ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2019 р. м. Київ Справа№ 910/7069/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Чорної Л.В.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Подоляк Р.Ю.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 28.02.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк " ПриватБанк " на рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 (повний текст підписано 06.11.2018)

у справі №910/7069/18 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю " СОФА ЛТД "

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк " ПриватБанк "

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю " Фобург "

про присудження до виконання обов'язку в натурі

В судовому засіданні 28.02.2019 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "СОФА ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про присудження до виконання обов'язку в натурі, а саме передати Товариству з обмеженою відповідальністю " СОФА ЛТД " оригінали кредитного договору від 16.12.2015 №4Ф15102И та усіх інших документів, що підтверджують перехід ТОВ "СОФА ЛТД" права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фобург" за вказаним кредитним договором (платіжні доручення, квитанції тощо та всі інші документи, які свідчать про їх виконання, на підставі договору поруки від 25.10.2016 №4Ф15102И/П).

Позов обґрунтований тим, що позивачем були виконані умови договору поруки, кредит повернутий та сплачені відсотки, що підтверджується платіжним дорученням від 26.10.2016 № 368 на суму 653197984,14 грн. (призначення платежу - виконання обов'язків по кредитному договору від 16.12.2015 №4Ф15102И, згідно договору поруки від 25.10.2016 №4Ф15102И/П).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 у справі №910/7069/18 позов задоволено.

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" виконати обов'язок в натурі, а саме: передати Товариству з обмеженою відповідальністю " СОФА ЛТД " оригінали кредитного договору від 16.12.2015 № 4Ф15102И та усіх інших документів, що підтверджують перехід ТОВ " СОФА ЛТД " права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фобург" за вказаним кредитним договором (платіжні доручення, квитанції тощо та всі інші документи, які свідчать про їх виконання, на підставі договору поруки від 25.10.2016 № 4Ф15102И/П).

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства " Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю " СОФА ЛТД " 1762,00 грн. судового збору.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідачем не було виконано своїх зобов'язань за договором поруки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач 26.11.2018 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, що потягло прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.

Апелянт вказує, що мотивуючи позовні вимоги, позивач жодним чином не обґрунтовує з посиланням на належні, допустимі та достатні докази, дійсності юридичного факту виконання ним обов'язку боржника у обсязі, що мав би своїм наслідком припинення зобов'язання боржника перед відповідачем.

На думку апелянта, надане позивачем платіжне доручення не є належним доказом того, що останній виконав у повному обсязі всі обов'язки боржника за кредитним договором.

Вказує, що норми чинного законодавства не передбачають можливості виникнення обов'язку про передачу оригіналів будь-яких документів, які можуть бути в розпорядженні відповідача, як суб'єкта господарювання та сторони кредитного зобов'язання позивачу, який фактично є третьою особою по відношенню до такого зобов'язання, що вказує на безпідставність вимог позивача та про обрання ним не передбаченого чинним законодавством матеріально-правового способу захисту, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

На переконання скаржника, суд в порушення вимог чинного законодавства, не звернув увагу на те, що позивачем не доведено, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку банку, у зв'язку з не наданням позивачем жодних доказів на підтвердження того, що останній звертався до банку з вимогою надати документи, які підтверджують обов'язок боржника за кредитним договором, а також доказів відмови банку у наданні таких документів Товариству.

Звертає увагу на те, що Верховний Суд відмовляє у задоволенні позовів в аналогічних правовідносинах, що підтверджується постановами Верховного Суду у справах № 910/14023/17 від 01.03.2018, № 910/15963/17 від 21.03.2018, № 910/14034/17 від 04.04.2018, № 910/14024/17 від 04.04.2018, №910/15439/17 від 11.04.2018.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу 04.12.2018 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2018 апеляційну скаргу відповідача залишено без руху з огляду на відсутність даних щодо зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України у справі №910/7069/18 2643,00 грн. судового збору, сплаченого за бланком платіжного доручення № PROM2BUOC4 від 22.11.2018.

02.01.2019 від представника відповідача надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи, з якої вбачається, що скаржником не виконано вимоги ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та не надано суду доказів зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України у справі №910/7069/18 2643,00 грн. судового збору, сплаченого за бланком платіжного доручення № PROM2BUOC4 від 22.11.2018.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 03.01.2019, у зв'язку з перебуванням судді Тищенко А.І. у відпустці для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Чорна Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.01.2019 у справі №910/7069/18 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 28.02.2019.

Явка представників сторін

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 28.02.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 28.02.2019 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи в судове засідання апеляційної інстанції 28.02.2019 не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника третьої особи обов'язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

25.10.2016 між позивачем (поручителем та відповідачем (кредитором) був укладений договір поруки № 4Ф15102И/П.

Відповідно до умов вказаного договору позивач поручився перед відповідачем за виконання боржником (Товариством з обмеженою відповідальністю фірма "Фобург", третьою особою) своїх зобов'язань з повернення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором №4Ф15102И від 16.12.2015.

Згідно п. 4 договору поруки від 25.10.2016 №4Ф15102И/П у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

У випадку невиконання боржником свого обов'язку, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання (п. 5 договору).

Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначеній в письмовій вимозі кредитора протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору (п. 6 договору).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що ним були виконані умови договору поруки, кредит повернутий та сплачені відсотки, що підтверджується платіжним дорученням від 26.10.2016 № 368 на суму 653197984,14 грн. (призначення платежу - виконання обов'язків по кредитному договору від 16.12.2015 №4Ф15102И, згідно договору поруки від 25.10.2016 №4Ф15102И/П).

Пунктом 8 договору поруки передбачено, що до поручителя, який виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договором іпотеки, що укладений в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконання зобов'язання.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач свої зобов'язання не виконав та у зв'язку з цим задовольнив позовні вимоги.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення підлягає скасуванню виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 ГК України, якою визначено способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У даному випадку позивач просить суд застосувати спосіб захисту, передбачений п. 5 ч.2 ст. 16 ЦК України, а саме - примусове виконання обов'язку в натурі.

При цьому, такий спосіб захисту як примусове виконання обов'язку в натурі застосовується у тих випадках, коли відповідач зобов'язаний був вчинити певні дії по відношенню до позивача, але відмовився або уникає можливості виконати свій обов'язок. Тобто цей засіб захисту застосовується за наявності зобов'язальних правовідносин між позивачем та відповідачем.

Стосовно посилань позивача на те, що відповідач повинен був передати позивачу документи, які засвідчують обов'язок боржника виконати свої зобов'язання перед поручителем, слід зазначити, що у даному випадку саме на позивача покладається обов'язок з доведення обставин порушення його прав та відповідно відмови відповідача від виконання свого обов'язку з передачі документів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено того, що відповідач відмовився або уникає можливості виконати свій обов'язок. Так, зокрема, доказів відмови відповідачем у наданні документів, позивачем до суду не надано.

При вирішенні спору підлягають застосуванню загальні приписи Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи недоведеність позивачем обставин відмови відповідача у наданні кредитного договору та інших документів, позовні вимоги у даній справі є такими, що заявлені передчасно.

Колегія суддів зазначає, що ані умовами Договору поруки, ані положеннями чинного законодавства України (в тому числі ч.1 ст. 556 ЦК України, на яку посилається позивач) не передбачено обов'язку кредитора передати поручителю саме оригінали документів, що підтверджують обов'язок боржника.

Так, за приписами ч. 1 ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

Пунктом 10 Договору поруки передбачено, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за Кредитним договором.

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Порука - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання, в силу якого поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб (ст. 553 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, згідно з положеннями ст.ст. 553, 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором тільки в разі порушення зобов'язання боржником. Відповідальність поручителя настає лише тоді, коли настає відповідальність основного боржника. У будь-якому випадку вимоги до поручителя не можуть бути заявлені раніше, ніж настане термін вимоги до основного боржника і буде встановлено, що останній не виконав свого зобов'язання або виконав його неналежним чином.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора в цьому зобов'язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" роз'яснено, що господарським судам слід виходити з того, що з урахуванням ч. 2 ст. 556 та п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, є заміна кредитора у зобов'язанні.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 512 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав заміни кредитора у зобов'язанні, серед яких передбачено і виконання обов'язку боржника поручителем. Оскільки перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

При цьому, слід мати на увазі, що обсяг прав кредитора, які переходять до поручителя у такому випадку, повинен відповідати обсягу задоволених ним вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Разом з тим, слід також враховувати наступне.

Правовий аналіз норм частин першої та другої статті 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України, який передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 23 вересня 2015 у справі №6-466цс15 та від 7 жовтня 2015 у справі № 6-932цс15.

Позивач зазначає про те, що він виконав обов'язок боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю " Фобург " перед кредитором - Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" за кредитним договором №4Ф15102И від 16.12.2015, на підтвердження чого позивачем надано платіжне доручення №368 від 26.10.2016 про сплату 653 197 984,14 грн., в призначені платежу зазначено «исполнение обязательств по кред. договору №4Ф15102И от 16.12.15 согласно договора поручительсьва №4Ф15102И/П от 25.10.16».

Проте, позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами обставин того, що сума заборгованості, яка ним була сплачена, відповідає повній сумі заборгованості Боржника за кредитним договором №4Ф15102И від 16.12.2015, яка існувала на дату погашення.

Отже, позивачем не доведено, що поручитель виконав зобов'язання боржника за вказаним кредитним договором в повному обсязі.

За наведених обставин, позивачем не доведено повне виконання ним своїх зобов'язань, як поручителем, що могло б бути підставою для переходу до нього прав кредитора.

Аналогічної позиції дотримується також Верховний Суд у постановах від 01.03.2018 у справі №910/14023/17, від 04.04.2018 у справі №910/14034/17, від 04.04.2018 у справі №910/14024/17.

Місцевий господарський суд не дослідив всі обставини справи у їх сукупності, не звернув уваги на вищезазначені норми чинного законодавства та дійшов помилкових висновків про задоволення позову.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин колегія суддів враховує також висновок Верховного Суду від 19.02.2019 у справі №910/7059/18 за позовом ТОВ " СОФА ЛТД " до ПАТ КБ " ПриватБанк ", 3-тя особа ТОВ «Біото» про присудження до виконання обов'язку з натурі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

Відповідно до ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Місцевий господарський суд не з'ясував всі істотні обставини справи та не звернув уваги на вказані норми чинного законодавства, а тому без належних правових підстав задовольнив позов.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Комерційний банк " ПриватБанк " підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 у справі №910/7069/18 підлягає скасуванню з вищевикладених підстав, з прийняттям нового рішення про відмову в позові.

У відповідності до ст. 129 ГПК України у зв'язку з відмовою в позові, судові витрати за розгляд позовної заяви покладаються на позивача, а у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк " ПриватБанк " на рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 у справі №910/7069/18 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 у справі №910/7069/18 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю " СОФА ЛТД " (65013, м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, буд. 141, ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк " ПриватБанк " (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) 2643,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

6. Матеріали справи №910/7069/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 29.03.2019 після виходу головуючого судді з відпустки за сімейними обставинами.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Л.В. Чорна

Ю.Б.Михальська