ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2019 р. Справа№ 911/3680/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

Секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.

За участю представників учасників процесу згідно протоколу судового засідання від 27.03.2019.

Розглянувши апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 12.06.2018 у справі № 911/3680/17 (суддя Подоляк Ю.В., м. Київ, повний текст рішення складено 25.06.2018)

за позовом Першого заступника прокурора Київської області, м. Київ

в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, м. Київ

до 1) Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинський р-н, Київська обл.

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Барселона Ю ЕЙ", с. Петропавліська Борщагівка, Києво-Святошинський р-н, Київська обл.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: ОСОБА_2, м. Київ

про визнання недійсним рішення та витребування землі

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - позивач) звернувся з позовом до Господарського суду Київської області до Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі-відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Барселона Ю ЕЙ" (далі -відповіда-2) про:

- визнання недійсним рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 29.07.2011 № 25 про передачу у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 0,08 га, розташованої на території села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району;

- витребування на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області із незаконного володіння другого відповідача земельну ділянку, розташовану в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,08 га, вартістю 2 785,70 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржене рішення прийнято з порушенням вимог законодавства, а спірна земельна ділянка незаконно вибула з власності держави поза її волею, і набута у власність ТОВ "Барселона Ю ЕЙ" від особи, яка не мала права її відчужувати.

У зв'язку з чим прокурор звернувся до господарського суду з даним позовом. При цьому, прокурор посилається на норми статей 16, 317, 319, 326, 373, 388, 393 Цивільного кодексу України, статті 84, 116, 122, 141, 142, 155 Земельного кодексу України.

Крім того, при зверненні з даним позовом до суду прокурор посилався на статтю 23 Закону України "Про прокуратуру", наголосивши, що позовна заява про витребування земельних ділянок сільськогосподарського призначення із приватної власності у державну власність безумовно становить суспільний інтерес.

Також прокурор просив визнати поважними причини пропуску строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право.

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.06.2018 у справі № 911/3680/17 (суддя Подоляк Ю.В., м. Київ, повний текст рішення складено 25.06.2018) закрито провадження у справі в частині вимог про визнання недійсним рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 29.07.2011 № 25 про передачу у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 0,08 га, розташованої на території села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району; в решті позову відмовлено повністю.

Закриваючи провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України, місцевий господарський суд виходив з того, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. При цьому, судом встановлено, що прокурор звернувся до господарського суду з позовом в якому міститься вимога про визнання недійсним рішення сільської ради, яким надано земельну ділянку у приватну власність саме фізичній особі, а тому такий спір у вказаній частині вимог є приватноправовим і за суб'єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов'язки цієї фізичної особи.

У задоволенні позовної вимоги про витребування на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області із незаконного володіння другого відповідача спірну земельну ділянку, розташовану в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,08 га, вартістю 2 785,70 грн суд першої інстанції відмовив з посиланням на пропуск строку позовної давності.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Перший заступник прокурора Київської області звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 12.06.2018 у справі № 911/3680/17 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов Першого заступника прокурора Київської області в повному обсязі, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до посилань прокурора на те, що місцевим господарським судом необґрунтовано закрито провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання недійсним рішення ради, оскільки спір у справі пов'язаний з порушенням цивільних прав держави та безпосередньо Головного управління Держгеокадастру у Київській області, як органу уповноваженого від імені держави розпоряджатися земельними ділянками с/г призначення, у зв'язку з вибуттям майна у приватну власність на підставі рішення сільради, яка діяла поза межами її компетенції та всупереч ст. ст. 122, 141, 142 Земельного кодексу України. Прокурор наголосив, що місцевим судом залишено поза увагою, що оскаржене рішення вже реалізовано, а виданий на його підставі ОСОБА_2 Державний акт немає жодного юридичного значення для першого набувача, оскільки після укладення договору купівлі-продажу з ТОВ «Барселона Ю Ей» всі права та обов'язки щодо спірної земельної ділянки перейшли від фізичної до юридичної особи. Таким чином, прокурор вказав, що враховуючи суб'єктний склад сторін спору, спір у даній справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Серед іншого, прокурор вказав на неправильне застосування до даних спірних правовідносин норм матеріального права, а саме - статей 256, 261 ЦК України. За позицією прокурора, позов у даній справі ним пред'явлено в межах трирічного строку позовної давності - 05.12.2017, та бере свій відлік з моменту прийняття рішення Апеляційним судом Київської області від 11.12.2014 у справі № 2-2615/2011, у якій встановлені преюдиційні факти незаконного вибуття з власності держави земельних ділянок, набутих як першим, так і останнім їх власником, з порушенням вимог законодавства. Крім того, прокурор також відзначив, що ТОВ «Барселона Ю Ей» стало власником спірної земельної ділянки згідно договору купівлі-продажу 20.02.2017, тому строк позовної давності, передбачений ст. 261 ЦК України до цих правовідносин не сплив.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.07.2018 у справі № 911/3680/17 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення господарського суду Київської області від 12.06.2018 у справі № 911/3680/17. (головуючий суддя: Іоннікова І.А., судді: Тищенко О.В., Тарасенко К.В.)

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2018 у справі № 911/3680/17 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення господарського суду Київської області від 12.06.2018 у справі № 911/3680/17; закінчено проведення підготовчих дій; розгляд справи № 911/3680/17 призначено на 25.09.2018. (головуючий суддя: Іоннікова І.А., судді: Тищенко А.І., Тарасенко К.В.)

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2018 у справі № 911/3680/17 зупинено апеляційне провадження у справі № 911/3680/17 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі № 907/50/16; зобов'язано учасників справи надати Київському апеляційному господарському суду постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 907/50/16.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" № 454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Актом прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 справу № 911/3680/17 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2018, справу №911/3680/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2018 у справі № 911/3680/17 прийнято апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 12.06.2018 у справі № 911/3680/17 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.; задоволено клопотання товариства з обмеженою відповідальністю "Барселона Ю ЕЙ" про поновлення провадження у справі № 911/3680/17; поновлено провадження у справі № 911/3680/17; розгляд апеляційної скарги призначено на 23.01.2019.

23.01.2019 через відділ автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від товариства з обмеженою відповідальністю "Барселона Ю Ей" надійшла заява про відвід суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І. у справі № 911/3680/17, яка мотивована тим, що суддя Тищенко А.І. приймала участь у справі № 911/2534/17 та у справі № 911/2817/17, а також те, що суддя Михальська Ю.Б. приймала участь у справі № 911/2817/17, що викликає у заявника сумніви у неупередженості та об'єктивності суддів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2019 у справі № 911/3680/17 заяву представника товариства з обмеженою відповідальністю "Барселона Ю Ей" про відвід суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І. у справі № 911/3680/17 визнано необґрунтованою; провадження у справі № 911/3680/17 зупинено до вирішення питання про відвід суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І.; матеріали справи № 911/3680/17 вирішено передати на здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою для вирішення питання про відвід відповідно до положень ст. 32 ГПК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2019 у справі № 911/3680/17 відмовлено у задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Барселона Ю Ей" в особі адвоката Вітусєвича Ярослава Францовича про відвід суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А. І. від розгляду справи № 911/3680/17.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2019 у справі № 911/3680/17 поновлено провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги у справі № 911/3680/17 призначено на 13.03.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2019 відкладено розгляд апеляційної скарги у справі № 911/3680/17 на 27.03.2019.

Відповідач-2 у відзиві просив колегію суддів апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 12.06.2018 у справі № 911/3680/17 залишити без змін, як таке, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

Інші учасники апеляційного провадження не скористалися своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України та не надали суду письмових відзивів та пояснень на апеляційну скаргу прокурора, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

До судового засідання від 27.03.2019 не з'явилися позивач, відповідач-1, та третя особа, яких повідомлено про час, місце та дату судового засідання завчасно та належним чином.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

За правовими висновками Європейського суду з прав людини у рішенні від 03.10.2017 (Заява №18656/13) по справі «Віктор Назаренко проти України» (CASE OF «Viktor Nazarenko v. UKRAINE») щодо доводів заявника про те, що його не було повідомлено про апеляційне провадження у його справі, чим порушено статтю 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказано, що відповідно до вимог національного процесуального законодавства сторони у справі мають бути проінформовані про основні процесуальні дії та забезпечені процесуальними документами суду. Крім того, Європейський суд зазначив, що докази відправлення кореспонденції до суду мають надаватися відповідною стороною і зберігатися у матеріалах судової справи. У вказаній справі, Європейський суд дійшов висновку, що заявника не було належним чином повідомлено про апеляційну скаргу, а тому він був позбавлений можливості надати у відповідь свої коментарі. Європейський суд константував порушення пунтку 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод з огляду на недотримання у справі заявника принципу процесуальної рівності сторін.

Приймаючи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що учасники апеляційного провадження у відповідності до вимог чинного законодавства були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що позивач, відповідач-1, та третя особа належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, з огляду на те, що їх явка обов'язковою не визнавалась, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду судового рішення за наявними матеріалами справи за присутності прокурора та представника відповідача-2.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення, а рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням 38-ї сесії 5-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 07.07.2010 № 2 "Про припинення права постійного користування земельними ділянками ДП "НДВА "Пуща-Водиця", враховуючи добровільну відмову землекористувача, припинено право постійного користування ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" на земельні ділянки загальною площею 61,85 га, які знаходяться в південно-західній частині села Софіївська Борщагівка.

Рішенням 39-ї сесії 5-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 № 4 "Про затвердження технічної документації щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою ДП "НДВА "Пуща-Водиця" затверджено технічну документацію на земельну ділянку площею 61,85 га (ріллі), яку передано до земель запасу в межах села Софіївська Борщагівка.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 11.12.2014, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2015 та постановою Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-254цс15 визнано недійсним та скасовано рішення 38-ї сесії 5-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 07.07.2010 № 2 "Про припинення права постійного користування земельними ділянками ДП "НДВА "Пуща-Водиця", визнано недійсним та скасовано рішення 39-ї сесії 5-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 № 4 "Про затвердження технічної документації щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою ДП "НДВА "Пуща-Водиця".

Таким чином, за твердженням прокурора, на даний час у державній власності та в постійному користуванні ДП "НДВА "Пуща-Водиця" на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради перебуває земельна ділянка загальною площею 1448,5994 га, що встановлено та підтверджується зазначеними судовими рішеннями у справі № 6-254цс15 та державним актом про право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_2.

Крім того, на підставі рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 №146 ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,08 га.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.08.2012, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.10.2013 у справі №К/9991/54537/12, задоволено позов заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області до Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_14, про визнання недійсними, протиправними та скасування рішень, державних актів, повернення земельних ділянок. Визнано протиправними та скасовано рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради №№ 130, 131, 132, 133, 134, 135, 136, 146, 147, 181 від 04.08.2010, яким надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в селі Софіївська Борщагівка у власність для ведення особистого селянського господарства громадянам, у тому числі - ОСОБА_2, у зв'язку з перевищенням сільською радою своїх повноважень в частині розпорядження земельними ділянками державної форми власності, які перебувають у постійному користуванні ДП "НДВА "Пуща-Водиця".

Водночас, рішенням 7-ї сесії 6-го скликання Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29.07.2011 № 25 "Про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1, гр. ОСОБА_2." затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1, площею 0,0800 га, надано безоплатно у приватну власність земельну ділянку гр. ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства площею 0,0800 га в АДРЕСА_1, доручено землевпорядній організації винести проект в натуру та виготовити Державний акт на право власності на землю гр. ОСОБА_2

В подальшому, ОСОБА_2 відчужив зазначену земельну ділянку на користь ТОВ "Барселона Ю ЕЙ".

Так, 20.02.2017 між ОСОБА_2 (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Барселона Ю ЕЙ" (далі - покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 799, відповідно до умов якого продавець передав у власність, а покупець прийняв належну продавцю на праві власності земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,08 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки для ведення селянського господарства. Продаж земельної ділянки вчинено за ціною 1 500 000,00 грн.

В обґрунтуванні позову прокурор зазначив, що попри визнання недійсним рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 04.08.2010 №146, Софіївсько-Борщагівської сільською радою безпідставно було винесено оспорюване рішення, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1, площею 0,0800 га, з огляду на що передання у власність ОСОБА_2 вищезазначеної земельної ділянки на підставі оспорюваного рішення є незаконним та здійснено поза волею власника даної земельної ділянки.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційного оскарження прокурора, виходячи з наступного.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 29.07.2011 №25 про передачу у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 0,08 га, розташованої на території села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017, чинній на час звернення прокурора до суду з даним позовом) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський суд, серед іншого, порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, а також за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави (абз. 2, 4 ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з даним позовом).

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України визначено підвідомчість господарських справ (в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з даним позовом), за змістом пунктів 1, 6 частини першої якої господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, і справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким Господарський процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Пунктами 6, 10, 15 ч. 1 ст. 20 ГПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) також передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб'єктами господарювання (п. 6, 10, 15 ч. 1 ст. 20 ГПК України).

Натомість, відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з даним позовом), положення якої кореспондуються із ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції,чинній на час розгляду справи), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Разом з тим, згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Аналогічну норму закріплено в ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, чинній на час розгляду даної справи.

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб'єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

При цьому, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Водночас, правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами передбачено вказаною нормою та статтями 118, 122 Земельного кодексу України.

Таким чином, рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку позовну вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред'являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Аналізуючи викладене, вбачається, що справи у спорах, що виникають з земельних відносин, у яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, проте предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов'язків фізичних осіб, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відтак, беручи до уваги те, що прокурор звернувся до господарського суду з позовом в якому міститься вимога про визнання недійсним рішення сільської ради, яким надано земельну ділянку у приватну власність саме фізичній особі, такий спір у вказаній частині вимог є приватноправовим і за суб'єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов'язки цієї фізичної особи.

Аналогічні правові позиції містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 911/4111/16 (провадження №12-69гс18) та від 15.05.2018 у справі № 911/4144/16 (провадження № 12-71гс18), які враховано апеляційним господарським судом при перегляді даної справи.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України та п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі, а відкрите провадження у справі підлягає закриттю, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Суд першої інстанції, беручи до уваги вищезазначені приписи законодавства, дійшов висновку про закриття провадження у справі в цій частині з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Посилання прокурора у доводах апеляційного оскарження на те, що враховуючи суб'єктний склад сторін спору, спір у даній справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства суд оцінює критично, оскільки такі доводи не спростовують вищезазначених правових висновків, зокрема і щодо того, що предмет спору у даній справі безпосередньо стосується прав і обов'язків фізичної особи, якій першочергово було передано у власність спірну земельну ділянку, а тому такий спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Ствердження прокурора про те, що оскаржене рішення вже реалізовано, а виданий на його підставі державний акт третій особі - ОСОБА_2 не має юридичного значення для першого набувача, оскільки згідно договору купівлі-продажу всі права та обов'язки перейшли від фізичної особи до юридичної особи, за оцінкою суду апеляційної інстанції також не заслуговують на увагу. При цьому, колегія суддів зазначає, що правові наслідки розгляду цієї позовної вимоги першочергово можуть порушувати права саме фізичної особи, яка раніше набула у приватну власність спірну земельну ділянку та в результаті відчужила її відповідачу-2.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги в цій частині, вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для закриття провадження у даній справі в частині вимог про визнання недійсним рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 29.07.2011 № 25 про передачу у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 0,08 га, розташованої на території села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району.

Стосовно позовної вимоги про витребування на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області із незаконного володіння відповідача-2 земельної ділянки, розташованої в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,08 га, вартістю 2785,70 грн., необхідно зазначити про наступне.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, для застосування даної норми необхідно встановити факт, що спірне майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом і перейшло у володіння особи, яка відчужила дане спірне майно за відплатним договором, не маючи права на його відчуження, добросовісному набувачу.

Такий висновок узгоджується із висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України у справах №3-1515гс16 від 15.03.2017, №3-1533гс16 від 25.01.2017, №3-1058гс16 від 23.11.2016, №3-604гс16 від 05.10.2016.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України).

Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка вибула з власності держави поза волею власника іншим шляхом, є правомірними висновки суду першої інстанції про порушення права власності держави на спірну земельну ділянку та наявність підстав для витребування вказаної ділянки у Відповідача-2 як добросовісного набувача в порядку пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.03.2018 у справі № 904/5061/17.

Як слідує з постанови Верховного Суду України від 24.06.2015 у пов'язаній господарській справі № 6-254цс15, на час прийняття Софіївсько-Борщагівською сільською радою рішення про припинення права постійного користування земельними ділянками, в тому числі і спірною земельною ділянкою, яка є предметом розгляду даної справи, вказана ділянка перебувала в державній власності, а тому у відповідача-1 були відсутні повноваження щодо прийняття відповідного рішення, оскільки зазначене питання може вирішуватись власником земельних ділянок, а саме державою.

Держава в особі уповноважених органів державної влади не була стороною вищезазначених правочинів, тому має право на витребування майна в порядку передбаченому ст. 388 Цивільного кодексу України. (Наведені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15).

Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи. (підпункт 31 пункту 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015 ).

Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Київській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 17.11.2016 №308, Головне управління Держгеокадастру у Київській області є територіальним органом Держгеокадастру, завданням якого є реалізація повноважень Держгеокадастру на території Київської області.

Головне управління Держгеокадастру у Київській області відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Київської області (підпункт 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Київській області).

З огляду на зазначене та враховуючи те, що спірна земельна ділянка площею 0,08 га з кадастровим номером НОМЕР_1 вибула з власності держави поза її волею, і набута у власність відповідачем-2 від особи, яка не мала права її відчужувати, наявні правові підстави для її витребування з незаконного володіння товариства на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, яке відповідно до пп. 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Київській області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333 наділене повноваженнями щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне хвернути увагу, що вищенаведене не свідчить про порушення принципу «пропорційності» при поверненні у державну власність спірного майна, яке вибуло із такої власності незаконно, оскільки добросовісний володілець, із володіння якого майно витребовується, не позбавлений можливості відновити своє право на підставі статті 388 Цивільного кодексу України та не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного позбавлення майна, закладеним у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так, предметом регулювання статті 1 Першого Протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, втручання держави в право відповідача-2 на мирне володіння майном не суперечить сформульованим в усталеній практиці Європейського суду з прав людини критеріям правомірного втручання в це право.

Так, витребування майна з володіння відповідача-2 відповідає критерію законності: витребування здійснюється на підставі норм статті 388 Цивільного кодексу України у зв'язку з неправомірним заволодінням майном держави.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, беручи до уваги, що спірна земельна ділянка була відчужена за відплатним договором, а майно, власником якого є держава, передано поза волею останнього, у зв'язку з чим власник на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України має право витребувати це майно у відповідача-2, вважає, що у даному випадку втручання держави в право особи на мирне володіння майном є законним, переслідує як суспільний, так і публічний інтерес та, на переконання колегії суддів, є пропорційним визначеним цілям.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та доведеними.

Разом з тим, ТОВ "Барселона Ю ЕЙ" подало до суду заяву про застосування до позовних вимог наслідків спливу строків позовної давності (а/с 116).

На думку відповідача-2, строк позовної давності слід рахувати з травня 2011 року, коли прокурором було подано позов до Софіївсько-Борщагівської сільської ради про визнання недійсними та скасування рішень сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, визнання недійсним договорів купівлі-продажу, повернення земельних ділянок у державну власність у справі № 2-2615/2011.

Прокурор заперечує проти заяви відповідача-2 про застосування наслідків спливу позовної давності у даному спорі, наголошуючи, що він звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності, позаяк, він та позивач дізналися про порушення прав держави лише з моменту вирішення спору у вищезазначеній справі № 6-254цс15, а саме з дати винесення постанови Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-254цс15, якою залишено без змін рішення Апеляційного суду Київської області від 11.12.2014 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2015 у вказаній справі.

Прокурор неодноразово наголосив, що закон повязує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме уповноваженому органу, право якого порушено внаслідок прийнятого незаконного рішення, стало відомо про таке рішення.

В свою чергу, як вбачається із матеріалів справи, прокурором у позовній заяві було заявлено клопотання про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності та їх поновлення.

У доводах апеляційного оскарження, він вкотре зазначив, що позов у даній справі ним пред'явлено в межах трирічного строку позовної давності - 05.12.2017, та бере свій відлік з моменту прийняття рішення Апеляційним судом Київської області від 11.12.2014 у справі №2-2615/2011, у якій встановлені преюдиційні факти незаконного вибуття з власності держави земельних ділянок, набутих як першим, так і останнім їх власником, з порушенням вимог законодавства. Крім того, прокурор також вказав, що ТОВ «Барселона Ю Ей» стало власником спірної земельної ділянки згідно договору купівлі-продажу 20.02.2017, тому строк позовної давності, передбачений ст. 261 ЦК України до цих правовідносин не сплив.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся з позовом до суду 08.12.2017, що підтверджується відбитком штампу місцевого господарського суду на першому аркуші позовної заяви (а/с 8).

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до положень ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В той же час, у позові прокурор зазначив, що про наявні порушення вимог закону, інтересів держави та необхідність їх захисту в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2016 році під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000045 за результатами опрацювання інформації різних органів державної влади, місцевого самоврядування установ та організацій отриманої під час досудового розслідування, а саме ДП «НДВА «Пуща-Водиця», Софіївсько- Борщагівської сільської ради, Головного управління Держгеокадастру в Київській області, що є об'єктивними обставинами, пов'язаними зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного законодавства та інтересів держави.

Зокрема, лише після опрацювання та співставлення правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку та землевпорядної документації щодо припинення права постійного користування ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» земельними ділянками загальною площею 61,85 га, виявилось можливим встановити, що спірна територія на підставі рішення апеляційного суду Київської області від 16.01.2013 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2015 року та постановою Верховного Суду України від 24.06.2015 року, повернута у державну власність.

Суд апеляційної інстанції до зазначених доводів прокурора відноситься критично, оскільки наявність порушення права та підтвердження такого факту судовим рішенням є не тотожними поняттями, прокуратурі достеменно було відомо про наявність порушеного права на момент звернення з позовом про визнання недійсним та скасування рішень сільської ради у вересні 2011 року, а відповідні судові рішення, на які посилається прокуратура у позовній заяві, лише підтвердили факт порушення права.

В свою чергу, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) та статтею 74 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

У спірних правовідносинах суб'єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, тому зміна уповноваженого органу щодо розпорядження спірною земельною ділянкою і здійснення контролю за нею внаслідок внесення змін до чинного законодавства України не змінює порядку перебігу позовної давності.

Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право дізналася або могла дізнатися саме держава в особі уповноваженого органу, а не позивач.

При цьому, згідно з ч. 2, 4 ст. 29 ГПК України (в редакції, чинній на час звернення прокурора з даним позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Відтак, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду про захист державних інтересів.

З огляду на викладене, оскільки право власності держави на спірну земельну ділянку було порушено, коли земельна ділянка вибула із володіння держави у володіння іншої особи, а не в момент укладення цією особою наступного правочину з відчуження земельної ділянки та не з моменту набрання законної сили судовим рішенням, яким підтверджено факт неправомірності вибуття спірної земельної ділянки та порушення права власності держави, початок перебігу строку позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов'язується із моментом, коли держава в особі уповноваженого органу довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, вірним є висновок місцевого суду, що оскільки державі в особі її органів стало відомо про порушення її прав щонайменше з моменту звернення прокурора з позовом - у вересні 2011 року про визнання недійсними і скасування рішень сільської ради у адміністративній справі № К/9991/54537/12, позовна давність за вказаною вимогою сплинула до звернення прокурора з даним позовом до суду. Разом із тим, прокурор не довів суду того факту, що він не міг дізнатися про порушення права власності держави на спірну земельну ділянку у межах строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України.

Аналогічна правова позиція, щодо моменту відліку строку позовної давності у аналогічних правовідносинах, міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.05.2018 у справі № 911/3210/17.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах (п.п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

При цьому, саме на позивача покладено обов'язок доказування, що строк було пропущено з поважних причин, проте, у даному випадку прокурором не доведено, а судом не встановлено обставин, що вказували б на поважність причин пропуску позовної давності.

В свою чергу, позивач, в інтересах якого подано позов, взагалі не надав пояснень щодо суті спору та щодо строків позовної давності.

За таких обставин, наявні підстави для задоволення заяви про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідно до положень пункту 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, поданим сторонами, з урахуванням фактичних і правових підстав позовних вимог і заперечень на них, вважає, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відмову у позові в частині витребування на користь держави спірної земельної ділянки через пропуск позивачем строку позовної давності.

Серед іншого, суд апеляційної інстанції також не приймає до уваги доводи прокурора, що ТОВ «Барселона Ю Ей» стало власником спірної земельної ділянки згідно договору купівлі-продажу 20.02.2017, а тому строк позовної давності, не є пропущеним, оскільки право власності держави на спірну земельну ділянку було порушене, коли земельна ділянка вибула із володіння держави, а не в момент укладення договору купівлі-продажу від 20.02.2017, за яким відбулось наступне передання права власності на цю земельну ділянку від третьої особи до відповідача-2.

Інших доводів та доказів на підтвердження своєї правової позиції, які б слугували підставою для скасування судового рішення у даній справі прокурором не наведено.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи через призму ст. 86 ГПК України питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції бере до уваги висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014 зазначено: «Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).»

У справі що переглядається прокурору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків викладених за оскарженим рішенням. З огляду на викладене не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційні вимоги Першого заступника прокурора Київської області є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та покладаються на прокурора.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України , ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 12.06.2018 у справі № 911/3680/17 залишити без змін.

3. Справу № 911/3680/17 повернути до Господарського суду Київської області.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 03.04.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Ю.Б.Михальська

А.І. Тищенко