ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2019 м.Дніпро Справа № 904/4803/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Орєшкіної Е.В. (доповідач),

суддів Широбокової Л.П., Подобєда І.М.,

секретар судового засідання: Абадей М.О.,

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №б/н від 12.02.2019, адвокат;

від відповідача: представник не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозо-ремонтний завод" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2018 у справі №904/4803/18 (суддя Петрова В.І., повний текст рішення складений 14.12.2018)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ДПЗ "Мікон", м.Дніпро

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод", м. Дніпро

про стягнення 2 309 162 грн. 82 коп.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ДПЗ "Мікон" (надалі ТОВ "ДПЗ "Мікон") звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" (надалі ПАТ "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод") на свою користь 2 137 516 грн. заборгованості, 36 435 грн. 97 коп. пені, 64 125 грн. 48 коп. штрафу, 29 947 грн. 38 коп. 3% річних та 41 137 грн. 99 коп. інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог послалось на порушення відповідачем прийнятих на себе зобовязань щодо вчасної та повної оплати отриманого від позивача товару за умовами укладених між сторонами договорів поставки №17093т від 29.09.2017 та №18052 від 10.04.2018.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2018 у справі №904/4803/18 (суддя Петрова В.І.) позов задоволено частково; з ПАТ "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" на користь ТОВ "ДПЗ "Мікон" за договором поставки №17093т від 29.09.2017 стягнуто 2 020 516 грн. заборгованості, 35 921 грн. 92 коп. пені, 60 615 грн. 48 коп. штрафу, 40 168 грн. 99 коп. інфляційних втрат; за договором поставки №18052 від 10.04.2018 стягнуто 117 000 грн. заборгованості, 514 грн. 05 коп. пені, 3 510 грн. штрафу, 969 грн. інфляційних втрат та 34 188 грн. 23 коп. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, якою, з урахуванням у уточнень до неї, просить Центральний апеляційний господарський в частині стягнення з ПАТ "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" 41 137 грн. 99 коп. інфляційних втрат його скасувати; прийняти нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Апелянт зазначає, що:

- суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував, що відповідач (замовник) не отримував від позивача (постачальника) рахунків на оплату поставленого товару згідно видаткових накладних №403 від 16.03.2018, №540 від 16.04.2018, №641 від 03.05.2018, №650 від 04.05.2018, №1009 від 10.07.2018, №1071 20.07.2018, №1234 від 22.08.2018, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 1 310 256 грн. за договором №17093т від 29.09.2017 та в сумі 117 000 грн. за договором №18052 від 10.04.2018 є безпідставними як передчасно заявлені та не підлягають задоволенню;

- місцевий господарський суд невірно врахував положення п. 13.4. договорів, що є підставою предявленого позову, яким визначено, що прострочені відповідачем (замовником) грошові зобовязання, передбачені договорами, повинні виконуватись без урахування індексу інфляції та трьох відсотків річних; підписуючи договори, позивач добровільно відмовився від стягнення з відповідача втрат від інфляційних процесів та його вимоги про стягнення інфляційних втрат є безпідставними.

Апелянт на виклик суду не з'явився, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, про час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином (а.с.124 на звороті), з огляду на що колегія суддів вважає можливим переглянути справу в апеляційному порядку за його відсутності.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, просить Центральний апеляційний господарський суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення присутнього в судовому засіданні представника позивача, дослідивши матеріали справи, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Між ТОВ "ДПЗ "Мікон" (позивач, постачальник) та ПАТ "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" (відповідач, замовник) укладено договори поставки №17093т від 29.09.2017 та №18052 від 10.04.2018.

Відповідно до п.1.1. договорів постачальник зобов'язується поставити і передати у власність замовника товар, вказаний у специфікації (додаток №1), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити поставлений товар на умовах договорів.

Згідно додатку №1 до договору №17093т від 29.09.2017 сторони погодили поставку підшипників марки 30-3003234 А (23234) у кількості 300 штук на загальну суму 3 639 600 грн. (а.с.24)

У відповідності до додатку №1 до договору №18052 від 10.04.2018 предметом поставки є ролики марки 15х25 у кількості 16 000 штук на загальну суму 240 000 грн. (а.с.46).

Згідно п.5.2. договорів передача товару від постачальника замовнику здійснюється за видатково-прибутковою накладною, в якій сторони зазначають найменування товару, що постачається, кількість в одиницях вимірювання, узгоджену ціну товару та загальну вартість партії товару, що постачається. Разом з видатково-прибутковою накладною постачальник зобовязується надати замовнику один екземпляр товарно-транспортної накладної. Датою поставки товару є дата фактичної передачі товару замовнику, яка зазначена в товарно-транспортній накладній на товар.

На виконання умов договору №17093т від 29.09.2017 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 2 584 116 грн., що підтверджується накладними №1245 від 15.11.2017 на суму 400 356 грн., №1448 від 29.12.2017 на суму 873 504 грн. та №403 від 16.03.2018 на суму 1 310 256 грн. (а.с.26-31).

На виконання умов договору №18052 від 10.04.2018 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 117 000 грн., що підтверджується накладними №540 від 16.04.2018 на суму 16 500 грн., №641 від 03.05.2018 на суму 16 500 грн., №650 від 04.05.2018 на суму 18 000 грн., №1009 від 10.07.2018 на суму 16 500 грн., №1071 від 20.07.2018 на суму 16 500 грн. та №1234 від 22.08.2018 на суму 33 000 грн. (а.с.48-59).

Поставка товару також підтверджується наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними (а.с.97-102).

Відповідно до ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Замовник сплачує товар за цінами, вказаними у специфікації (п.6.1. договорів).

Згідно п.7.1. договорів замовник здійснює оплату поставленого товару протягом 60 банківських днів з дня поставки та на підставі отриманого від постачальника рахунку.

Стосовно наявного боргу апелянт вважає, що на момент предявлення позову до суду у нього ще не виникло грошового зобовязання за договорами, оскільки, за його твердженням, позивачем не було надано рахунків на оплату.

Фактично апелянт вказує на своє право відстрочення виконання зобов'язання з оплати отриманої продукції через прострочення позивачем його зобов'язання виписати та передати рахунки на її оплату.

Вказане право передбачене ч. 2 ст. 613 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Проте ч. 1 вказаної статті Кодексу надає поняття прострочення кредитора. Так, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Отже, слід встановити, чи виникли у відповідача труднощі в виконанні ним свого зобов'язання з оплати спірного товару внаслідок ненадання йому позивачем обумовлених договором рахунків на їх оплату, інших товаросупровідних документів.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що відповідач мав у своєму розпорядженні всі необхідні для здійснення платежу за товар реквізити і відсутність рахунків, на що він посилається, не заважала йому це зробити. До того ж, у призначенні платежу платіжних доручень, відповідно до яких було здійснено часткову оплату товару, є посилання на рахунки позивача №897 від 15.11.2017, №1031 від 29.12.2017, що підтверджує факт отримання рахунків відповідачем.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що одночасно з поставкою товару позивач передав відповідачу рахунки на його оплату, про що свідчить підпис уповноваженої особи відповідача, яка приймала товар (а.с.79-86).

До того ж, спірний товар відповідачем позивачу не повернутий з огляду на відсутність документів, що його стосується в розумінні ст.666 Цивільного кодексу України, від договорів відповідач не відмовився (відповідних доказів суду не подано).

З огляду на вищевикладене, відсутні правові підстави вважати, що мале місце таке прострочення позивача як кредитора в розумінні норм ст. 613 Цивільного кодексу України, до виконання якого відповідач в порядку ч. 2 ст.613 Цивільного кодексу України мав право відстрочити своє зобов'язання з оплати товару.

За ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснив часткову оплату поставленого товару за договором №17093т від 29.09.2017 у розмірі 563 600 грн. (а.с.32-38), отже, несплаченим за договором №17093т від 29.09.2017 залишається товар на суму 2 020 516 грн. Оплату вартості поставленого товару за договором №18052 від 10.04.2018 відповідач не здійснив (відповідних доказів суду не подано), отже, несплаченим за договором №18052 від 10.04.2018 залишається товар на суму 117 000 грн.

Згідно ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України договором зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідач мав сплатити поставлений йому позивачем товар у встановлений договором строк та оскільки доказів сплати спірної заборгованості не подано, вона має бути стягнута з нього у судовому порядку.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 Цивільного кодексу України).

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою.

Видами неустойки є штраф, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а також пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 Цивільного кодексу України).

Згідно п.10.3. договорів у випадку порушення замовником строків розрахунків сторонами узгоджено, що він сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,01% від несплаченої суми за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 3% від несплаченої суми.

За договором №17093т від 29.09.2017 позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 35 921 грн. 92 коп. за загальний період з 10.02.2018 по 24.10.2018 та штраф у розмірі 60 615 грн. 48 коп.

За договором №18052 від 10.04.2018 позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 514 грн. 05 коп. за загальний період з 14.07.2018 по 24.10.2018 та штраф у розмірі 3 510 грн.

Перевіривши розрахунки пені та штрафу, колегія суддів встановила, що вони здійснені вірно, відповідають умовам договорів та нормам діючого законодавства, у звязку з чим такі позовні вимоги підлягають задоволенню.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні збитки, нараховані відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, а саме - за договором №17093т від 29.09.2017: 3% річних у розмірі 29 524 грн. 87 коп. за загальний період з 10.02.2018 по 24.10.2018 та інфляційні у розмірі 40 168 грн. 99 коп. за період: лютий-вересень 2018 року; за договором №18052 від 10.04.2018: 3% річних у розмірі 422 грн. 51 коп. за загальний період з 14.07.2018 по 24.10.2018 та інфляційні у розмірі 969 грн. за період: серпень, вересень 2018 року.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сторони у пунктах 13.4. договорів домовились, що прострочені замовником грошові зобовязання, передбачені цими договорами, повинні виконуватись без урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на пункт 13.4. укладених між сторонами договорів.

При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції врахував поло ження п.13.4. укладених між сторонами договорів та відмовив позивачу в задово ленні трьох процентів річних; при цьому суд правомірно зазначив, що приписи ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобо'вязання, застосовуються, якщо інший розмір процентів не встано влений договором або законом.

Місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що у даному випадку сторони у пунктах 13.4. договорів погодили інший розмір процентів річних, відмінний від вста новленого ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, який дорівнює нулю, а тому вимоги позивача в частині стягнення 3% річних за договором №17093т від 29.09.2017 у роз мірі 29 524 грн. 87 коп. та за договором №18052 від 10.04.2018 у розмірі 422 грн. 51 коп. є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат, суд пер шої інстанції, вірно зазначив, що передбачене законом право кредитора вима гати сплати боргу з рахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виника ють додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України і за своєю правовою природою він є самостій ним способом захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань. Інфляційні нарахування є способом захисту майнових прав і інтересів кредитора, що поля гає у відшкодуванні йому матеріальних втрат від знецінення коштів у результаті інфляційних процесів, і гарантують отримання компенсації від боржника за викорис тання утримуваних ним грошових коштів за весь час прострочення в їх сплаті.

Нарахування інфляційних втрат прямо передбачено ст. 625 Цивільного кодексу України, які на відміну від процентів річних не можуть бути змінені договором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання і на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

В зв'язку з тим, що відповідач мав перед позивачем прострочені грошові договірні зобовязання, то у відповідності до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України пози вач має право нарахувати інфляційні втрати, незалежно від обмежень, передбачених пунктом 13.4. договорів, тому вимога позивача щодо стягнення з відповідача 41 137 грн. 99 коп. інфляційних збитків є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позову; Господарським судом Дніпропетровської області обставини справи з'ясовані повно та всебічно; рішення у даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права; підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору, повязані з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, покладаються на ПАТ "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод".

З огляду на викладене та керуючись ст. 129, ст. 276, ст. 282, ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2018 у справі №904/4803/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту до Верховного Суду.

Головуючий суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя І.М. Подобєда

(Повний текст постанови складено 04.04.2019).