РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.03.2019Справа № 910/20370/17
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис"

до публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 830 068,47 грн.

При секретарі судового засідання: Єрмоловій Р.М.

Представники:

від позивача: Трушев О.П. - представник за довіреністю № 03/01-3 від 03.01.2019;

від відповіача: Курильченко К.О. - представник за довіреністю № 10 від 03.01.2019.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" звернулось до Господарського суду міста Києва із вказаним позовом, посилаючись на невиконання Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" обов'язку щодо повернення об'єкта оренди по договору оренди обладнання № 7 від 02.03.2011 з орендного користування після розірвання договору оренди, у зв'язку з чим позивач нараховує неустойку у розмірі 830 068,47 грн. подвійної плати за користування майном за період з 11.01.2016 по 14.11.2017 (включно) в порядку ч.2 ст. 785 ЦК України.

Ухвалою суду від 16.01.2018 року у зв'язку з набранням нової редакції з 15.12.2017 Господарського процесуального кодексу України, судом вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року в позові відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2018 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року у справі № 910/20370/17 задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року у справі № 910/20370/17 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" задоволено. Стягнуто з публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" неустойку у розмірі 830 068,47 грн. та судовий збір у розмірі 12 451,02 грн. за подачу позовної заяви.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.12.2018 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2018 року та рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року у справі №910/20370/18 скасовано. Справу № 910/20370/17 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

В результаті зазначеного автоматичного розподілу справу №910/20370/17 передано на новий розгляд судді Мудрому С.М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.12.2018 року прийнято справу №910/20370/17 суддею Мудрим С.М. до свого провадження, підготовче засідання у справі призначено на 22.01.2019 року.

21.01.2019 року до канцелярії суду відповідачем подано письмові пояснення з урахуванням постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.12.2018 року.

22.01.2019 року до канцелярії суду позивачем подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 22.01.2019 року суд постановив протокольну ухвалу про оголошення перерви на 18.02.2019 року.

18.02.2019 року до канцелярії суду позивачем подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 18.02.2019 року суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті на 11.03.2019 року.

В судовому засіданні 11.03.2019 року представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти позову, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

02.03.2011 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Приватофис" (орендодавець) та публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (орендар) укладено договір № 7 оренди обладнання.

Відповідно до п.1.1 договору орендодавець зобов'язується передати орендареві, а орендар зобов'язується прийняти в строкове платне користування обладнання (надалі іменується - «майно, що орендується») та зобов'язується сплачувати оренду плату.

Згідно з статтею 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частиною 1 статті 760 ЦК України встановлено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Пунктом 1.2.1 договору передбачено, що найменування майна, що орендується: комплекти світлодіодних панелей згідно додатку № 1, що є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до додатку №1 до договору оренди обладнання №7 від 02.03.2011р., майном, що орендується визначено: комплекти світлодіодних панелей, а саме: 6.144х3.328 у кількості - 2; 6.144х1.024, у кількості - 1; 4.096х0.768 у кількості - 12; 2.925х0.675 у кількості - 18, всього 33 шт.

Згідно з п.1.2.3 договору, вартість майна, що орендується складає 4 789 631,74 грн. з урахуванням індексації.

Відповідно до п. 2.1. договору обладнання передається орендарю для використання у якості носіїв інформації у банківській діяльності.

Сторони у п. 3.2. договору визначили, що строк оренди складає 10 (десять) календарних років з дати прийняття майна, що орендується, за актом передання-приймання.

Частиною 1 статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що орендна плата підлягає сплаті до 25 числа поточного місяця із урахуванням її індексації і складає 39 913,60 грн., податок на додану вартість 7982,72 грн., всього по договору 47 896,32 грн. за перший місяць оренди (розмір орендної плати за окремо визначений комплект вказаний в додатку № 1, що є невід'ємною частиною цього договору). Розмір орендної плати за кожний наступний місяць підлягає індексації з коефіцієнтом рівним 1 (одиниці).

Відповідно до п.п. 7.4-7.5. договору, майно вважається фактично переданим орендодавцеві/орендарю з моменту підписання акта передання-приймання. Оплата оренди здійснюється по день фактичного користування майном.

Даний договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 9.1. цього договору та закінчується 02.03.2021 року (п.п. 9.1. та 9.2. договору).

Згідно п. 9.7. договору, даний договір вважається розірваним з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому договорі або у чинному в України законодавстві.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2011 року на виконання умов договору, орендодавець передав, а орендар прийняв обладнання: світлодіодні панелі: 6.144х3.328 у кількості - 2; 6.144х1.024, у кількості - 1; 4.096х0.768 у кількості - 12; 2.925х0.675 у кількості - 18, всього 33 шт., про що сторони підписали акт приймання-передачі обладнання від 01.04.2011.

01.12.2011 року між сторонами підписано додаткову угоду до договору оренди, відповідно до умов якої сторони доповнили п.2.2 договору положенням в редакції: «у зв'язку із збільшенням тарифів на послуги щодо обслуговування обладнання, що передано в оренду за договором, яке здійснюється орендодавцем, інфляційні процеси, а також у зв'язку з проведення страхування обладнання орендодавцем від можливих ризиків обладнання, яке фактично використовується орендарем на підставі договору оренди, сторони погодили про індексувати орендну плату за 2011 рік на суму 489021,42 грн. в т.ч. ПДВ 81503,58 грн.».

30.11.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Приватофис" та публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" укладено додаткову угоду до договору оренди обладнання № 7 від 02.03.2011 р., відповідно до якої сторони змінили положення договору, додавши до п. 4.2. договору наступний абзац: "Орендна плата в період з 01.12.2015 року по 31.12.2015 року складає 15618,70 грн., ПДВ 3123,74 грн., всього з урахуванням ПДВ в місяць орендна плата становить 18 742,44 грн.".

Відповідно до п. 2 додаткової угоди, у зв'язку з розірванням договору оренди вважати останнім днем оренди 31.12.2015 р.

Таким чином, сторони шляхом підписання додаткової угоди від 30.11.2015 р. дійшли згоди припинити свої договірні відносини.

Згідно з ч.1 статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що після закінчення строку оренди повернення майна орендодавцеві здійснюється за актом передання-приймання протягом 10 календарних днів разом з технічною документацією (комплектно). Обов'язок по складанню акта передання-приймання покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору. Орендар/орендодавець зобов'язаний здійснити огляд та перевірку стану майна під час підписання акту передання-приймання.

Майно вважається фактично переданим орендодавцеві/орендарю з моменту підписання акта передання-приймання (п.7.4 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, 29.09.2017 позивач звернувся до відповідача з вимогою № 28/09-1 від 28.09.2017, в якій зазначив, що після розірвання договору № 7 від 02.03.2011 об'єкти оренди (комплекти світлодіодних панелей) до сьогоднішнього дня не повернуті товариству з обмеженою відповідальністю "Приватофис" в порядку передбаченому договором оренди та діючим законодавством України, у зв'язку з чим вимагав відповідача у семиденний строк виконати обов'язок за договором оренди № 7 від 02.03.2011, а саме: повернути комплекти світлодіодних панелей ТОВ "Приватофис" із технічною документацією (комплектно) в стані та порядку.

Звертаючись з даними позовними вимогами до суду, позивач вказав, що після розірвання договірних відносин, відповідач орендоване обладнання з користування не повернув, вимоги орендодавця щодо повернення майна залишені без задоволення, натомість орендар пропонував за символічну плату залишити частину майна у користуванні, частину демонтувати з відділення банку силами самого орендодавця, про що сторони згоди не дійшли, акти приймання-передачі з оренди обладнання сторонами не підписані, майно надалі залишається у користуванні відповідача, у зв'язку із чим позивач просить стягнути неустойку в розмірі подвійної плати за користуванням майном за час прострочення повернення об'єкта оренди орендодавцю з 11.01.2016 (сплив десятиденного строку добровільного повернення майна відповідно до п.7.1 договору) по листопад 2017 (звернення до суду) відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 статті 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно абз. 2 п. 5.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", неустойка передбачена ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Скасовуючи рішення суду Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 року, зазначив, що оцінюючи акт приймання-передачі, суд апеляційної інстанції не врахував приписи ст.213 ЦК України, згідно з якими при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Так, з наявного в матеріалах справи акту приймання-передачі до договору оренди обладнання №7 від 02.03.2011 року, від 31.12.2015 року вбачається що він укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Приватофис» (орендодавець) та публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (орендар). Та, зазначені особи склали цей акт про те, що орендодавець (тобто, товариство з обмеженою відповідальністю «Приватофис») повернув, о орендар (тобто, публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») прийняв із користування обладнання згідно з укладеним між сторонами договором оренди обладнання №7 від 02.03.2011 року. Обладнання повернуто в повному обсязі в належному стані, придатне для використання за призначенням.

Суд зазначає, що відповідно до преамбули договору оренди обладнання № 7 від 02.03.2011 року орендодавцем за договором є товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис", а орендарем публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" та обов'язок з повернення орендованого майна покладено саме на орендаря, в той час як у наданому відповідачем акті приймання-передачі від 31.12.2015 зазначено, що орендодавець повернув обладнання, а не орендар.

В той же час, суд звертає увагу, що акт приймання-передачі від 31.12.2015 не відповідає приписам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", в частині оформлення, оскільки не містить відомостей про найменування та кількість обладнання, яке повертається з оренди.

Крім того, відповідно до п.7.1 договору передбачено, що після закінчення строку оренди повернення майна орендодавцеві здійснюється за актом передання-приймання протягом 10 календарних днів разом з технічною документацією (комплектно).

Тобто, повернення майна здійснюється за актом разом з технічною документацією, в той час як матеріали справи не містять доказів передання відповідачем позивачу технічної документації.

Судом взято до уваги те, що в листі №0-74728від 22.06.2017 зазначено, у 2010-2011 роках товариством з обмеженою відповідальністю "Приватофис" було придбано світлодіодні екрани для розміщення на фасадах відділень ПриватБанку у якості вивісок та електронних рекламоносіїв біля відділень банку, які надавались в оренду банку згідно з угодами оренди майна, дію яких наприкінці 2015 року було припинено, про що оформлено додаткові угоди та акти прийому-передачі екранів. На сьогоднішній день на відділеннях та об'єктах банку розмішені екрани у кількості 249 шт.

Крім того, в листі №20.0.0.0/4-107142 від 08.09.2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» зазначено, що з моменту підписання актів приймання-передачі обладнання в грудні 2015 року банк несе витрати на сервісне обслуговування екранів, що наразі припинено. Рекомендуємо якнайшвидше здійснити демонтаж екранів з метою збереження їх в робочому стані для подальшого використання за призначенням на розсуд ТОВ «Приватофис».

Тобто, у вищезазначених листах не заперечується факт користування комплектами світлодіотних панелей, а зазначається про необхідність їх демонтажу ТОВ «Приватофис».

Проте, відповідно до п.6.2 договору, орендар, тобто ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язується укласти з ТОВ «Техно Компас» договір на проведення монтажних та пусконалагоджувальних робіт.

Крім того, договором не передбачено обов'язку орендодавця здійснювати демонтаж орендованого майна.

А також, п.7.2 договору передбачено, що майно, що орендується, повинно бути передано орендодавцем у справному стані з урахуванням нормального фізичного зносу, пов'язаного із спливом часу та цільовим використання майна, що орендується.

Щодо посилання відповідача в письмових пояснення з урахуванням постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.12.2018 про те, що в будь-якому разі, навіть у випадку допущення будь-яких порушень щодо порядку або повноти передачі майна (про що відсутні відомості у акті передання-приймання від 31 грудня 2015 року), орендоване обладнання в будь-якому випадку в момент підписання актів приймання передачі фактично перейшло у володіння позивача та належних йому на праві власності об'єктах нерухомого майна (перелік договорів оренди приміщення з адресами орендованого майна, а також примірник договору, який є типовим), то суд зазначає наступне.

З наданих документів (перелік договорів оренди приміщення з адресами орендованого майна, а також примірник договору, який є типовим) не вбачається, що саме індивідуально визначене майно, а саме обладнання: світлодіодні панелі: 6.144х3.328 у кількості - 2; 6.144х1.024, у кількості - 1; 4.096х0.768 у кількості - 12; 2.925х0.675 у кількості - 18, всього 33 шт., яке передано в оренду відповідачу згідно договору №7 оренди обладнання від 02.03.2011 року перейшло у володіння позивача.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено відсутність належних та допустимих доказів, щодо повернення відповідачем позивачу обладнання, а саме: світлодіодні панелі: 6.144х3.328 у кількості - 2; 6.144х1.024, у кількості - 1; 4.096х0.768 у кількості - 12; 2.925х0.675 у кількості - 18, всього 33 шт. згідно договору №7 оренди обладнання від 02.03.2011 року.

Щодо правових підстав для стягнення з відповідача заявленої позивачем суми неустойки на підставі ч.2 ст. 785 ЦК України, суд зазначає наступне.

Діюче законодавство України в сфері орендних правовідносин розрізняє (1) орендну плату, як плату або фіксований платіж, що справляється з наймача за користування майном, як правило щомісячно (ч.1 ст. 759 ЦК, ст. 762 ЦК, ч. 1 ст. 283 ГК, ст. 286 ГК), та є істотною умовою договору оренди між суб'єктами господарювання (ч. 1 ст. 284 ГК), та (2) неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення виконання наймачем обов'язку зі своєчасного її повернення в разі припинення договору найму (ст.291 ГК, ч. 2 ст. 785 ЦК), що застосовується за вимогою орендодавця та на відміну від орендної плати не є фіксованим платежем.

Відповідно до п.7.5 договору оплата оренди здійснюється по день фактичного користування майном.

При цьому, за умовами даного договору оренди сторони не передбачили будь-яких обмежень чи виключень для застосування до орендаря передбаченого ч. 2 ст. 785 ЦК виду відповідальності.

До правовідносин у сфері оренди застосовуються як положення діючого законодавства України, так і погоджені сторонами у договорі оренди умови.

Відповідно до ч.4 статті 291 ГК України правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Тобто, вищезазначена стаття не встановлює правових наслідків припинення договору оренди, а відсилає до відповідних норм, що регулюють відносини найму (оренди), встановлених ЦК України.

Так, згідно зі ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору оренди орендар зобов'язаний негайно повернути орендодавцеві річ у стані, у якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, котрий було обумовлено у договорі. У разі, якщо орендар не виконує обов'язку щодо повернення речі, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що можливість застосування даної неустойки та її нарахування передбачено в ЦК України та беручи до уваги те, що сторонами в договорі не передбачено будь-яких обмежень чи виключень для її застосування, тому суд вважає за можливе застосування для даних правовідносин неустойки передбаченої ч.2 статті 785 ЦК України.

Таким чином, суд визнає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки за несвоєчасне повернення орендованого майна у розмірі 830 068,47 грн., а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен із доводів сторін.

Судовий збір та судовий збір за подачу апеляційної скарги згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ст.ст. 79, 123, 129, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код - 14360570) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" (49044, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, узвів Крутогірний, буд. 14, ідентифікаційний код - 33546549) 830 068 (вісімсот тридцять тисяч шістдесят вісім) грн. 47 коп. неустойки, судовий збір у розмірі 12 452 (дванадцять тисяч чотириста п'ятдесят дві) грн. 00 коп., 18 676 (вісімнадцять тисяч шістсот сімдесят шість) грн.. 55 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання рішення: 01.04.2019 року.

Суддя С.М. Мудрий