СУДОВИЙ НАКАЗ
26.03.2019Справа № 910/3455/19
Господарський суд міста Києва у складі судді М.В. Данилової розглянувши заяву б/н від 15.03.2019 року «Про видачу судового наказу» Фізичної особи-підприємця Клунок Наталі Харитонівни (надалі - Заявник) до Фізичної особи-підприємця Дубовського Андрія Романовича (далі - Боржник) про стягнення заборгованості за договором контрактації від 11.07.2018 року.
20. 03.2019 року До господарського суду м Києва надійшла заява б/н від 15.03.2019 року «Про видачу судового наказу» Фізичної особи-підприємця Клунок Наталі Харитонівни до Фізичної особи-підприємця Дубовського Андрія Романовича про стягнення заборгованості за договором контрактації від 11.07.2018 року в розмірі 130 000грн.
Розглянувши подану заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу з огляду на наступне.
У відповідності до укладеного сторонами договору контрактації від 11.07.2018 року, Заявник зобов'язується передати боржнику продукцію, визначеною Договором, а Боржник зобов'язується своєчасно приймати усю продукцію та оплатити прийняту продукцію.
Із змісту вищезазначеної заяви про видачу судового наказу слідує, що ФОП Клунок Наталею Харитонівною заявлено вимоги про стягнення з боржника грошової заборгованості, що виникла за договором контрактації від 11.07.2018 року в розмірі 130 000 грн.
На підтвердження цього Заявницею надано розписки від 19.10.2018 року в розмірі 69 000 грн. та 51 000 грн., відповідно до яких заборгованість за договором боржник повинен був погасити до 10.11.2018 року та 05.11.2018 . Зі змісту однієї із розписок вбачається, що Дубовський Андрій Романович взяв в позику у Клунок Наталі Харитонівни суму в розмірі 69 000 грн, вказану суму коштів зобов'язується повернути до 10.11.2108 року. За своєю правовою природою, зазначений документ є договором позики. Даний договір є самостійним договором і не підтверджує існування заборгованості за договором контрактації від 11.07.2018 року.
Згідно зі статтею 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним в письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.
В статті 150 Господарського процесуального кодексу України встановлено вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу.
Згідно з приписами ч.ч. 2, 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України , у заяві повинно бути зазначено: вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються. До заяви про видачу судового наказу, зокрема, додається копія договору, укладеного в письмовій формі, за яким пред'явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.
Зміст зазначених процесуальних норм слід розуміти буквально, а саме: так, що за наслідками розгляду відповідної заяви, поданої в порядку розділу ІІ Господарського процесуального кодексу України , судом може бути видано один судовий наказ про стягнення грошової заборгованості за одним договором. Розділом ІІ Господарського процесуального кодексу України , яким встановлено порядок здійснення судочинства в порядку наказного провадження, не передбачено можливості об'єднання в одній заяві про видачу судового наказу вимог до того ж самого боржника, що виникли більш ніж за одним договором, тобто вимог, що виникли з різних підстав та не пов'язані поданими доказами.
Отже, наказне провадження у господарському судочинстві забезпечує можливість стягнення грошової заборгованості, що виникає за певним конкретним договором на підставі доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. В межах одного наказного провадження можуть бути заявлені вимоги тільки за одним договором.
Згідно з п.1 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, зокрема, якщо: заяву подано з порушенням вимог статті 150 цього Кодексу.
Суд дійшов до висновку, що заявником в одній заяві об'єднано вимоги про видачу судового наказу за вимогами про стягнення грошової заборгованості за двома окремими договорами, тобто заборгованості, що виникла з різних правових підстав.
Крім того, суд зазначає про наявність інших обставин, що також є підставою для відмови у видачі судових наказів.
Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про наявність якого заявнику невідомо (ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України ).
Відповідно до положень ч. 4 ст. 147, ст.232 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є судовим рішенням. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.
Отже, зважаючи на принципи наказного провадження та встановлений порядок розгляду заяви про видачу судового наказу, наказне провадження у господарському судочинстві забезпечує можливість стягнення грошової заборгованості, наявність та безспірність якої підтверджується доданими до заяви документами.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України у заяві повинно бути зазначено, зокрема: вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються вимоги. До заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема: документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, зокрема, якщо: із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.
Таким чином, для задоволення заяви про видачу судового наказу, суд повинен перевірити виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, без розгляду справи по суті на підставі викладених у ній обставин та доданих до заяви доказів, які підтверджують безспірність таких вимог. З цією метою, насамперед, необхідно перевірити наявність обставин щодо факту виникнення та настання строку виконання боржником зобов'язання.
Відповідно до ст.ст.76-78 Господарського процесуального кодексу України належними, допустимими та достовірними доказами є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України , суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до п.3.4. Договору, при передачі продукції здійснюється зважування, сортування продукції у присутності представників обох сторін і підписується акт передачі продукції (Додаток № 4). При цьому до заяви не додано копії акту передачі продукції (Додаток № 4), що не може свідчити про безспірність грошових вимог.
Таким чином, до заяви не додано документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, у зв'язку із чим із поданої заяви не вбачається виникнення та порушення права грошової вимоги заявника на підставі поданих документів, наявності та безспірності грошової заборгованості за вищевказаними договорами у заявленому розмірі, що є обов'язковим для задоволення судом заяви про видачу судового наказу.
Враховуючи у сукупності усе викладене, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні заяви про видачу судового наказу на підставі п.п. 1, 8 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України .
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.
За змістом ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою після усунення її недоліків. Крім того, заявник може звернутися до суду з такими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження з додержанням при цьому вимог ст. 173 Господарського процесуального кодексу України .
У разі відмови у видачі судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред'явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви (ч. 2 ст. 151 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись ст.ст. 147, 150, п.п. 1, 8 ч. 1 ст. 152, ст.ст. 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -
В задоволенні заяви 15.03.2019 року «Про видачу судового наказу» Фізичної особи-підприємця Клунок Наталі Харитонівни - відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Дата підписання - 26 березня 2019 року.

Ухвала підлягає оскарженню в порядку передбаченому ст.ст. 254 - 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя М.В. Данилова