ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2019 року м. Дніпро Справа № 908/1302/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кощеєва І.М. ( доповідач )

суддів Кузнецової І.Л., Орєшкіної Е.В.

секретар судового засідання Пінчук Є.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Бревес"

на рішення Господарського суду Запорізької області від 18.12.2018 р.

(суддя Зінченко Н.Г., м. Запоріжжя, повний текст складено 27.12.2018 р.) у справі

за первісним позовом Фізичної особи-підприємця

Судиловського Віктора Володимировича,

м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бревес",

м. Запоріжжя

про стягнення 251 525,01 грн.

та

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бревес",

м. Запоріжжя

до Фізичної особи-підприємця

Судиловського Віктора Володимировича,

м. Київ

про визнання недійсним договору оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) від 28.11.2017 р.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Судиловський Віктор Володимирович звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бревес", про стягнення суми основного боргу в розмірі 192 279,51 грн., пеню у розмірі 27 435,40 грн., 3 % річних у розмірі 2 529,60 грн. та інфляційні втрати в розмірі 6 414,50 грн., а також судові витрати в розмірі 22 866 грн. на професійну правничу допомогу та судовий збір в розмірі 3 772,87 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач на виконання умов договору надав в оренду ТОВ "Бревес" транспортні засоби та обладнання, за які Відповідач не розрахувався, в результаті чого у нього виникла заборгованість в розмірі 192 279,51 грн. У зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов'язань за договором, Позивач нарахував йому пеню, 3 % річних та інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 03.08.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/1302/18, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бревес" звернулось до Господарського суду Запорізької області із зустрічним позовом до Фізичної особи-підприємця Судиловського В.В., про визнання недійсним договору оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) від 28.11.2017 р.

Зустрічний позов мотивований тим, що спірний договір оренди є недійсним (фіктивним) правочином, та таким, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 28.09.2018 р. зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду, суд перейшов до розгляду справи № 908/1302/18 за правилами загального позовного провадження, розгляд зустрічної позовної заяви призначено разом із первісним позовом у підготовчому засіданні на 29.10.2018 р.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 18.12.2018 р. позов Фізичної особи-підприємця Судиловського Віктора Володимировича задоволено частково - стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бревес" на користь Фізичної особи-підприємця Судиловського Віктора Володимировича заборгованості по орендній платі в розмірі 192 279 грн. 51 коп., пеню в розмірі 24 258 грн. 82 коп., 3 % річних в розмірі 2 212 грн. 53 коп., інфляційні втрати в розмірі 5 433 грн. 78 коп., судовий збір в розмірі 3 362 грн. 74 коп., витрати на правничу допомогу в розмірі 22 418 грн. 56 коп. В іншій частині позовних вимог за первісним позовом відмовлено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішеням, ТОВ "Бревес" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ТОВ "Бревес" вважає рішення Господарського суду Запорізької області у справі № 908/1302/18 необгрунтованим, прийнятим без повного і всебічного дослідження обставин справи з порушенням норм матеріального права, а зустрічна позовна заява такою що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Скаржник посилається на те, що сторони при підписанні спірного Договору оренди та акту розрахунку орендної плати за використання транспортних засобів та обладнання без зазначення дати їх складання не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, а лише зафіксували можливу вартість оренди транспортних засобів та обладнання. Зазначені обставини підтверджуються тим, що при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості, Позивачем за первісним позовом не було надано доказів передачі предмету оренди Відповідачу. Також ним не було надано доказів надання Відповідачем за первісним позовом заявок з вказаними в них місцями подачі транспорту. Тобто, відсутні будь-які докази фактичного виконання сторонами спірного Договору оренди. Крім того, підписання сторонами Договору оренди, Протоколу вартості 1 маш/годи орендної плати та акту розрахунку орендної плати за використання транспортних засобів та обладнання без дати їх складання також не підтверджує факт виконання спірного договору сторонами. Таким чином, спірний Договір оренди вчинено сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а тому є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ГПК України.

Крім того, Скаржник зазначає, що витрати на правничу допомогу не підлягають стягненню з Відповідача, оскільки Позивачем не надано договору про надання правової допомоги, розрахунку, акту приймання-передачі наданих послуг та інші докази, які дають змогу встановити час, витрачений адвокатом на надання послуг та обсягом наданих адвокатом послуг.

Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду даної справи було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. (доповідач), судді - Кузнецова І.Л., Орєшкіна Е.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.01.2019 р. апеляційна скарга Відповідача за первісним позовом була залишена без руху, стороні було надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме зобов'язано надати докази доплати судового збору.

Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.02.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Бревес". Розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 19.03.2019 р.

Відзиву на апеляційну скаргу Фізична особа-підприємець Судиловський Віктор Володимирович не надав.

Учасники справи не скористалися своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечили явку представників, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Від представника ТОВ «Бревес» до суду надійшло електронною поштою клопотання про відкладення розгляду справи.

Оскільки суд апеляційної інстанції не визнавав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а наявні у справі докази дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, судова колегія дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання представника ТОВ «Бревес» про відкладення розгляду апеляційної скарги та про можливість розглянути справу у відсутність представників сторін.

Беручи до уваги, що неявка учасників провадження у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника Позивача та Відповідача.

У судовому засіданні 19.03.2019 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін виходячи з наступного.

Відповідно ст. 269 ГПК України, переглядаючи в апеляційному порядку судові рішення, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції саме в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як визначає частина перша ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Майново-господарськими, відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28.11.2017 р. між Фізичною особою-підприємцем Судиловським Віктором Володимировичем ( Орендодавець ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бревес" ( Орендар ) укладено Договір оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм), відповідно до п. 1.1. якого Орендодавець зобов'язується передати Орендарю в тимчасове платне володіння та користування транспортні засоби та обладнання визначені у цьому договорі ( далі- транспортні засоби та обладнання ), а також зобов'язується забезпечити своїми силами його керування та технічну експлуатацію, а Орендар зобов'язується прийняти в тимчасове володіння та користування транспортні засоби та обладнання під керуванням екіпажу (водія) Орендодавця і зобов'язується сплачувати Орендодавцю орендну плату.

Згідно п. 1.2. договору під транспортним засобом та обладнанням розуміється:

1.2.1 Гідромоніторна установка на базі автомобіля МАЗ 5337 А2-1 (одна) шт.;

1.2.2. Машина асенізаційна на базі автомобіля ЗІЛ-1 (одна) шт.;

1.2.3. Насос типу ГНОМ-1 (одна) шт.

Транспортні засоби та обладнання передається Орендареві за його заявкою не пізніше (не раніше) 1 робочого дня після її приймання Орендодавцем до виконання (п. 3.1. договору).

П. 9.1 договору встановлено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

Місцевим господарським судом також встановлено, що Договір оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) від 28.11.2017 р. від імені ТОВ "БРЕВЕС" підписано керівником (директором) ОСОБА_2 та скріплений печаткою підприємства.

Протоколом № 1-20106 Загальних зборів учасника товариства з обмеженою відповідальністю "БРЕВЕС" від 04.08.2016 р. ухвалено звільнити з посади директора товариства ОСОБА_3 та обрати на посаду директора товариства з обмеженою відповідальністю "БРЕВЕС" ОСОБА_2.

Відповідно до Витягу (Безкоштовного) з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зробленої на ТОВ "БРЕВЕС" в графі прізвище, ім'я, по батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи значиться - ОСОБА_2 (згідно статуту ТОВ "БРЕВЕС" керівник з 04.08.2016 р. ).

Як слушно вказав суд першої інстанції, зазначеними вище документами підтверджується та обставина, що на час укладання договору оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) від 28.11.2017 р. ОСОБА_2 діяв як керівник ТОВ "БРЕВЕС", та мав повноваження на підписання договорів від імені ТОВ "БРЕВЕС", що не заперечувалось і представником Позивача за первісним позовом.

Згідно ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні положення містяться й у статтях 525, 526 ЦК.

Згідно зі ст. 530 ЦК якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків від господарської діяльності.

Передача транспортних засобів та обладнання в оренду здійснюється за актом приймання-передачі (п. 3.3. договору).

Розмір орендної плати (вартість роботи 1 маш./години) визначена в Протоколі узгодження вартості (Додаток № 1), який складається на момент узгодження і є невід'ємною частиною договору (п. 4.1. договору).

Згідно п.п. 4.3, 4.4 договору остаточний розрахунок за оренду здійснюється орендарем грошовими коштами за фактом відпрацьованого часу транспортними засобами та обладнанням, обумовлених в даному договорі, після підписання акту розрахунку орендної плати. Орендар зобов'язався здійснити з орендодавцем повний розрахунок за оренду транспортних засобів та обладнання протягом 10 днів після підписання акту розрахунку орендної плати грошовими коштами.

Суд першої інстанції встановив, що 29.12.2017 р. сторонами підписано та скріплено печатками Акт розрахунку орендної плати за використання транспортних засобів та обладнання на загальну суму 192 279,51 грн., з якої 35 636,74 грн. - вартість орендної плати за гідромоніторну установку на базі автомобіля МАЗ 5337 А2 за 97,23 маш/год, 39 787,49 грн. - вартість орендної плати за машину асенізаційну на базі автомобіля ЗІЛ-1 за 97,23 маш/год., 116 855,28 грн. - вартість орендної плати за насос типу ГНОМ за 1 224,00 маш/год.

В даному Акті зазначено, що претензій зі сторони Орендаря до Орендодавця по якості транспортних засобів та обладнання немає.

Оскільки, Акт розрахунок орендної плати за використання транспортних засобів та обладнання складено та підписано уповноваженими представниками сторін 29.12.2017 р., тому господарський суд, керуючись п. 4.4. договору, обгрунтовано встановив, що 10 днів після підписання акту розрахунку спливає - 08.01.2018 р.

Доказів здійснення оплати, орендних платежів, Відповідач на момент розгляду спору в суді першої інстанції не надав.

Предметом розгляду первісних позовних вимог є стягнення з Відповідача заборгованості по сплаті орендної плати по Договору оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) від 28.11.2017 р. в розмірі 192 279,51 грн. основного боргу

Крім того, Позивач за первісним позовом просить суд стягнути з Відповідача пеню у розмірі 27 435,40 грн. за період з 29.12.2017 р. по 28.05.2018 р. за неналежне виконання умов договору оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) від 28.11.2017 р.

Вимоги щодо стягнення пені Позивач обґрунтовує п. 7.3 договору, який передбачає, що за прострочення виплати платежів, указаних в п.п. 4.3. цого договору, Орендар зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від нездійсненого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом загальних положень щодо виконання зобов'язань, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином ( ст. 599 ЦК України).

Ч. 2 ст. 625 ЦК України установлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання, яка полягає у тому, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі ст. ст. 625 ЦК України, Позивач ( запервісним позовом ) просить також стягнути з Орендаря 3 % річних в розмірі 2 529,60 грн. та інфляційних втрат в розмірі 6 414,50 грн.

Свої заперечення проти первісного позову Відповідач висловив шляхом заявлення зустрічного позову про визнання недійсним Договору оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) від 28.11.2017 р. який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Отже, предметом розгляду зустрічних позовних вимог є визнання недійсним договору оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) від 28.11.2017 р., укладеного між ФОП Судиловським Віктором Володимировичем та ТОВ "БРЕВЕС".

В основу оскаржуваного рішення покладено висновки місцевого господарського про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову, та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки Позивач за зустрічним позовом не довів, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення спірного правочину, та відповідно не довів його фіктивність. Матеріалами справи підтверджується факт укладення договору, а відсутність дати укладення договору на екземплярі Відповідача за первісним позовом не може вважатись підставою визнання спірного договору оренди недійсним.

Крім того, приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції послався на те, що приймаючи до уваги встановлений факт прострочення Відповідачем за первісним позовом виконання основного грошового зобов'язання за договором оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) від 28.11.2017 р., вимоги про стягнення з Відповідача 3% річних в розмірі 2 529,60 грн. грн. та інфляційних втрат в розмірі 6 414,50 грн. Позивачем заявлено обґрунтовано.

Судом перевірено розрахунок 3 % річних наданий позивачем за первісним позовом та встановлено, що правильним періодом нарахування 3 % річних є період: з 09.01.2018 р. по 28.05.2018, тому задоволенню підлягають вимоги в частині стягнення 3 % річних в розмірі 2 212,53 грн. В іншій частині позовних вимог за первісним позовом про стягнення 3 % річних слід відмовити.

Що стосується інфляційних втрат, судом перевірено розрахунок Позивача за первісним позовом та встановлено, що він нараховує інфляційні втрати починаючи з січня 2018 по квітень 2018, однак інфляційні втрати слід нараховувати з лютого 2018, оскільки зобов'язання зі сплати грошових коштів виникло в січні 2018, тому нараховуння інфляційних втрат за січень 2018 є безпідставним та незаконним. Отже, вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 5 433,78 грн. за період: з лютого 2018 по квітень 2018. В іншій частині вимог про стягнення втрат від інфляції слід відмовити.

Суд перевіривши розрахунок пені, прийшов до висновку, що правильною сумою нарахування пені є 24 258,82 грн. за загальний період з 09.01.2018 р. по 28.05.2018 р., яка підлягає задоволенню. В іншій частині позовних вимог про стягнення пені слід відмовити.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаним висновком суду попередньої інстанції про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог та відмови в задоволені зустрічного позову, з огляду на таке.

Причиною подання апеляційної скарги стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення господарським судом заявленої до стягнення суми з посиланням на те, що спірний Договір оренди вчинено сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а тому є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ГПК України.

Ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Отже, для визнання зобов'язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву ( аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 р. по справі № 909/330/16 , від 01.11.2018 р. по справі 910/18436/16 ).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду попередньої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсним Договору оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) від 28.11.2017 р., укладеного між Фізичною особою-підприємцем Судиловським Віктором Володимировичем ( Орендодавець ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бревес" ( Орендар ) як фіктивного правочину, оскільки Позивачем ( за зустрічним позовом ) не доведено належними та допустимими доказами того, що сторони спірного договору не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення або ж діяли з обопільним умислом не створювати такі наслідки.

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання Скаржника стосовно того, що ним не подавались заявки на передачу предмету оренди, оскільки як слушно зазначив суд першої інстанції відсутність заявок не є належним доказом не отримання і не користування ТОВ "Бревес" транспортними засобами та обладнанням, вказаним в п. 1.2 договору.

Щодо доводів Скаржника про відсутність підстав для стягнення судом першої інстанції витрат на правничу допомогу, то колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Ст. 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За приписами ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи ( ч. 4 ст. 126 ГПК України ).

За приписами ч. ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Як встановлено судом першої інстанції 27.02.2018 р. між Позивачем ( Клієнт ) та адвокатом Колтовським Віктором Петровичем ( адвокат ), що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ОД № 002959 від 15.02.2017 р. був укладений договір про надання правової допомоги та представництва в суді ( надалі - договір про надання правової допомоги ). Позивач сплатив на користь адвоката грошові кошти в розмірі 22 866,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового ордеру № 3 від 27.04.2018 р. Підтвердженням того, що Колтовський Віктор Петрович - адвокат є свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ОД № 002959 від 15.02.2017 р., копія якого міститься в матеріалах справи.

За таких обставин, враховуючи категорію даного спору, його складність та обґрунтованість заявленої до стягнення суми боргу, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, місцевий господарський суд обгрунтовано стягнув з Відповідача на користь Позивача суму витрат на послуги адвоката в розмірі 22 418,56 грн., з урахуванням пропорційно задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція, ратифікована Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР ). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бревес" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 18.12.2018 р. у справі № 908/1302/18 залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Верховного Суду.

Постанова складена у повному обсязі 25.03.2019 року

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя І.Л. Кузнецова

Суддя Е.В. Орєшкіна