СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2019 р. Справа № 5023/5836/12

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Здоровко Л.М., суддя Мартюхіна Н.О.

за участю секретаря судового засідання Бєлкіної О.М.,

за участю представників:

прокурора - Ногіна О.М. - на підставі посвідчення від 11.02.2015 № 032167,

кредитора АТ "Дельта Банк" - Липатов О.В. за довіреністю від 29.12.2018

від інших учасників справи - не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради (вх.№1120)

на ухвалу господарського суду Харківської області від 25.12.2015, постановлену суддею Дзюбою О.А. в приміщенні господарського суду Харківської області,

у справі №5023/5836/12,

за заявою фізичної особи - підприємця Підберезського Андріана Миколайовича, м.Харків,

про визнання банкрутом,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.12.2015 задоволено заяву ліквідатора про визнання права власності за банкрутом; визнано за Підберезським Андріаном Миколайовичем (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) право власності на нежитлову будівлю літ. "В-1", загальною площею 58,8 кв. метри, що розташована за адресою: м. Харків, пр-т Московський, буд. 254.

Заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради з ухвалою господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду Харківської області від 25.12.2015 у справі № 5023/5836/12 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ліквідатора про визнання права власності за Підберезським Андріаном Миколайовичем на нежитлову будівлю літ. "В-1", загальною площею 58,8 кв. м, що розташована за адресою: м. Харків, пр-т Московський, буд. 254; судові витрати за подання апеляційної скарги стягнути з ФОП Підберезського А.М. на користь прокуратури Харківської області; залучити до участі у справі Харківську міську раду, Департамент територіального контролю Харківської міської ради, Інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Обґрунтовуючи заявлені апеляційні вимоги, прокурор зазначає, що оскаржуваною ухвалою суду фактично легалізовано право власності на об'єкт самочинного будівництва, чим суттєво порушено інтереси держави: обмежено право використовувати земельну ділянку в інтересах громади, а також розпоряджатися нею, з огляду на те, що на ній розташований об'єкт самочинного будівництва, права власності на який зареєстровано за фізичною особою; порушено установлені державою правила та норми здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об'єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, представником якої є міська рада; порушено права міської ради на її дискреційні повноваження щодо присвоєння адреси об'єктам нерухомого майна.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2019 у зв'язку із перебуванням судді Бородіної Л.І. у відпустці, сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Лакізи В.В., судді Здоровко Л.М., судді Мартюхіної Н.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.01.2019 залучено Харківську міську раду (майдан Конституції, 7, м. Харків, 61200, ), Департамент територіального контролю Харківської міської ради (майдан Конституції, 7, м. Харків, 61200), Інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради (пров. Соборний,1, м. Харків, 61003) учасниками провадження у справі про банкрутство фізичної особи - підприємця Підберезського Андріана Миколайовича в межах розгляду заяви про визнання права власності (вх.№ 37728 від 21.09.2015).

На виконання ухвали Східного апеляційного господарського суду від 29.01.2019 у справі №5023/5836/12 арбітражним керуючим Ткаченко О.А. подано клопотання (вх.1762) про долучення до матеріалів справи доказів направлення заяви про визнання права власності та доданими до неї документами Харківській міській раді, Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради.

У судовому засіданні 18.03.2019 прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, ухвалу господарського суду Харківської області від 25.12.2015 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ліквідатора про визнання права власності за банкрутом.

Представник кредитора - АТ «Дельта Банк» вважає апеляційну скаргу обґрунтованою та просить її задовольнити.

Інші учасники провадження у справі не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені, про що свідчать повернуті поштові повідомлення про вручення поштового відправлення.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

За таких обставин колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши прокурора та представника кредитора, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Прокурор та представник кредитора погодились з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора та представника кредитора, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.12.2012 прийнято заяву Фізичної особи-підприємця Підберезського А.М. про порушення провадження у справі та порушено провадження у справі №5023/5836/12.

Постановою господарського суду Харківської області у справі №5023/5836/12 від 24.12.2012 фізичну особу - підприємця Підберезського Андріана Миколайовича визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Бєляєву О.В., яку зобов'язано виконати ліквідаційну процедуру, докази надати суду.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.05.2015 усунено арбітражного керуючого Бєляєву О.В. від виконання обов'язків ліквідатора банкрута; призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Губарєва Юрія Миколайовича; зобов'язано Бєляєву О.В. передати всі матеріали, пов'язані з ліквідаційною процедурою, арбітражному керуючому Губарєву Ю.М. протягом десяти днів від дати винесення даної ухвали за актом приймання-передачі.

21.09.2015 до господарського суду Харківської області надійшла заява від ліквідатора Губарєва Ю.М. про визнання права власності за Підберезським А.М. на нежитлову будівлю літ. «В-1», загальною площею 58,8 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, пр. Московський, 254.

В обґрунтування заяви ліквідатор зазначає, що у відповідності до технічного паспорту нежитлової будівлі власником цього майна є боржник - Підберезський А.М., але в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно немає відомостей про реєстрацію права власності на це майно за Підберезським А.М.

25.12.2015 господарським судом Харківської області постановлено оскаржувану ухвалу, яка мотивована тим, що права власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Враховуючи технічний паспорт на громадський будинок по просп. Московському, 254, де власником майна зазначений Підберезський А.М., договір будівельного підряду від 10.01.2012, суд дійшов висновку про визнання права власності за Підберезським А.М. на нежитлову будівлю літ. «В-1», загальною площею 58,8 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, пр. Московський, 254.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами частин 3, 4, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

З апеляційною скаргою про скасування ухвали господарського суду Харківської області від 25.12.2015, якою визнано право власності за Підберезським А.М. на нежитлову будівлю літ. «В-1», загальною площею 58,8 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, пр. Московський, 254, звернувся прокурор в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі чого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

З частини 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" вбачається, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Прокурор обґрунтував свої вимоги наявністю порушень державних економічних інтересів у сфері земельних відносин, яке виявилось у визнанні права власності за Підберезським А.М. з порушенням законодавства, за відсутності волевиявлення уповноваженого розпорядника земельної ділянки - Харківської міської ради та використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів, що тягне за собою ненадходження до місцевого бюджету передбаченої законодавством плати за землю, що порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради. Прокурор вказав щодо порушення інтересів держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради в сфері забезпечення державного архітектурно-будівельного контролю за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил на об'єкт самочинного будівництва.

Таким чином, прокурор, в даному випадку, має право звернутися до суду з заявою в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради.

Предметом розгляду даної апеляційної скарги є правомірність визнання права власності за Підберезським А.М. на нерухоме майно літ «В-1» загальною площею 58,8 кв.м., розташованої за адресою пр. Московський,254 у м. Харкові.

Підставою вимог апеляційної скарги є те, що право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна визнане без належних документів та без визначення того, що зазначена нежитлова будівля є об'єктом самочинного будівництва, оскільки до матеріалів справи не додано відповідних документів, які дозволяють виконувати відповідні будівельні роботи, без підтверджуючих документів щодо відведення земельної ділянки під забудову, а також без доказів прийняття об'єкта після завершення будівництва до експлуатації.

Прокурор вказує, що будівництво нерухомого майна без відповідних документів, що дають право на таке будівництво, а також на земельній ділянці, яка для таких цілей не виділялась і взагалі перебуває у комунальній власності та подальша легалізація цього об'єкту шляхом визнання права власності у судовому порядку, порушує права та інтереси держави.

Порядок будівництва нерухомого майна врегульовано відповідними нормативними актами, а саме: Земельним кодексом України; Цивільним кодексом України; Законами України «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про архітектурну діяльність», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про екологічну експертизу», «Про охорону культурної спадщини».

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Самочинне будівництво є порушенням установлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об'єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об'єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Прокурор вказує, що в порушення вимог ст. 1, 21 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на час звернення ліквідатора з заявою про визнання права власності) господарським судом першої інстанції не взято до уваги, що судовий захист порушеного права позивача може бути здійснений лише в разі звернення з позовом до особи, яка це право порушує, не визнає або оспорює, тобто саме особа, що порушує право, яке підлягає захисту, має бути відповідачем у такій справі і задоволенню підлягає лише той позов, що заявлений до особи, яка порушує відповідне право.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності.

Судовий захист порушеного права позивача може бути здійснений лише в разі звернення з позовом до особи, яка це право порушує, не визнає або оспорює, тобто саме особа, що порушує право, яке підлягає захисту, має бути відповідачем у такій справі, і задоволенню підлягає лише той позов, що заявлений до особи, яка порушує відповідне право.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві ліквідатора про визнання права власності не визначено відповідача.

В апеляційній скарзі прокурор зазначив, що ухвалюючи рішення господарський суд першої інстанції фактично визнав право власності на об'єкт нерухомого майна, який розташований на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності Харківської міської ради, чим порушив права цього органу, а факт проведення будівництва без відповідних документів порушує права громади міста Харкова, представником якої є Харківська міська рада.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з доводами прокурора, що ухвала господарського суду першої інстанції від 25.12.2015 є такою, що прийнята про права та інтереси Харківської міської ради, Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, яких не було залучено до участі у розгляді даної заяви ліквідатора у зазначеній справі.

Встановивши зазначені вище обставини, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.01.2019 з метою захисту майнових прав територіальної громади міста Харкова, забезпечення принципів рівності всіх учасників перед законом та судом, а також створення сторонам необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи залучено Харківську міську раду, Департамент територіального контролю Харківської міської ради, Інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради учасниками провадження у даній справі про банкрутство в межах розгляду заяви про визнання права власності (вх.№37728 від 21.09.2015), оскільки рішення щодо розгляду вказаної заяви може вплинути на їх права та обов'язки.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної ухвали) порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо, зокрема, господарський суд прийняв рішення про права і обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

На підставі пункту 4 частини 3 статті 277 ГПК України ухвала господарського суду Харківської області від 25.12.2015 підлягає скасуванню, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо господарський суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

У рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується на тому, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (Рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії» від 26.10.1984 та Рішення у справі «Кастілло Альгар» проти Іспанії» від 28.10.1998). Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як «явну помилку» (тобто помилку якої б не міг припуститись розумний суд), вона може порушити справедливість провадження (Справа «Хамідов проти Росії»).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, ухвала господарського суду Харківської області від 25.12.2015 у справі №5023/5836/12 підлягає скасуванню, як така, що прийняття з порушенням норм процесуального права.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, предметом розгляду є визнання за Підберезським А.М. права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою пр. Московський, 254 у м. Харкові на підставі ст. 316, 328, 331 Цивільного кодексу України, а саме зазначено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частини 4 статті 13 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Згідно з частиною 4 статті 41 Конституції України та частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути позбавлений права власності.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В обґрунтування заяви ліквідатор зазначає, що в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію нежитлової будівлі літ. «В-1», що розташована за адресою: м. Харків, пр. Московський, 254 загальною площею 58,8 кв.м. за Підберезським А.М.

Відповідно до частини 1 статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Вирішуючи спір про визнання права власності слід враховувати, що судове рішення про таке визнання не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений позивачем спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Одночасно частиною 3 статті 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Державна реєстрація права власності як на об'єкт незавершеного будівництва, так і на нерухоме майно здійснюється у порядку, встановленому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до положень статті 331 ЦК України разом з нормами статей 177 - 179, 182 цього Кодексу, частини 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження права власності ліквідатор надав технічний паспорт на громадський будинок по просп. Московському, 254, де власником майна зазначений Підберезський А.М., договір будівельного підряду від 10.01.2012. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували введення в експлуатацію даного об'єкта, реєстрацію в установленому законом порядку, отже, вищезазначений об'єкт не набув статусу нерухомого майна, як об'єкта цивільного права.

Проте, колегія суддів зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарським судом першої інстанції не було враховано абзацу другого частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України, відповідно до якого, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка діяла на момент звернення з відповідною заявою) державна реєстрація прав на об'єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об'єкта.

Статтею 4 зазначеного Закону передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Матеріали справи не містять доказів прийняття в експлуатацію об'єкту нерухомого майна, у відповідності до вимог Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів та Закону України "Про основи містобудування", не містять доказів звернення Підберезського А.М. до відповідних органів для вирішення в установленому законом порядку питання щодо оформлення права власності на нежитлову будівлю літ. "В-1" загальною площею 58,8кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, пр. Московський, 254, або доказів відмови оформлення право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала господарського суду Харківської області від 25.12.2015 у справі №5023/5836/12 прийнято при неповному з'ясуванні обставин справи, а тому підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом вимог чинного законодавства та неврахування при прийнятті оскаржуваної ухвали статті 376 Цивільного кодексу України про визнання права власності на самочинне будівництво відхиляються колегією суддів, оскільки, відповідно до ч. 2 ст.237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Як вбачається з заяви про визнання права власності ліквідатор просив визнати право власності на нерухоме майно на підставі ст. 331 Цивільного кодексу України, тому апеляційний господарський суд розглядає справу в межах заявлених вимог.

Згідно з положеннями частин 1, 3 статті 74, статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо задоволення заяви про визнання права власності на майно за Підберезським А.М. і вважає заяву такою, що не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судове рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Матеріали справи свідчать про те, що господарський суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване, не надав вірну юридичну оцінку обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при перегляді оскаржуваної ухвали в апеляційному порядку та приймаються судовою колегією апеляційної інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради підлягає задоволенню, а ухвала господарського суду Харківської області від 25.12.2015 у справі №5023/5836/12 - скасуванню.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали господарського суду першої інстанції з прийняттям нового рішення, відповідно до ст.ст. 129, 282 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на ФОП Підберезського А.М.

Керуючись статтями 253, 254, 270, 275, 277, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області задовольнити.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 25.12.2015 у справі №5023/5836/12 скасувати.

В задоволенні заяви ліквідатора про визнання права власності на нежитлову будівлю літ. "В-1", загальною площею 58,8 кв. метри, що розташована за адресою: м. Харків, пр-т Московський, буд. 254 за банкрутом - Підберезським Андріаном Миколайовичем (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) відмовити.

Покласти на фізичну особу-підприємця Підберезського Андріана Миколайовича (код НОМЕР_1, АДРЕСА_2) судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги Прокуратурою Харківської області (код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, код 820172, рахунок 7171, код класифікації видатків бюджету - 2080) у розмірі 1827 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 28.03.2019.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя Н.О. Мартюхіна