ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2019 р. Справа№ 910/12788/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Смірнової Л.Г.

без виклику сторін

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 2"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 (повний текст складено 13.12.2018)

у справі № 910/12788/18 (суддя Котков О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 2"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дарен"

про стягнення 45 178,67 грн,

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

До відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято в порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України).

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рада 2" (надалі - ТОВ "Рада 2", позивач) звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дарен" (надалі - ТОВ "Дарен", відповідач) заборгованості в сумі 45 178,67 грн, яка складається з основного боргу в розмірі 23 059,73 грн, інфляційної складової боргу в розмірі 1 157,86 грн, 3% річних в розмірі 510,74 грн та пені в розмірі 20 450,34 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов'язання з оплати фактично спожитих останнім житлово-комунальних послуг, зокрема, з утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за період з лютого 2017 по серпень 2018 у розмірі 23 059,73 грн, за прострочення оплати якої нараховані штрафні санкції, інфляційні витрати та 3% річних.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 (повний текст складено 13.12.2018) в позові відмовлено повністю.

Рішення обґрунтовано тим, що матеріалами справи підтверджується та визнається сторонами у справі, що між позивачем та відповідачем будь-які договори не укладалися, тобто між сторонами відсутні договірні правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання ним особисто послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 9, власником нежитлового приміщення № 531, літера "А" в якому є відповідач, у період з лютого 2017 року по серпень 2018 року на суму 23 059,73 грн.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт обґрунтовує скаргу тим, що суд не взяв до уваги ті факти, що відповідач є власником двох приміщень в будинку № 9 по вулиці Ревуцького в місті Києві і має договір на надання житлово-комунальних послуг № 2-3/07/12/16 від 07.12.2016 року на приміщення № 530.

Скаржник зазначає, що він надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території в будинку № 9 по вулиці Ревуцького не конкретно відповідачу, а всім без винятку власникам. Надання всіх послуг підтверджується оборотно-сальдовою відомістю за січень-листопад 2018 року по НП № 530, так як щомісячними оплатами за утримання будинку та прибудинкової території відповідач підтвердив отримання послуг та не звертався до позивача з будь-якими претензіями. А отже і по нп 531 послуги також надавалися, оскільки будинок є цілісним організмом і не можуть дані послуги надаватися вибірково.

Окрім цього апелянт зазначає, що типовий договір позивача передбачає в п. 2.8. підставою оплати послуг квитанцію, а не акт виконаних робіт. Інформація про оплату міститься на інформаційному стенді на І-му поверсі будинку в кожній секції, а квитанції розносяться щомісяця інженером по всім квартирам і приміщенням особисто, а відповідач жодного разу не звернувся до позивача задля отримання квитанції по нп № 531, оскільки отримував їх щомісяця.

Скарга вмотивована тим, що відповідач як споживач зобов'язаний оплатити отримані ним житлово-комунальні послуги, в втому числі витрати з утримання будинків та обслуговування прибудинкових територій. При цьому, відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Апелянт вказує, що зобов'язання відповідача відшкодувати експлуатаційні витрати та комунальні послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Крім того, статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже відповідно до наведеного положення Закону, тягар утримання майна покладається законодавцем саме на власника цього майна.

4. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач у своєму відзиві зазначає, що судом першої інстанції безпосередньо досліджувались наявні у матеріалах справи докази, які надані позивачем та було встановлено відсутність саме належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання ним послуг саме з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 9, власнику нежитлового приміщення № 531, літера «А», у спірний період з лютого 2017 року по серпень 2018 року на суму 23 059,73 грн. Також судом встановлено, що не надано доказів на підтвердження факту належного направлення на адресу відповідача рахунків для оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по нежитловому приміщенню № 531, літера «А» у будинку № 9 у м. Києві з метою проведення відповідних оплат спожитих послуг за відсутності укладеного між сторонами договору.

Також, апелянт вкотре намагається ввести суд в оману та зазначає, що «підтвердженням надання послуг є оборотно-сальдова відомість за період січень - листопад 2018 року (яка додана до лише апеляційної скарги, а не до позовної заяви] по нежитловому приміщенню №530», яке належить на праві власності відповідачу, втім, позовні вимоги відносно вищевказаного нежитлового приміщення не були предметом розгляду та не досліджувалися у суді першої інстанції, тому посилання на оплату послуг, яке здійснюється на підставі і у відповідності договору про надання житлово- комунальних послуг № УЖ/Р2-3/07/12/16 від 07.12.2016 по нежитловому приміщенню №530 укладеним між апелянтом та відповідачем є безпідставним та не повинно братися до уваги.

Відповідач, відповідно до ст. 267 ГПК, на виконання вимог (а саме абз. 1 ч. 3) резолютивної частини ухвали суду від 22.01.2019 по справі № 910/12788/18, заперечує проти задоволення поданого апелянтом клопотання про прийняття додаткових доказів, оскільки вони жодним чином не відносяться до предмету спору, а лише вказують на наявність штатних працівників, нараховану та виплачену заробітну плату і стосуються нежитлового приміщення №530, яке в жодному разі не було предметом розгляду справи у суді першої інстанції.

5. Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини справи, обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначення відповідно до них правовідносин

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рада 2" (надалі - позивач) є житлово-експлуатаційною організацією житлового будинку № 9 по вул. Ревуцького у Дарницькому районі м. Києва, в якому розташоване нежитлове приміщення № 531, загальною площею 262,7 кв.м.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта відповідач є власником нежитлового приміщення № 531, літера "А", яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 9.

Проте, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рада 2" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Дарен" будь-яких договорів не укладалося, тобто між сторонами відсутні договірні правовідносини.

6. Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги з урахуванням своєчасно поданого відзиву.

Так, при поданні апеляційної скарги ТОВ "Рада 2" додано додаткові докази (зокрема, розрахункові відомості за період лютий 2017 - листопад 2018 та квитанції на оплату за період з 01.03.2017 по 01.11.2018), що не були надані суду першої інстанції із-за відсутності спору про господарську діяльність позивача (як зазначає сам скаржник).

Згідно зі ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте апелянтом при поданні додаткових доказів до суду апеляційної інстанції не зазначено виключних обставин, що об'єктивно не залежали від нього та не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів не враховує вказані докази при розгляді у суду апеляційної інстанції та переглядає справу за наявними у ній доказами під час розгляду у суді першої інстанції, оскільки поважних причин неподання нових доказів судом апеляційної інстанції не встановлено.

7. Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції та мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення вартості житлово-комунальних послуг у розмірі 23 059,73 грн керувався ст. 11, ч. 1 ст. 202, 205, ч. 1 ст. 207, 208, 322, ч. 1 ст. 626, 628, 638, ч. 1, 2 ст. 639 Цивільного кодексу України, ч. 1, 2 ст. 180, п. 1 ст. 181 Господарського кодексу України

Судом першої інстанції вірно встановлено та не спростовано сторонами ані в суді першої інстанції, ані під час апеляційного провадження по справі, що між позивачем та відповідачем договори не укладалися, тобто між сторонами відсутні договірні правовідносини.

Разом з цим, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Частиною 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Суб'єктами вказаного Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно із ч. 1 ст. 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є, зокрема, вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; права та обов'язки сторін; порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу; порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку; відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що саме на виконавця покладено обов'язок підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Статтею 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено право споживача на одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та обов'язок з оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.

У відповідності з п. 5 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги в повному обсязі та у строки, встановлені договором або законом.

Розмір плати за житлово-комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Позивач зазначає, що тариф та структура тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по будинку №9 по вул. Ревуцького у м. Києві були встановлені розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №591 від 19.06.2015 року в розмірі 4,62 грн. за 1 кв.м. загальної площі приміщення, що належить відповідачу, за місяць.

Відповідно до додатку до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №591 від 19.06.2015 року до складу послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій входять, зокрема: прибирання прибудинкової території; прибирання сходових клітинок; вивезення побутових відходів (збирання, зберігання, перевезення, перероблення, утилізація, знешкодження та захоронення); прибирання підвалу, технічних поверхів та покрівлі; технічне обслуговування ліфтів; обслуговування систем диспетчеризації; технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем; дератизація; дезінсекція; обслуговування димовентиляційних каналів; технічне обслуговування та поточний ремонт систем протипожежної автоматики та димовидалення, а також інших внутрішньо будинкових систем у разі їх наявності; поточний ремонт конструктивних елементів, внутрішньобудинкових систем; поливання дворів, клумб і газонів; прибирання і вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території; експлуатація номерних знаків на будинках; освітлення місць загального користування і підвалів та підкачування води; енергопостачання ліфтів.

Відповідно до п. 7 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція.

Таким чином, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі №6-59цс13.

Разом з цим, судом першої інстанції вірно зазначено, що у разі не укладення сторонами договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території позивач повинен довести надання таких послуг.

Фактом здійснення господарської операції з надання послуг можуть підтверджуватися, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У відповідності зі ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання ним особисто послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 9, власником нежитлового приміщення № 531, літера "А" в якому є відповідач, у період з лютого 2017 року по серпень 2018 року на суму 23 059,73 грн.

Зокрема, матеріали справи не містять актів здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг), які б підтверджували надання позивачем послуг саме відповідачеві або саме за вищевказаною адресою.

За приписами статей 509, 526 Цивільного кодексу України, статей 173, 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, оскільки згаданою нормою не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, позивач міг здійснити своє право, як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо.

Позивачем не надано доказів на підтвердження факту направлення ним на адресу відповідача (або вручення) рахунків для оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по нежитловому приміщенню № 531, літера "А" у будинку № 9 у м. Києві з метою проведення відповідних оплат спожитих послуг за відсутності укладеного між сторонами договору.

Доводи апелянта стосовно того, що типовий договір позивача передбачає в п. 2.8. підставою оплати послуг квитанцію, а не акт виконаних робіт, а інформація про оплату міститься на інформаційному стенді на І-му поверсі будинку в кожній секції та квитанції розносяться щомісяця інженером по всім квартирам і приміщенням особисто, судом апеляційної інстанції не приймається. Так, доказів отримання відповідачем таких квитанцій не надано.

Таким чином, оскільки позивачем не надано суду доказів укладання типового договору та підтвердження отримання відповідних квитанцій за спірний період, підстави для оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по нежитловому приміщенню № 531, літера "А" у будинку № 9 у м. Києві, відсутні. Тому в цій частині відхиляються доводи скаржника як безпідставні.

Відповідно до ч. 2 ст. 1087 Цивільного кодексу України розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року №22, встановлено, що розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

Отже, для проведення розрахунків між юридичними особами необхідним є розрахунковий документ, тобто доручення/вимога особи з зазначенням суми сплати та реквізитів рахунку, на який необхідно перерахувати грошові кошти.

Водночас, скаржник до суду першої інстанції не надав доказів на підтвердження факту надання спірних послуг саме на заявлену суму за зазначені періоди, а долучення таких доказів до суду апеляційної інстанції в силу ч. 3 ст. 269 ГПК України неприйнято судом через вищевикладене в розділі 6 даної постанови.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання ним послуг саме з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 9, власником нежитлового приміщення № 531, літера "А" в якому є відповідач, у період з лютого 2017 року по серпень 2018 року на суму 23 059,73 грн, як і не надано доказів на підтвердження факту направлення ним на адресу відповідача рахунків для оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по нежитловому приміщенню № 531, літера "А" у будинку № 9 у м. Києві з метою проведення відповідних оплат спожитих послуг за відсутності укладеного між сторонами договору.

Так, надані позивачем до суду першої інстанції копії договорів з контрагентами, акти про використану електроенергію, акти приймання-передавання товарної продукції, рахунки-розшифровки, інформаційні повідомлення, загальні акти наданих послуг на всю будівлю, рахунки на оплату за надання послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії, рахунки на оплату за активну електроенергію, акти надання послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії, рахунки на оплату за вивіз твердих побутових відходів, акти на оплату пені, не є належними доказами на підтвердження факту надання спірних послуг саме відповідачу, в розумінні ст.ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не підтверджують факт надання спірних послуг саме по нежитловому приміщенню № 531, літера "А", яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 9 та саме відповідачу.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги та свідчили про існування у відповідача обов'язку зі сплати житлово-комунальних послуг у розмірі 23 059,73 грн, саме за спірний період.

Щодо посилань скаржника на судові рішення по справам №753/16822/17, 753/18369/17, 753/8106/18, 753/13649/17, то суд апеляційної інстанції не приймає посилання на них, оскільки вони не підтверджують факту надання ним послуг відповідачу у спірні періоди.

За таких обставин, відсутні підстави вважати наявними порушені права позивача, що згідно ст. 4 Господарського процесуального кодексу України та ст. 16 Цивільного кодексу України виключає можливість задоволення позову шляхом стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 23 059,73 грн за заявлений період.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача 1 157,86 грн інфляційної складової боргу, 510,74 грн 3% річних та пені 20 450,34 грн.

Проте, оскільки вимога позивача про стягнення інфляційної складової боргу - 1157,86 грн, 3% річних - 510,74 грн та пені - 20 450,34 грн є похідною від вимоги про стягнення суми заборгованості, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відмова в позові про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги виключає можливість задоволення позову в цій частині.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд вважає позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 2" необґрунтованими та такими, в задоволені яких правомірно відмовлено судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Предметом позову у цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 45 178,67 грн, тобто, відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України, справа є малозначною. За загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 73-80, 86, 91, 129, 254, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281, 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 2" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 у справі №910/12788/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 у справі №910/12788/18 - залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Атлас СМД Україна".

4. Матеріали справи №910/12788/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

Л.Г. Смірнова