ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2019 р. Справа№ 910/15300/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2019

у справі №910/15300/18 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України»

до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

про стягнення 62 193,49 грн

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Надра України» (далі - ПАТ «НАК «Надра України», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (далі - ПАТ «Укрнафта», відповідач) про стягнення 62 193, 49 грн, з яких: 10 237,78 грн 3% річних та 51 955,71 грн інфляційних втрат, на рахованих за період невиконання рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі №910/1273/15-г, яке набрало законної сили 24.02.2015, яким стягнуто з відповідача на користь позивача 151 008,12 грн, з яких: 137 282,71 грн основного боргу, 4 118,48 грн інфляційних втрат, 643,16 грн 3% річних, 6 002,83 грн пені та 2 960,94 грн витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги ПАТ «НАК «Надра України» обґрунтовані тим, що кошти в сумі 151 008,12 грн за рішенням суду перераховані Державною казначейською службою України на рахунок позивача лише 23.03.2018, а тому у позивача наявне право заявити до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання по сплаті суми, стягнутої за рішенням суду у справі №910/1273/15-г до моменту фактичного виконання зобов'язання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.01.2019 у справі №910/15300/18 позов задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Укрнафта» на користь ПАТ «НАК «Надра України» 49188,69 грн інфляційних втрат, 9692,54 грн 3% річних та 1668,16 грн судового збору, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд визнав доведеним право позивача по нарахуванню та заявленню до стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання по сплаті суми, стягнутої за рішенням суду у справі №910/1273/15-г до моменту фактичного виконання зобов'язання; разом з тим, суд встановив невідповідність розрахунку позивача в частині суми, на яку здійснено нарахування та зробив власний перерахунок сум 3% річних та інфляційних втрат.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ПАТ «Укрнафта» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неправильно встановлено момент фактичного виконання рішення суду у справі №910/1273/15-г. На думку відповідача, моментом фактичного виконання ним рішення суду є списання (надходження) коштів з рахунку ПАТ «Укрнафта» на казначейський рахунок виконавчої служби, а не надходження коштів на рахунок позивача. Невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права призвело до необґрунтованого задоволення позовних вимог в частині нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат з відповідача.

Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2019 апеляційну скаргу ПАТ «Укрнафта» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Дикунської С.Я., Жук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Укрнафта» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2019 у справі №910/15300/18, розгляд апеляційної скарги призначено на 18.03.2019, ПАТ «НАК «Надра України» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 оголошено перерву у розгляді справи на 25.03.2019.

25.03.2019 в судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2019 - скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

25.03.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 19.12.2013 між ПАТ «НАК «Надра України» (виконавець) та ПАТ «Укрнафта» (замовник) було укладено договір про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування № 7/2973-Р-126М/13, відповідно до якого виконавець зобов'язується виконати для замовника, а замовник зобов'язується прийняти й оплатити роботи з проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування з метою видобування корисних копалин на Ріпнянському родовищі (п.1.1 Договору).

У зв'язку із порушенням ПАТ «Укрнафта» умов указаного договору, Господарський суд міста Києва рішенням від 09.02.2015 у справі № 910/1273/15-г стягнув з ПАТ «Укрнафта» на користь ПАТ «НАК «Надра України» 137 282,71 грн основного боргу, 643,16 грн 3 % річних, 4 118,48 грн інфляційних втрат, 6 002,83 грн пені та 2 960,94 грн судового збору.

Судове рішення у справі № 910/1273/15-г набрало законної сили 24.02.2015 та того ж дня було видано наказ на його примусове виконання.

В матеріалах справи наявна копія постанови Шевченківського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві від 05.04.2018 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу № 910/1273/15-г від 24.02.2015 у зв'язку з повним виконанням рішення.

Відповідно до ст. 75 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для справи, що розглядається.

Так, преюдиціальні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Таким чином, місцевий господарський суд вірно зазначив, що судове рішення у справі №910/1273/15-г не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть їм суперечити.

Отже, рішенням суду у справі №910/1273/15-г встановлено факт настання терміну оплати за договором, наявність підстав нарахування штрафних санкцій, а також факт прострочення відповідачем своїх грошових зобов'язань за укладеним між сторонами договором про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування № 7/2973-Р-126М/13.

У зв'язку з тривалим невиконанням відповідачем рішення суду у справі №910/1273/15-г позивач просить стягнути донараховані суми, вимога про стягнення яких при розгляді справи №910/1273/15-г не заявлялась, а саме: 3% річних за період з 14.11.2015 по 22.03.2018 в сумі 10 237,78 грн та інфляційні втрати за період з листопада 2015 року по березень 2018 року в сумі 51 995,71 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та, зокрема, наданого позивачем розрахунку, нарахування останнім здійснено на всю суму заборгованості - 151 008,12 грн (в т.ч. на суму 3% річних та інфляційних втрат) та на суму судового збору.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1,3 ст.549 ЦК України).

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дана стаття визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотки річних, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов'язує припинення грошового зобов'язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум.

За приписами ч.5 ст.11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з останнього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Однак, при цьому слід мати на увазі, що у разі, коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості, саме як неустойки, у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису ч.2 ст.550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до ч.2 ст. 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (п. 5.4, абз. 3,4 п.7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

При цьому із системного аналізу положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України слідує, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 ЦК Україні (вказана правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 12.04.2017 у справі № 913/869/14, від 26.04.2017 у справі № 918/329/16).

Таким чином, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вищенаведені норми законодавства, вимоги про стягнення інфляційної складової боргу та 3% річних, нарахованих на суму основного зобов'язання, вірно визначені судом першої інстанції такими, що заявлені правомірно.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції при перевірці розрахунку позивача вірно зазначив, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат мають здійснюватись лише на суму основної заборгованості, оскільки стягнуті за рішенням суду у справі №910/1273/15-г суми 3% річних, інфляційних втрат та судовий збір не є грошовими зобов'язаннями по сплаті суми боргу за невиконання чи неналежне виконання умов договору, а є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора; нарахування матеріальних втрат на суму судового збору також є неправомірним, оскільки судовий збір не виник з порушеного зобов'язання.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно відмовлено позивачеві в нарахуванні 3% річних та інфляційних втрат на стягнені судом суми матеріальних втрат та судовий збір у справі №910/1273/15-г.

Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

З урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження (п.1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14).

Відповідно до п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Виконавчий документ вважається фактично виконаним з моменту зарахування коштів на рахунок стягувача - позивача, що відбулось 23.03.2018 та стало підставою для закінчення виконавчого провадження 05.04.2018.

Позивачем надано виписку по рахунку позивача за 23.03.2018, з якої вбачається, що грошові кошти, присуджені до стягнення судовим рішенням у справі №910/1273/15-г у розмірі 151 008,12 грн (ВП № 46913667) надійшли на рахунок позивача 23.03.2018, відтак, судом першої інстанції правомірно вказано, що датою виконання судового рішення у справі № 910/1273/15-г є саме 23.03.2018.

При цьому судом першої інстанції правильно зазначено в оскаржуваному рішенні, що день фактичного виконання грошового зобов'язання (23.03.2018) не може бути включеним у період, за який здійснюється нарахування інфляційних втрат та 3% річних, а тому позивач правильно визначив, що кінцевим днем нарахування матеріальних втрат є 22.03.2018.

Перевіривши розрахунок сум 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу в розмірі 137 282,71 грн за період з 14.11.2015 по 22.03.2018, суд першої інстанції визнав його правильним та задовольнив вимогу про стягнення 3% річних в сумі 9 692,54 грн та 49 188,69 грн інфляційних втрат, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

З огляду на вище викладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «НАК «Надра України».

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що моментом фактичного виконання рішення є списання (надходження) коштів з рахунку ПАТ «Укрнафта» на рахунок виконавчої служби, колегія суддів зазначає, що такі доводи є необґрунтованими, так як з огляду на вказані вище норми законодавства, моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, позовні вимоги ПАТ «НАК «Надра України» підлягають частковому задоволенню.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2019 у справі №910/15300/18 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ПАТ «Укрнафта» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253, 254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2019 у справі №910/15300/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2019 у справі №910/15300/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/15300/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 01.04.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук