ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"01" квітня 2019 р. Cправа № 902/92/19

Господарський суд Вінницької області у складу судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Василишеній Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельний двір "Господарочка" (вул. Грушевського, 41, м. Одеса, 65031)

до:Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Вілар" (вул. Ватутіна, б. 137, м. Вінниця, 21011)

про стягнення 756616,89 грн.

представники сторін

позивача ОСОБА_1, посвідчення адвоката, свідоцтво №003467 від 17.10.2018;

відповідача ОСОБА_2, посвідчення адвоката, свідоцтво № 364 від 04.08.2002;

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговельний двір "Господарочка" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Вілар" заборгованості за дистриб'юторською угодою № 3 від 01.01.2018 р. в розмірі 756616,89 грн., з яких: 630521,59 грн. - основна заборгованість та 126104,30 грн. - штраф.

Ухвалою суду від 11.02.2019 позов залишено без руху на підставі ч.1 ст.174 Господарського процесуального кодексу України та встановлено позивачу строк для усунення виявлених недоліків: 10 днів з дня вручення цієї ухвали.

18.02.2019 до суду надійшла заява №1/7 від 13.02.2019 про усунення недоліків позовної заяви № 1/2 від 05.02.2019.

Ухвалою від 19.02.2019 відкрито провадження у справі №902/92/19 з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 11.03.2019.

28.02.2019 до суду від позивача надійшла заява № 1/4/1 від 20.02.2019 про уточнення позовних вимог. У вказаній заяві позивач просить зменшити розмір позовних вимог в частині основного боргу на 298273,26 грн.; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Вілар" на користь позивача заборгованості за дистриб'юторською угодою № 3 від 01.01.2018 р. в сумі 458352,63грн., з яких: 332248,33 грн. основного боргу та 126104,30 грн. - штрафу.

07.03.2019 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній визнає основну заборгованість в розмірі 332248,33 грн., а щодо заявленого позивачем штрафу зазначає що він не вірно нарахований і має становити меншу суму.

З огляду на те, що заява про зменшення розміру позовних вимог подана представником позивача з дотриманням положень ст.46 ГПК України, суд прийняв означену заяву до розгляду, про що зазначено в ухвалі від 11.03.2019.

Ухвалою від 11.03.2019 закрито підготовче засідання та призначено справу для судового розгляду по суті на 01.04.2019.

Судове засідання 01.04.2019 проведено в режимі відеоконференції відповідно до ухвали від 12.03.2019.

В судове засідання зявились представники сторін.

Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Представник відповідача позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості визнав, а в частині стягнення штрафу зазначив, що оскільки сума основного боргу зменшилась майже в половину, в звязку з зарахуванням зустрічних вимог, то штраф має становити значно менший розмір.

Пунктом 1ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 01.04.2019 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

01 січня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговельний двір "Господарочка" (позивач, в угоді Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Вілар" (відповідач, в угоді Дистрибютор) укладено дистриб'юторську угоду № 3.

На період дії даної Угоди Продавець визнає Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Вілар", своїм Дистрибютором з продажу товару, що поставляється за цією Угодою, на території м. Вінниця та Вінницька область, а Дистрибютор погоджується діяти в якості не ексклюзивного Дистрибютора на вказаній Території та умовах, визначених цією Угодою та додатків до неї (п.1.1. Угоди).

Продавець на умовах, передбачених цією Угодою, поставляє продукцію Дистрибютору в асортименті, кількості та за цінами вказаними у видаткових накладних, а Дистрибютор здійснює оплату продукції та її подальший продаж на умовах, визначених в даній Угоді (п.1.2. Угоди).

Дистрибютор організовує на території прямі та непрямі продажі продукції відповідно до вимог, зазначених як основні цільові завдання (Додаток 2), а також виконує всі інші зобовязання визначені цією Угодою (п. 1.3. Угоди).

Загальна ціна Угоди складає загальну ціну продукції, поставлену по всім накладним та іншим товаросупроводжувальним документам на протязі дії цієї Угоди (п. 1.4. Угоди).

Продавець зобовязується поставляти, а Дистрибютор зобов'язується здійснювати оплату продукції за цінами, зазначеними в прайс-листі Продавця, який діє на момент поставки кожної партії продукції та який направляється Дистрибютору засобами електронного звязку (п.1.5. Угоди).

Поставка продукції здійснюється Продавцем на підставі графіку доставки та замовлень Додаток 9 (п.4.1. Угоди).

На кожну партію продукції Дистрибютор надає замовлення, яке погоджується з Продавцем (п.7.1. Угоди).

Строк оплати за продукцію визначається в Додатку 11 до цієї Угоди та відлічується від дня отримання Продукції (п. 8.1. Угоди).

Відповідно до Додатку 11 до дистрибюторської Угоди № 3 від 01.01.2018, оплата продукції здійснюється Дистрибютором шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця не пізніше 21 календарного дня з дня отримання Продукції.

Згідно з видатковими-накладними № 2812 від 30.11.2018 на суму 160140,60 грн., № 2913 від 10.12.2018 на суму 217749,84 грн., № 2970 від 17.12.2018 на суму 143034,00 грн., № 3015 від 24.12.2018 на суму 88276,32 та № 3016 від 24.12.2018 на суму 134795,88 грн. позивач передав, а відповідач отримав товар.

Відповідач за поставлений товар розрахувався частково в сумі 113475,05 грн. що стверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками.

Крім того, 11.02.2019 між сторонами було укладено договір про зарахування зустрічних позовних вимог на суму 298273,26 грн. (договір додано до заяви про уточнення позовних вимог).

З огляду на це, станом на день слухання справи, за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем в сумі 332248,33 грн.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Дії позивача по передачі товару та дії відповідача по прийняттю вказаного товару, за визначеною ціною свідчать про те, що у боржника (відповідача) виникло зобовязання по оплаті товару.

До договору дистрибуції застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 Цивільного кодексу України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини першої статті 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом .

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що зобовязання за Договором в частині проведення розрахунків за поставлений товар, відповідачем виконувались не належним чином.

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених вище законодавчих приписів, суд вважає вимогу позивача про стягнення боргу в розмірі 332248,33 грн. правомірною та обґрунтованою.

Окрім суми основного боргу позивач просить стягнути з відповідача 126104,30 грн. штрафу.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Так, відповідно до п. 9.3. Угоди, у випадку порушення строків оплати, вказаних в Додатку 11 до цієї Угоди, Дистрибютор сплачує на користь Продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, за кожен день прострочення від суми боргу, інфляційні нарахування та 3% річних від суми боргу за кожен день прострочення, а також штраф у розмірі 20 % від суми заборгованості за кожний такий випадок.

Суд здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми штрафу від загальної суми боргу помилки не виявив, а тому заявлена позивачем 126104,3 грн. - штрафу від загальної суми боргу, без урахування зменшення позовних вимог є такою що передбачена договором та законом.

Однак у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що штраф має обраховуватись від суми заборгованості яка зазначена в заяві про зменшення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд приймає рішення про зменшення розміру штрафу на 20%, з власної ініціативи, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принципи верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч.1 ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу (ч.3 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання.

Згідно із ч. 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Такими чином вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Приймаючи рішення про зменшення розміру штрафу суд взяв до уваги наступні обставини, а саме проведення відповідачем часткових проплат за поставлену продукцію до подачі позовної заяви до суду та до відкриття провадження у справі (19.02.2019); незначний термін прострочення відповідачем заборгованості (з 23.01.2019 по 11.02.2019) на суму 298273,26 грн. (сума погашена згідно Договору про зарахування зустрічних вимог); визнання відповідачем заборгованості в сумі 332248,33 грн.

Також, враховано самий правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов'язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Крім того судом взято до уваги відсутність в діях відповідача умисних дій (заздалегідь передбачуваних).

З огляду на викладені обставини в сукупності суд, користуючись правом, наданим йому ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, зменшує розмір заявленого до стягнення штрафу на 20% з 126104,30 грн. до 100883,44 грн.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню судом частково з урахуванням мотивів щодо зменшення штрафу.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ч.9 ст.129 ГПК України, так як спір виник внаслідок неправильних дій відповідача.

Крім того, з матеріалів справи слідує, що позивачем в позовній заяві зазначено стосовно розподілу понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4, 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів розмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно із ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи 05.02.2019 між адвокатом ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговельний двір "Господарочка" укладено договір про надання правової допомоги, предметом даного договору є надання Адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги Клієнту у всіх справах, які повязані чи можуть бути повязані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.

Умовами вказаного Договору (п. 4.2.) визначено, що гонорар Адвоката визначається обсягом виконаної роботи та погоджується сторонами окремо.

07.02.2019 між сторонами підписано Акт виконаних робіт (наданих послуг) відповідно договору про надання правової допомоги від 05.02.2019, згідно якого адвокатом витрачено 9 годин часу, а загальний розмір витрат на правничу допомогу складає 5 000,00 грн.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз'яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова ОСОБА_3 Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі № 826/1216/16).

Також в матеріалах справи міститься ордер на надання правової допомоги серії ОД № 387202 від 05.02.2019 та видатковий касовий ордер від 07.02.2019 згідно якого Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговельний двір "Господарочка" адвокату ОСОБА_1 видано 5000,00 грн. за надані послуги адвоката згідно акту виконаних робіт від 07.02.2019.

Таким чином понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими та підтвердженими доказами.

Згідно із ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 6 ст. 126 ГПК України встановлено, що обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим клопотання про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката до суду відповідачем не подавалось. Заперечень щодо наданого позивачем розрахунку судових витрат також не подано.

З огляду на викладене, беручи до уваги факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а також те, що сума зазначених витрат підтверджується матеріалами справи та враховуючи, що відповідачем в порядку, визначеному п. 5 ст. 126 ГПК України не подано суду клопотання про їх зменшення, суд дійшов висновку про необхідність покладення зазначених витрат на відповідача в сумі заявленій відповідачем.

Керуючись статтями 2, 3, 7, 13, 46, 73, 74, 76-80, 86, 91, 113, 118, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 252, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Вілар" (вул. Ватутіна, б. 137, м. Вінниця, 21011, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельний двір "Господарочка" (вул. Грушевського, 41, м. Одеса, 65031, ) 332248,33 грн. - основного боргу, 100883,44 грн. штрафу, 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 11349,25 грн. відшкодування витрат на сплату судового збору.

3. У частині стягнення 25220,86 грн. штрафу відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Копію рішення направити учасникам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України)

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 256, 257 ГПК України). До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Вінницької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 04 квітня 2019 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Грушевського, 41, м. Одеса, 65031)

3 - відповідачу (вул. Ватутіна, б. 137, м. Вінниця, 21011)