Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2019 р. м. Житомир Справа № 906/997/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Антонова О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Ясинецька Н.М. - ордер серія №055356 від 26.10.2018;

від відповідача: Марченко В.М. - ордер серія КВ №401032,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про визнання продовженим договору оренди нерухомого майна (з урахуванням заяви від 15.02.2019).

(Засідання суду проводились в режимі відеконференції)

Фізична особа - підприємець Ейсмонт Віталій Станіславович звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" про визнання укладеним договору оренди нерухомого майна №589 від 01.12.2006 року на новий строк.

Ухвалою від 23.11.2018 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 22.01.2019, за клопотанням представника позивача, з метою належної підготовки справи для розгляду по суті, строк підготовчого провадження продовжено на тридцять днів.

У підготовчому засіданні 20.02.2019, за клопотанням відповідача, стосовно якого не заперечував представник позивача, строк підготовчого провадження було продовжено на 14 днів.

При цьому враховано, що відповідно до положень п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади; характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).

У підготовчому засіданні 04.03.2019 судом ухвалено:

- замінити відповідача у справі - Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" в особі Виробничого підрозділу "Коростенська дирекція залізничних перевезень" на Акціонерне товариство "Українська залізниця";

- прийняти до розгляду заяву від 15.02.2019 в частині зміни предмета позову та вважати предметом позову визнання продовженим договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності за №589 від 01.12.2006, за умовами пункту 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно - адмінбудинок площею 186,6 кв.м., гаражі площею 111,0 кв.м. та сарай площею 32,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на тих самих умовах, строком до 31.12.2018 включно;

- відмовити у задоволенні заяви від 15.02.2019 в частині залучення до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Регіональну філію "Південно-Західну залізницю" АТ "Українська залізниця".

- закрити підготовче провадження та призначити справу №906/997/18 до судового розгляду по суті на 25.03.2019.

У судовому засіданні 25.03.2019 представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну предмета позову та додаткового обргунтування. Надала усні пояснення по справі. Просила задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечив. Усно пояснив, що строк дії договору оренди нерухомого майна №589 від 01.12.2006 закінчився 30.06.2018, згідно умов п. 10.1. Договору, в редакції додаткового договору від 10.05.2018. Зауважив, що листами від 26.04.2018 та від 27.08.2018 позивач був додатково повідомлений про розірвання договору оденди.

Представник позивача заперечила факт отримання ФОП Ейсмонтом В.С. листа від 27.08.2018 за №683, звернула увагу, що останній направлено за невірною адресою.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.12.2006 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області (надалі-орендодавець) та приватним підприємцем Ейсмонтом Віталієм Станіславовичем (далі-орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №589 (надалі-Договір (а.с. 15-16, т.1).

Згідно п.1.1 даного Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - адмінбудинок площею 186,6 кв.м., гаражі площею 111,0 кв.м. та сарай площею 32,9 кв.м., що знаходиться на балансі Коростенської дистанції електропостачання ДТГО "Південно-Західна залізниця" (надалі-балансоутримувач) та розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (надалі-майно)...

Згідно п.10.1 Договору, останній укладено строком на 364 дні, що діє з 01.12.2006 до 29.11.2007 включно.

В період з 13.03.2007 по 12.08.2015 сторонами укладено Додаткові договори до договору оренди №589, якими продовжувалася дія Договору та змінювався розмір орендної плати (а.с. 19-29, т.1).

29.01.2016 року листом за №06/376 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області повідомило позивача про зміну власника майна та припинення Договору оренди від 01.12.2006 року №589 з 31.12.2015 (а.с. 31, т.1).

12.02.2016 року між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (надалі-орендодавець) та орендарем було укладено додатковий Договір до Договору оренди нерухомого майна від 01.12.2006 року №589, яким змінено сторону орендодавця, збільшено орендну плату, строк чинності визначено з 01.12.2015 до 31.03.2016 включно (а.с. 32-33, т.1).

05.04.2016 року між орендодавцем та орендарем укладено додатковий Договір до Договору, згідно п.10.1 якого строк його чинності встановлено до 30.06.2016 року включно (а.с .34, т.1).

У подальшому сторони уклали ряд Додаткових договорів до Договору оренди нерухомого майна від 01.12.2006 №589, якими продовжували строк дії договору та узгоджували розмір орендної плати (а.с. 35-41, т.1).

10.05.2018 року між орендодавцем та орендарем було укладено Додатковий договір до Договору №589, згідно якого сторони дійшли згоди, що строк дії Договору з 01.04.2018 по 30.06.2018 без подальшого продовження (а.с. 42, т.1).

Таким чином, як вказує позивач, останній раз за взаємною згодою сторін договір було продовжено на три календарні місяці.

Зсилаючись на приписи ст. 764, ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", позивач вказує, що оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Вважає, що оскільки відсутні заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом, одного місяця після закінчення терміну дії договору, тобто в період часу з 01 липня 2018 року по 31 липня 2018 року, то на підставі ч.2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір №589 від 01.12.2006 вважається продовженим на такий же строк, тобто з 01.07.2018 року до 30.09.2018 року, а враховуючи відсутність відповідних заяв в період з 01.10.2018 року по 31.10.2018 року - на підставі цієї ж норми матеріального права - договір №589 від 01.12.2006 року є продовженим строком з 01.10.2018 року по 31.12.2018 року включно.

Пояснює, що оскільки в листі відповідача від 26.04.2018 року вих.№НЗР-5/387 зазначається про те, що дія договору оренди №589 від 01.12.2006 року закінчилась саме 30.06.2018 року, то в даному випадку відповідач не визнає право позивача на оренду за продовженим договором оренди, а тому право останнього підлягає захисту в судовому порядку.

За вказаного, позивач, просить суд визнати продовженим договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності за №589 від 01.12.2006, за умовами п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно - адмінбудинок площею 186,6 кв.м., гаражі площею 111,0кв.м. та сарай площею 32,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, на тих самих умовах, строком до 31.12.2018 включно.

Відповідач - ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця", назву якого змінено на АТ "Українська залізниця" (згідно ухвали суду від 04.03.2019 (а.с. 131-132, т.2)) у відзиві на позовну заяву (а.с. 88-92, т.1) та представник останнього в судових засіданнях проти позову заперечували. Наголошували на тому, що оскільки пунктом 1 додаткового договору від 10.05.2018 року сторони дійшли згоди що Договір діє з 01 квітня 2018 року по 30 червня 2018 року без подальшого продовження, тому зсилання позивача про відсутність заяв однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди в період з 01.07.2018 по 31.07.2018 та в період з 01.10.2018 по 30.10.2018, є безпідставним.

Зсилаючись на приписи ч. 1 ст. 17, ч.2,3 ст.26, ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 2 ст. 291, ч. 1,2,7 ст. 193 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України, відповідач вважає, що підстави для визнання укладеним на новий строк договору №589 від 01.12.2006 відсутні.

Пояснив, що Регіональна філія "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" листом від 26.04.2018 року № H3P-5/387 повідомляла орендаря про закінчення 30.06.2018 строку дії договору оренди нерухомого майна та про необхідність повернення майна орендодавцю.

Зауважив, що відповідно до Порядку розпорядження майном ПАТ "Українська залізниця", затвердженого Постановою КМУ від 22.11.2017 №1054, позивач може брати участь у електронних торгах на загальних підставах. Разом з тим, у разі невивільнення приміщень орендарем, орендодавець не зможе розмістити інформацію стосовно зазначеного об'єкта на електронних майданчиках для проведення електронних аукціонів.

У відповіді на відзив (а.с.137-140, т.1) позивач, зсилаючись на ч. ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", правову позицію ВС у справі №927/195/18, практику Європейського суду з прав людини, вважає, що має переважне право на укладення договору оренди нерухомого майна, тому проведення електронних аукціонів буде суперечити вказаним нормам.

У додаткових обгрунтуваннях позовних вимог (а.с. 92, т.2) позивач звертає увагу, що листи відповідача від 26.04.2018 за №НЗР-5/387 та №683 від 27.08.2018 є неналежними доказами повідомлення орендодавцем про припинення договору оренди №589 від 01.12.2006, так як останні мали бути направлені протягом місяця після його закінчення, а саме з 01.07.2018 по 31.07.2018. При цьому, позивач зауважує, що лист №983 від 27.08.2018 було направлено відповідачем на не вірну адресу.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обгрунтованість позиції відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Враховуючи, що нерухоме майно, орендоване згідно Договору оренди №589 від 01.12.2006 належить до державної власності, до спірних правовідносин застосовуються як положення Цивільного та Господарського кодексів так і Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

За приписами ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", яка узгоджується зі ст. 759 Цивільного кодексу України, орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі статтею 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічні приписи містяться у частині 2 статті 291 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця упродовж одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Аналогічна норма міститься в ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до якої у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди упродовж одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У п. 10.6. Договору сторони також погодили, що якщо орендар продовжує користуватись майном після закінчення строку договору оренди то за відсутності заперечень орендодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, встановлений цим Договором.

Відповідно до п. 4.1. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України, від 29.05.2013 № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Оскільки додатковим договором від 10.05.2018 до договору оренди нерухомого майна від 01.12.2006 №589 (а.с. 42, т.1) сторони погодили строк дії останнього до 30.06.2018, відповідач, в силу приписів п. 10.6. Договору та ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", повинен був у період з 01.07.2018 по 31.07.2018 (протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору) повідомити позивача про свої заперечення.

Натомість, матеріали справи містять лист від 26.04.2018 (а.с. 182, т.1), яким орендодавець повідомляв орендаря, що договір оренди є таким, що припиняє свою дію (розірваним) з 01.07.2018 та вимагав повернути майно за вказаним Договором, а також підписати відповідний акт приймання-передавання.

Вказаний лист було направлено орендарю під час дії Договору оренди, а не упродовж одного місяця після його закінчення, тому останній не розцінюється судом як підстава для припинення дії цього Договору, тому навіть достеменне встановлення факту його отримання позивачем не впливає на спірні відносини.

Також матеріали справи містять лист №683 від 27.08.2018 (а.с. 183, т.1), зі змісту якого вбачається, що у зв'язку з припиненням дії Договору з 01.07.2018, виробничий підрозділ Коростенської дистанції електропостачання, як балансоутримувач, вимагав повернути орендоване майно.

Враховуючи заперечення позивача щодо отримання вищевказаного листа, судом було встановлено, що на наданому відповідачем поштовому конверті, як доказі направлення цього листа позивачу, зазначено не вірну адресу останнього (а.с. 184, т.1): АДРЕСА_2., тоді як вірна адреса ФОП "Ейсмонта В.С.: АДРЕСА_1. Крім іншого суд враховує, що лист адресований від імені балансоутримувача, а не орендодавця. До того ж, відповідачем не надано доказів того, що саме направлялося виробничим підрозділом Коростенської дистанції електропостачання, оскільки опису вкладення до вказаного поштового відправлення матеріали справи не містять.

За вказаного, суд не розцінює лист №683 від 27.08.2018 (а.с. 183, т.1) як належне повідомлення орендаря про припинення договору оренди майна (заперечення щодо його продовження).

Що стосується тверджень відповідача, суд також вважає за доцільне зазначити, що згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, якщо сторонами договору визначено процедуру можливого продовження строку дії договору оренди шляхом укладення нового договору оренди, то слід вважати, що саме таким чином має бути реалізоване право сторони на продовження дії договору згідно з частиною 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Однак, самого права на пролонгацію договору оренди сторона позбавлена бути не може, оскільки воно гарантовано зазначеною нормою закону імперативно.

Згідно зі ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 74 ГПК України).

Як встановлено ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

З огляду на викладане, враховуючи імперативні приписи статей 284 Господарського кодексу України та 764 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п. 10.6 Договору, зважаючи що відповідачем не доведено належним чином, що на дату закінчення строку Договору і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо його поновлення, суд дійшов висновку, що Договір оренди №589 від 01.12.2006 є продовженим на новий строк на тих самих умовах.

Разом з тим, враховуючи, що позивач просить суд визнати продовженим строк дії вказаного договору до 31.12.2018 року включно, слід зазначити наступне.

Згідно з п.4.2 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України, від 29.05.2013 № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", господарським судам слід відмовляти в позові про визнання договору оренди продовженим (пролонгованим), оскільки така позовна вимога (без подання доказів наявності спору стосовно такого продовження), є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом (стаття 20 ГК України, стаття 15, частина друга статті 16 ЦК України) способам захисту порушеного права. Господарський суд відмовляє в позові і в тому разі, коли з'ясує, що договір оренди є поновленим (продовженим) на строк, який був раніше встановлений договором. При цьому у відповідних випадках господарський суд не повинен відмовляти у прийнятті позовної заяви або припиняти провадження у справі з тієї підстави, що відповідні вимоги не підлягають розгляду господарськими судами.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений частиною 2 статті 16 ЦК України, яка кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Європейський суд з прав людини наголосив, що рішення господарського суду повинне бути спрямоване на реальне настання правових наслідків, захист чи відновлення порушеного чи оспорюваного права і законного інтересу, а також на вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Так, зокрема, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об'єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що вимога позивача визнати продовженим строк договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності за №589 від 01.12.2006 на тих самих умовах строком до 31.12.2018 включно, є неефективним правовим засобом захисту права позивача, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. 2, 73-79, 86, 123, 129, 233, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Фізичної особи підприємця Ейсмонт Віталія Станіславовича до Акціонерного товариства "Українська залізниця" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 01.04.19

Суддя Вельмакіна Т.М.

Віддрукувати: Друк:

1 - у справу;

2 - позивачу ( АДРЕСА_1) - нарочно;

3 - АТ "Українська залізниця " - ( 03680, м. Київ, вул. Тверська, 5) - рек. з пов.;