012 року у справі №5011-62/7737-2012, визнано недійсним договір міни, укладений 13.08.2009 року між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк "Київ" та Акціонерним товариством "Київська пересувна механізована колона-2".

Так, з вказаного рішення вбачається, що 13.08.2009 року між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк "Київ" (далі - сторона 1) та Акціонерним товариством "Київська пересувна механізована колона-2" (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Київська пересувна механізована колона-2"), (далі - сторона 2) було укладено Договір міни, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №2304

Відповідно до п. 1.1 договору міни сторона 1 передає стороні 2 у власність належні їй майнові права на нерухоме майно в обмін на належні стороні 2 квартири, а сторона 2 передає стороні 1 у власність належні їй квартири в обмін на належні стороні 1 майнові права на нерухоме майно. Міна проводиться з грошовою доплатою.

За змістом п. 1.2 договору міни у власність Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Київ" переходить нерухоме майно - квартири, що знаходяться в будинку під номером АДРЕСА_1: під номером 3 житловою площею - 119,3 кв.м, загальною площею - 644,2 кв.м, під номером 4 житловою площею - 119,2 кв.м, загальною площею - 645 кв.м.

Пунктом 1.3 договору міни встановлено, що у власність Акціонерного товариства "Київська пересувна механізована колона-2" переходять майнові права на наступне нерухоме майно (з урахуванням здійснених виправлень): трикімнатну квартиру під номером 152 загальною площею - 141,91 кв.м на четвертому поверсі секції В в будинку, що будується за адресою: АДРЕСА_2; трикімнатну квартиру під номером 87 загальною площею - 134,42 кв.м на двадцять четвертому поверсі секції А в будинку, що будується за адресою: АДРЕСА_2; трикімнатну квартиру під номером 19 загальною площею - 134,42 кв.м на сьомому поверсі в АДРЕСА_2, що будується за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею - 141,91 кв.м на дев'ятому поверсі секції Б в будинку, що будується за адресою: АДРЕСА_2; чотирикімнатну квартиру під номером 14 загальною площею - 197,97 кв.м на сьомому поверсі секції Г в АДРЕСА_2, що будується за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею - 197,91 кв.м на дев'ятому поверсі секції Г в будинку, що будується за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В свою чергу, частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ст. 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що іпотекодавцем не набувалось право власності на квартиру АДРЕСА_1, оскільки зазначений Договір міни, як підстава набуття останнім права власності, в силу ст. 216 Цивільного кодексу України не створює юридичних наслідків та не створює для іпотекодавцю права власності на АДРЕСА_1.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2012 року у справі №5011-62/7737-2012, яким визнано недійсним договір міни, укладений 13.08.2009 року між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк "Київ" та Акціонерним товариством "Київська пересувна механізована колона-2" набрало законної сили 26.11.2012 року.

В той же час, як вбачається з іпотечного договору від 12.082015 року укладеного між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1285, іпотекодавець передав в іпотеку Національному банку України АДРЕСА_1, належною іпотекодавцю на підставі Договору про передачу приймаючому банку нерухомого майна неплатоспроможного банку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. за реєстровим № 3934.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду Київської області від 17.07.2017 року у справі № 911/3866/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2018 року та постановою Верховного Суду від 03.04.2018 року, зокрема витребувано з чужого незаконного володіння Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк" на користь Приватного акціонерного товариства "Київська пересувна механізована колона-2" квартиру, що знаходиться в будинку під номером АДРЕСА_1 №4 житловою площею - 119,2 кв.м, загальною площею - 645 кв.м.

Так, у вказаному рішенні судом встановлено наступне: "Відповідно до наявних в матеріалах справи копій свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ №622054 від 28.12.2007 року, виданого Козинською селищною радою Обухівського району Київської області на підставі рішення Виконкому Козинської селищної ради від 25.12.2007 року за №11/33, та свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ №622055 від 28.12.2007 року, виданого Козинською селищною радою Обухівського району Київської області на підставі рішення Виконкому Козинської селищної ради від 25.12.2007 року за №11/33, станом на момент укладення визнаного в судовому порядку недійсним договору міни від 13.08.2009 року позивач був власником спірних квартир.

Приписами ст. ст. 216 та 236 Цивільного кодексу України унормовано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, оскільки договір міни від 13.08.2009 року, за яким позивач передав відповідачу 2 право власності на спірні квартири, визнано недійсним, суд дійшов висновку про те, що відповідний правочин є недійсним з моменту його укладення та не породжує для сторін юридичних наслідків, задля яких він укладався, у тому числі переходу до відповідача 2 права власності на спірні квартири, а тому саме позивач є законним володільцем відповідного нерухомого майна.

Щодо посилання скаржників на належність спірних квартир на праві власності ПАТ "АКБ "Київ" на момент укладання договорів про передачу приймаючому банку нерухомого майна неплатоспроможного банку від 19.06.2015 року з огляду на законодавчі приписи та наявність відповідних записів в реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяження, колегія суддів не приймає як належні, оскільки реєстраційні дані лише засвідчують відповідний факт офіційно і вносяться на підставі відповідних первинних правовстановлюючих документів, зокрема договору міни від 13.08.2009, а тому в разі спростування факту набуття права власності шляхом визнання недійсним договору міни від 13.08.2009 року відповідні реєстраційні дані підлягають коригуванню і не вважаються беззаперечними.".

Також, в зазначеному рішенні зазначено: "Отже, враховуючи, що наявними в матеріалах справи доказами встановлено відсутність у відповідача 2, як особи, яка передала майно позивача у власність третьої особи відповідача 1, права власності на спірні квартири, відтак відповідних повноважень щодо розпорядження ними, враховуючи відмову ПАТ "АКБ "Київ" повернути позивачу зазначене майно у порядку двосторонньої реституції, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що спірні квартири вибули з володіння позивача поза його волею, внаслідок передання відповідачем 2 спірного майна відповідачу 1 на підставі договорів про передачу приймаючому банку нерухомого майна неплатоспроможного банку від 19.06.2015 року.

За таких обставин, оскільки на момент укладення договорів про передачу приймаючому банку нерухомого майна неплатоспроможного банку від 19.06.2015 року у ПАТ "АКБ "Київ" були відсутні права власності та розпорядження спірними квартирами, суд дійшов висновку, що відчуження (передача) такого майна на користь відповідача 1 було здійснено відповідачем 2 з порушенням вимог ст. ст. 319, 328 Цивільного кодексу України, а тому, відповідно до вимог ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, спірні квартири під

Крім того, Господарський суд Київської області у рішенні від 17.07.2017 року у справі №911/3866/15 зазначив наступне: "Відповідно до ч. 10 ст. 40 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі) після укладення договорів про передачу на користь приймаючого банку активів та зобов'язань неплатоспроможного банку:

1) у приймаючого банку не можуть бути витребувані передані йому активи та зобов'язання на користь неплатоспроможного банку; та

2) власник акцій неплатоспроможного банку і неплатоспроможний банк не мають права вимагати від приймаючого банку відшкодування будь-яких збитків, понесених у результаті передачі на користь приймаючого банку активів та зобов'язань неплатоспроможного банку, з підстав недійсності, скасування або визнання протиправними будь-яких рішень, правочинів або інших дій, прийнятих або вчинених у процесі визнання банку неплатоспроможним та виведення його з ринку.

Поряд з тим, відповідно до приписів ст. 1, п. 15 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі) цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Система гарантування вкладів фізичних осіб - сукупність відносин, що регулюються цим Законом, суб'єктами яких є Фонд, Кабінет Міністрів України, Національний банк України, банки та вкладники.

Тобто, положення ч. 10 ст. 40 зазначеного закону не поширюють свою дію на відносини речево-правового характеру, що склались між позивачем, як власником спірних квартир, та відповідачем 1, як фактичним володільцем відповідного майна, оскільки позивач не є ані власником акцій неплатоспроможного банку, ані неплатоспроможним банком, а також не є жодним зі суб'єктів системи гарантування вкладів фізичних осіб, визначених п. 15 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

В силу ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, наведені обставини не підлягають доказуванню.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007 року) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 року №01-8/1427).

Таким чином, з огляду на наявність судового рішення у справі №911/3866/15, яке набрало законної сили, обставини, встановлені у даному рішенні (рішення Господарського суду Київської області від 17.07.2017 року у справі № 911/3866/15), не можуть ставитись під сумнів та бути спростовані у порядку, не передбаченому процесуальним законом, оскільки така переоцінка судом доказів, які стали підставою для встановлення судом відповідних обставин у іншій справі нівелює правову визначеність позивача стосовно встановлених фактів, що, власне, має безпосередній вплив на майнові інтереси позивача, пов'язані з володінням предметом іпотеки за оспорюваними договорами іпотеки.

Разом з цим, колегія суддів приймає як належне твердження позивача, які викладені у відзиві на апеляційні скарги, що іпотекодавець знав до моменту набуття права власності на цю квартиру, що особа, від якої він набуває квартиру не має права її відчужувати, оскільки договір міни від 13.08.2009 року на підставі якого відповідач 3 набув право власності на квартиру №4 визнано судом недійсним.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з твердженням позивача, що відповідач 2 ніколи не був законним власником спірної квартири, остання лише перебувала у його незаконному володінні, з якого її було витребувано на підставі рішення суду у справі №911/3866/15.

Таким чином, колегія суддів не приймає як належне твердження відповідача 2, що на момент укладення договору іпотеки Укргазбанк був законним власником квартири, правомірно передав в іпотеку майно, підстави для визнання недійсним договору іпотеки відсутні.

Щодо тверджень відповідача 1 (як на підставу для скасування оскаржуваного рішення), що вказаний іпотечний договір на теперішній час не розірваний не визнавався недійсним та є чинним, і що іпотека відповідно до Закону України «Про іпотеку» залишається дійсною незалежно від зміни власника майна, колегія суддів відзначає, що дані твердження не спростовують висновків суду першої інстанції викладені у оскаржуваному рішенні.

Разом з цим, твердження відповідача 2 щодо добросовісності набуття у власність означеної квартири, з посиланням на те, що держава в особі уповноважених органів, прийняла рішення, які є чинними та носять нормативно-розпорядчий характер, про передачу ПАТ "АБ "Укргазбанк" активів та зобов'язань неплатоспроможного банку - ПАТ "АКБ "Київ" для виведення його з ринку у встановленому законом порядку, правомірно не прийняті судом першої інстанції, з огляду на вищевикладене.

Таким чином, враховуючи, що єдиним власником квартири №3 протягом всього часу (з врахуванням того, що договір міни від 13.08.2009 року було визнано недійсним з моменту укладання) є Приватне акціонерне товариство "Київська пересувна механізована колона-2") та факт відсутності права власності у іпотекодавців на квартиру АДРЕСА_1, що відповідно до приписів ст. 5 Закону України "Про іпотеку" свідчить про неможливість передачі такої квартири в іпотеку, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині визнання договорів іпотеки недійсними в частині передачі квартири АДРЕСА_1.

Щодо позовних вимог про скасування записів про обтяження та про іпотеку квартири АДРЕСА_1, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, які захищаються, зокрема, шляхом припинення господарських правовідносин, а також визнання наявності або відсутності прав.

Статтею 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно ст. 17 Закону України "Іпотеку" іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 593 Цивільного кодексу України право застави припиняється у разі:

1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою;

2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави;

3) реалізації предмета застави;

4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Враховуючи, що недійсні договори в силу ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України не створюють юридичних наслідків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про припинення іпотек, що виникла на підставі договорів іпотеки в частині квартири АДРЕСА_1.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що процедура реєстрації обтяжень рухомого майна регламентується Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" від 18.11.2003 року, Порядком ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 № 830 та Інструкцією про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 29.07.2004 № 73/5, зареєстрованою в Мін'юсті України 29.07.2004 року за № 942/9541.

Згідно статті 43 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються, зокрема, опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації. Обтяжувач має право вносити зміни до опису предмету обтяження.

Відповідно до ст. 43 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача, в якій зокрема зазначаються: - відомості про обтяжувача та боржника: для юридичних осіб - резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код; для фізичних осіб - громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; посилання на підставу виникнення обтяження та його зміст; опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації; відомості про заборону чи обмеження права боржника відчужувати предмет обтяження.

Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Якщо заява подається в електронній формі, вона повинна містити електронний підпис обтяжувача.

Згідно з пунктом 24 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 05.07.2004 року №830, після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п'яти днів зобов'язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Реєстру.

З матеріалів справи вбачається, що в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна наявні реєстраційні записи щодо обтяження нерухомого майна, яке є предметом оспорюваних договорів, а відповідачі не вчинили дії щодо державної реєстрації припинення обтяження.

За змістом ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ісмаїлов проти Росії" від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Відтак, вказані обтяження (заборони на відчуження) порушують права позивача, обмежуючи його правомочності власника, що суперечить ст. 41 Конституції України та ст.ст. 316, 317 Цивільного кодексу України.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині скасування обтяжень.

Щодо заперечення відповідача 1 щодо того, що строк виконання основного зобов'язання, в забезпечення виконання якого укладено Іпотечний договір 3 встановлений до 30.04.2019 року та на сьогоднішній день існує заборгованість за основним зобов'язанням АБ "Укргазбанк", колегія суддів, зокрема, відзначає, що позивач не є тією особою, яка брала на себе зобов'язання щодо належного виконання відповідачем 2 зобов'язань за зазначеними кредитними договорами, відтак, як правильно встановлено судом першої інстанції, правовідносини відповідачів не можуть обмежувати абсолютне право власності позивача на належне йому майно.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

Так, скаржники не надали суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційних скарг фактично зводяться до мотивів викладених у відзивах на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянтів.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" та Національного банку України - залишити без задоволення

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2018 року у справі №910/6919/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянтів.

4. Матеріали справи №910/6919/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

М.Г. Чорногуз

Дата складення повного тексту 25.03.2019 року.