ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2019 р. Справа№ 910/7573/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРЖИЦЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД»

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2018

у справі № 910/7573/18 (суддя Джарти В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРЖИЦЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД»

до Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВЕ ТОВАРИСТВО «ДОМІНАНТА»

про стягнення 68 456,15 грн

за відсутності представників учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОРЖИЦЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» (далі - ТОВ «ОРЖИЦЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВЕ ТОВАРИСТВО «ДОМІНАНТА» (далі - ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА», відповідач) про стягнення 68 456,15 грн, з яких 66 000,00 грн страхового відшкодування, 1 865,15 грн інфляційного збільшення боргу, 591,00 грн 3% річних від простроченої суми страхового відшкодування.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) було пошкоджено транспортний засіб, який перебував в користуванні позивача на підставі Договору оренди транспортних засобів №2-ТЗ від 01.10.2015, у зв'язку з чим останній був вимушений здійснити придбання ізотермічного фургона, вартість якого відповідно до договору купівлі-продажу №ОР-001 від 07.07.2017 становить 66 000,00 грн. Посилаючись на те, що ДТП сталася з вини особи, цивільно-правова відповідальність якої була застрахована відповідачем, останній, на думку позивача, повинен відшкодувати йому вказану суму грошових коштів як збитки (страхову виплату).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 у справі №910/7573/18 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що страхове відшкодування, яке просить позивач стягнути з відповідача, за своєю правовою природою не є тотожним сумі грошових коштів, які сплачені позивачем за придбаний фургон ізотермічний; позивачем не доведено розміру шкоди, завданої йому як володільцю пошкодженого транспортного засобу, в тому числі оціненої; в межах розгляду даної справи, позивачем не було заявлено клопотання про проведення експертного дослідження, а будь-яких інших експертних висновків щодо визначення розміру шкоди позивачем до суду не надано.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «ОРЖИЦЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт вказував на те, що розмір збитків мав бути встановлений судом на підставі видаткової накладної та платіжної відомості до договору купівлі-продажу №ОР-001 від 07.07.2017, в рамках якого позивачем було придбано нову деталь автомобіля замість пошкодженої при ДТП; основна частина збитку розрахована, виходячи з вартості заміненої власними силами та коштами деталі; з метою з'ясування усіх обставин справи, враховуючи, що відповідач на вимогу ухвали суду не надав копію розрахунку суми страхового відшкодування та висновку експерта щодо розміру заподіяної шкоди, на думку апелянта, суд зобов'язаний був за власною ініціативою призначити у справі відповідну експертизу; дії суду щодо розгляду даної справи у спрощеному позовному провадженні порушили права позивача; судові повістки на 12.07.2018 на адресу позивача не направлялись; порушення судом строку на складення повного тексту судового рішення спрямоване на позбавлення позивача права на апеляційне оскарження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ОРЖИЦЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 у справі № 910/7573/18, розгляд апеляційної скарги призначено на 25.03.2019, встановлено ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

22.02.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника, в якій скаржник також підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

У судове засідання 25.03.2019 позивач та відповідач явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином, а саме, рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивача та відповідача, враховуючи заяву апелянта про розгляд справи за його відсутності, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за відсутності вказаних осіб.

25.03.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 28.03.2017 на автодорозі Лубни-Оржиця відбулась ДТП за участю транспортного засобу Mercedes-Benz 311 CDI, д.н.з. НОМЕР_1, який перебуває в користуванні ТОВ «ОРЖИЦЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» на підставі Договору оренди транспортних засобів № 2-ТЗ від 01.10.2015, під керуванням працівника позивача ОСОБА_2 та автомобіля Mercedes-Benz 210 D, д.н.з. НОМЕР_4, під керуванням ОСОБА_3

Відповідно до постанови Апеляційного суду Полтавської області від 03.11.2017 у справі №539/894/17 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, визнано водія автомобіля Mercedes-Benz 210 D, д.н.з. НОМЕР_4, ОСОБА_3 (а.с. 37-40).

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_3 28.03.2017, керуючи автомобілем Mercedes-Benz 210 D, д.н.з. НОМЕР_4, порушив вимоги п. 13.1 ПДР України, а саме, не врахувавши дорожню обстановку, в умовах обмеженої видимості не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем Mercedes-Benz 311 CDI, д.н.з. НОМЕР_1.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач стверджує, що внаслідок ДТП, що мала місце 28.03.2017, транспортний засіб Mercedes-Benz 311 CDI, д.н.з. НОМЕР_1, був пошкоджений.

З метою відновлення пошкодженого транспортного засобу та заміни пошкодженої деталі позивач придбав фургон ізотермічний, розміром: 3123*19801*1855 вартістю 66 000,00 грн.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надані договір купівлі-продажу від 07.07.2017, укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтеркарготрак», видаткову накладну № 111 від 07.07.2017, платіжні доручення №3489 від 07.06.2017 на суму 33 000,00 грн та №3698 від 07.07.2017 на суму 33 000,00 грн (а.с. 46-48, 79-80).

У зв'язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія, винного у вчиненні ДТП, ОСОБА_3 була застрахована ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» на підставі полісу АК 3925292, позивач звернувся до відповідача із листом-запитом від 01.02.2018, в якому просив надати акт розрахунку суми страхового відшкодування та копію експертного висновку, з метою виявлення суми страхового відшкодування (а.с. 51).

В подальшому позивач направив відповідачеві з супровідним листом №167 від 19.02.2018 пакет документів з метою вирішення питання про виплату страхового відшкодування, при цьому зазначивши, що всі необхідні документи вже надавались ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» (а.с. 49-50).

Також позивач неодноразово звертався до відповідача з претензіями про виплату страхового відшкодування, а саме, з претензією № 1 від 13.03.2018 вих. № 206 (направлена 20.03.2018), претензією № 2 від 27.03.2018 (направлена 30.03.2018), претензією №3 від 24.05.2018 (направлена 25.05.2018) (а.с.52-60).

З огляду на те, що вказані претензії були залишені відповідачем без відповіді та задоволення, позивач звернувся із даним позовом до суду про стягнення з відповідача 66 000,00 грн страхового відшкодування, 1865,15 грн інфляційних втрат та 591,00 грн 3% річних.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

У відповідності до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Частинами 1, 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України, суд першої інстанції правильно зазначив, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання.

Таке зобов'язання виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів врегульована Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 (далі - Закон)

Згідно зі ст. 3 Закону обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 5 Закону встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 979 ЦК України та ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховики зобов'язані укладати договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір «Зелена картка») відповідно до цього Закону та чинного законодавства України. Внутрішні договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності укладаються строком на один рік.

Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За приписами ч. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України (ст. 29 Закону).

В силу приписів ст.ст. 22, 29 Закону, у спорах, пов'язаних з відшкодуванням шкоди за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів норми вказаного Закону є спеціальними.

За змістом вказаних норм та у відповідності до статей 9, 23-28, 30-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на викладене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

За приписами пункту 5.3. Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 09.07.2010 №566, інформація, отримана з бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України (надалі - МТСБУ), використовується з метою отримання відомостей про наявність чи відсутність договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на дату скоєння ДТП та отримання відомостей про страховика, який застрахував цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу на дату ДТП або на дату укладення договору обов'язкового страхування.

Як вбачається з витягу з Централізованої бази даних МТСБУ (а.с. 76), станом на дату ДТП, цивільна-правова відповідальність власника транспортного засобу Mercedes-Benz 210 D, д.н.з. НОМЕР_4, була застрахована ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК 3925292 з встановленим розміром страхової суми за шкоду заподіяну майну - 100 000,00 грн, франшизи - 1 000,00 грн.

Таким чином, оскільки цивільно-правова відповідальність осіб, що користуються транспортним засобом Mercedes-Benz 210 D, д.н.з. НОМЕР_4, водій якого скоїв ДТП, була застрахована у відповідача відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК 3925292, то особою, відповідальною за завдані в даному випадку збитки, відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у межах, передбачених вказаним Законом та договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, є відповідач.

Як було зазначено вище, позивач неодноразово (01.02.2018, 19.02.2018. 13.03.2018, 27.03.2018 та 24.05.2018) звертався до ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» із заявами про здійснення виплати страхового відшкодування, як до страховика, який застрахував цивільно-правову відповідальність винної у ДТП особи. При цьому, з матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем, що на адресу ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» було направлено необхідний пакет документів.

Завдання потерпілому (позивачеві) внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди).

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок із здійснення страхового відшкодування.

Разом з тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

З системного аналізу викладеного слідує, що приписи Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачають обов'язок потерпілої особи, який полягає не лише у зверненні до страховика винуватця, в даному випадку ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА», а й в доведенні оціненої шкоди.

Однак, твердження позивача про те, що розмір збитків мав бути встановлений судом на підставі видаткової накладної та платіжної відомості до договору купівлі-продажу №ОР-001 від 07.07.2017, в рамках якого позивачем було придбано нову деталь автомобіля замість пошкодженої при ДТП, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані документи підтверджують лише факт здійснення господарської операції з передачі товару та його оплати на виконання договірних правовідносин, що виникли між позивачем та ТОВ «Інтеркарготрак», однак, такі документи не є доказами, що підтверджують розмір збитків, завданих позивачеві.

При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, страхове відшкодування, яке просить позивач стягнути з відповідача, за своєю правовою природою не є тотожним сумі грошових коштів, які сплачені ТОВ «ОРЖИЦЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» за придбаний фургон ізотермічний.

Доводи апелянта про те, що ним правильно розраховано основну частину збитку, виходячи з вартості заміненої власними силами та коштами деталі, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу, який би підтверджував, що при вищезазначеній ДТП було пошкоджену саме вказану складову частину автомобіля (фургон ізотермічний).

Також колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що з метою з'ясування усіх обставин справи, враховуючи, що відповідач на вимогу ухвали суду не надав копію розрахунку суми страхового відшкодування та висновку експерта щодо розміру заподіяної шкоди, суд зобов'язаний був за власною ініціативою призначити у справі відповідну експертизу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Виходячи зі змісту вказаної норми, колегія суддів зазначає, що призначення експертизи у справі є правом, а не обов'язком суду для реалізації якого, у даному випадку, у суду першої інстанції достатні підстави були відсутні.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що за приписами ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

Враховуючи викладені обставини справи та вимоги законодавства, з огляду на те, що позивач не надав належних та достатніх доказів на підтвердження розміру шкоди, завданої йому як володільцю пошкодженого транспортного засобу, в тому числі оціненої, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 66 000,00 грн страхового відшкодування, а також про стягнення інфляційних втрат у сумі 1 865,15 грн та 3% річних у сумі 591,00 грн, оскільки такі вимоги є похідними від стягнення суми страхового відшкодування.

Разом з тим, як правильно зауважив місцевий господарський суд, неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, і особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог ТОВ «ОРЖИЦЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД».

При цьому, колегія суддів відхиляє твердження апелянта про порушення судом норм матеріального права як необґрунтовані та безпідставні, оскільки скаржником не наведено жодної норми матеріального права, яку, на його думку, порушив суд першої інстанції.

Крім того, колегія суддів вважає, що у даній справі правильне застосовування норм матеріального права є очевидним і не викликає будь-яких сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Доводи апелянта про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, що на думку позивача проявилось, зокрема, в діях суду щодо неповідомлення його про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначення судового засідання на 12.07.2018, колегія суддів вважає такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання, яке призначено на 12.07.2018.

Як вбачається з матеріалів справи, вказана ухвала була направлена на адресу ТОВ «ОРЖИЦЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД», вказану як у позовній заяві, так і в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та була вручена уповноваженому представнику позивача 21.06.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 4).

При цьому, на переконання колегії суддів, з огляду на приписи ч. 3, п. 1 ч. 5 ст. 12, ч. 1 ст. 247 ГПК України, місцевий господарський суд правомірно вирішив справу в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто дана справа є малозначною.

Разом з тим, колегія суддів визнає обґрунтованими твердження апелянта про порушення судом строку на складення повного тексту судового рішення, встановленого ч. 6 ст. 233 ГПК України, однак, зазначає, що таке порушення норм процесуального права не є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, не призвело до неправильного вирішення спору та не вплинуло на реалізацію позивачем права на апеляційне оскарження.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 14.08.2018 у справі №910/7573/18 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «ОРЖИЦЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 270-271, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРЖИЦЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 у справі №910/7573/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 у справі №910/7573/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/7573/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 01.04.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська