ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2019 р. Справа№ 910/12918/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Науково-дослідний інститут будівельного виробництва»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018

у справі №910/12918/18 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВБУД ХОЛДИНГ»

до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут будівельного виробництва»

про стягнення 26 995,68 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КИЇВБУД ХОЛДИНГ» (надалі - ТОВ «КИЇВБУД ХОЛДИНГ», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут будівельного виробництва» (надалі - ДП НДІБВ, відповідач) про стягнення 26 995,68 грн, з яких сума авансового платежу у розмірі 20 343,60 грн та 6 652,08 грн пені, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором № 13-17 від 18.01.2017.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі №910/12918/18 позов задоволено частково, стягнуто з ДП НДІБВ на користь ТОВ «КИЇВБУД ХОЛДИНГ» 1 825,35 грн пені та витрати по сплаті судового збору у розмірі 119,14 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту виконання відповідачем свого обов'язку з виконання робіт за договором в силу приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), у зв'язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення авансового платежу. Водночас, з огляду на прострочення строків виконання робіт за договором, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача пені за період прострочення з 01.03.2017 по 16.04.2017 та відсутність підстав для стягнення пені за період з 17.04.2017 по 01.09.2017, оскільки 17.04.2017 зобов'язання було виконане.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ДП НДІБВ звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги відповідач вказував на належне виконання ним умов договору, що підтверджується актом здачі-приймання від 17.04.2017 та накладною №32 від 14.02.2017, які підписані уповноваженими особами та скріплені печатками сторін без заперечень та зауважень щодо якості та строків виконаних робіт, а тому, на думку апелянта, в силу ч. 1 ст. 853 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), позивач втратив право посилатися на відступи від умов договору; на час звернення позивача з даним позовом до суду вже існувало рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі №910/837/18, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2018, між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав; суд не звернув уваги на те, що у рішенні Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі №910/837/18 було встановлено, що справжньою датою укладення між сторонами договору № 13-17 є 31.01.2017; щодо вимоги про стягнення пені за порушення строків виконання робіт застосовується позовна давність в один рік у відповідності до ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП НДІБВ на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі №910/12918/18, призначено до розгляду на 04.03.2019, встановлено ТОВ «КИЇВБУД ХОЛДИНГ» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач правом, наданим статтею 263 ГПК України, не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2019, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, в судовому засіданні було оголошено перерву на 25.03.2019.

У судове засідання позивач явку свого уповноваженого представника повторно не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

За приписами ч. 1, п. 2 ч. 2, ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі №910/12918/18 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

25.03.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 18.01.2017 між ТОВ «КИЇВБУД ХОЛДИНГ» (у тексті договору - замовник) та ДП НДІБВ (у тексті договору - виконавець) було укладено договір № 13-17 (далі - договір), за умовами якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується у передбачений договором строк виконати роботи з обстеження вестибюлю, платформи, колон та навісу станції метрополітену «Лівобережна» Святошинсько-Броварської лінії метрополітену в Дніпровському районі міста Києва, а замовник зобов'язується прийняти роботи та їх оплатити.

Відповідно до п. 1.2 договору термін виконання робіт: січень-лютий 2017 року, загальний термін виконання робіт 11 робочих днів.

Вартість виконання робіт за цим договором визначена протоколом узгодження договірної ціни та складає 50 859,00 грн у т.ч. ПДВ 8 476,50 грн (п. 2.1. договору).

Згідно з п. 2.2. договору виплата здійснюється в наступному порядку: замовник перераховує виконавцю авансовий платіж в розмірі 40%, що має бути перерахований не пізніше 5 робочих днів після підписання договору, остаточні розрахунки між замовником та виконавцем здійснюються протягом 5 робочих днів після підписання замовником акту здачі-приймання робіт. У разі затримки перерахування авансу терміни виконання договору корегуються відповідно до термінів отримання авансу на поточний рахунок виконавця.

Відповідно до п. 3.2. договору передача замовникові документації після завершення договору у цілому здійснюється за документами виконавця (накладна, супровідний лист).

Після завершення виконання роботи виконавець надає замовникові акт здачі-приймання роботи (п. 3.3. договору).

Згідно з п. 3.4. договору замовник протягом 5 робочих днів з дня отримання акту здачі-приймання роботи та переданої документації, зобов'язаний передати виконавцеві оформлений акт здачі-приймання роботи або надати обґрунтовану відмову.

Після підписання акту здачі-приймання роботи замовник протягом 5 робочих днів сплачує виконавцеві вартість виконаних робіт за договірною ціною відповідно до п. 2.1. та 2.2. (п. 3.5. договору).

Згідно з п. 10.1. договору, останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх договірних зобов'язань.

20.01.2017 на виконання умов договору позивач перерахував відповідачеві авансовий платіж у сумі 20 343,60 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 30 від 20.01.2017, банківською довідкою та випискою (а.с. 22-24).

За твердженням позивача, відповідачем не були виконані роботи згідно договору, а звіт про науково-технічну роботу «Обстеження вестибюлю, платформи, колон та навісу станції метрополітену «Лівобережна» Святошинсько-Броварської лінії метрополітену в Дніпровському районі м. Києва» не був переданий позивачеві.

21.09.2018 позивач направив відповідачеві вимогу про повернення авансового платежу за договором №13-17 від 18.01.2018 протягом семи днів з моменту її отримання (а.с. 29-31).

У відповідь на вказану вимогу відповідач надіслав позивачеві листи вих. № 914/01-08 від 27.09.2018 та вих. №920/01-08 від 01.10.2018, в яких зазначив, що не вбачає правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо повернення авансового платежу (а.с. 46-49).

У зв'язку з тим, що вимога позивача була залишена без задоволення, посилаючись на невиконання відповідачем взятих на себе за договором зобов'язань по виконанню підрядних робіт, позивач звернувся з даним позовом до суду та просив стягнути з відповідача суму попередньої оплати, а також пеню за несвоєчасне виконання робіт.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору місцевий господарський суд правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором підряду, за яким, відповідно до частини 1 статті 837 ЦК України, одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (частина 2 статті 837 ЦК України).

Так, відповідно до ст. 887 ЦК України за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов'язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити їх. До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Отже, укладення ДП НДІБВ та ТОВ «КИЇВБУД ХОЛДИНГ» вищевказаного договору підряду було спрямоване на отримання останнім результатів виконаних робіт та обов'язку по здійсненню їх оплати, водночас, відповідач зобов'язався здійснити належне виконання передбачених договором робіт.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 853 ЦК України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 882 ЦК України замовник, який одержав повідомлення підрядника про готовність до передання робіт, виконаних за договором будівельного підряду, або, якщо це передбачено договором,- етапу робіт, зобов'язаний негайно розпочати їх прийняття. Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Умовами договору сторони погодили, що після завершення виконання роботи виконавець надає замовникові акт здачі-приймання роботи. Передача замовникові документації після завершення договору у цілому здійснюється за документами виконавця (накладна, супровідний лист) (п.п. 3.2- 3.3. договору).

Доводи позивача щодо неналежності доказів виконання відповідачем робіт за договором № 13-17 від 18.01.2017, а саме, підписаних сторонами акту здачі-приймання науково-технічної продукції (роботи, послуги), проектної продукції та іншої продукції від 17.04.2017 та накладної № 32 від 14.02.2017, оскільки такі документи підписані на підставі договору №13-17 від 31.01.2017, який не укладався між сторонами, а також те, що вказаний акт здачі-приймання науково-технічної продукції (роботи, послуги), проектної продукції та іншої продукції за договором не відображає чіткого переліку проведених робіт на виконання умов договору та не містить посилань на затрачений час для їх виконання і у якому об'ємі роботи були виконані, на переконання колегії суддів, правомірно відхилені судом першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, укладання між сторонами договору №13-17, предметом якого було виконання робіт з обстеження вестибюлю, платформи, колон та навісу станції метрополітену «Лівобережна» Святошинсько-Броварської лінії метрополітену в Дніпровському районі міста Києва, підтверджується обома сторонами у справі, однак між сторонами відсутня згода щодо дати укладання такого договору. За твердженням позивача договір укладений 18.01.2017, а за твердженням відповідача - 31.01.2017.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, факт виконання відповідачем робіт за вказаним договором, у тому числі дата його укладання були предметом дослідження при розгляді справи №910/837/18.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі №910/837/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2018 та постановою Верховного Суду від 04.12.2018, задоволено позовні вимоги ДП НДІБВ до ТОВ «КИЇВБУД ХОЛДИНГ» про стягнення 37 638,38 грн заборгованості за договором № 13-17 від 18.01.2018.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд при перегляді рішення у вказаній справі в апеляційному порядку не погодився з позицією суду першої інстанції про те, що справжньою датою укладення договору слід вважати 31.01.2017, встановивши, що договір між сторонами укладений саме 18.01.2018.

Водночас, апеляційний суд зауважив, що невірне визначення судом першої інстанції дати укладення договору жодним чином не вплинуло на встановлення правовідносин сторін та не призвело до неправильного вирішення спору по суті, а також зазначив, що помилки щодо дати договору у акті здачі-приймання науково-технічної продукції (роботи, послуги), проектної продукції та іншої продукції від 17.04.2017 та накладній № 32 від 14.02.2017 не можуть бути підставою для звільнення сторін від обов'язків, прийнятих на себе за договором.

Таким чином, суди як першої, так і апеляційної інстанцій у справі №910/837/18 встановили факт виконання ДП НДІБВ робіт за укладеним між сторонами договором, що підтверджується підписаними уповноваженими представниками обох сторін накладною №32 від 14.02.2017 та актом здачі-приймання науково-технічної продукції (роботи, послуги), проектної продукції та іншої продукції від 17.04.2017.

В силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, юрисдикцію та практику Європейського суду з прав людини, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (res judicata), який, inter alia (серед іншого), вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає в тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

Така процедура сама по собі не суперечить принципові юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (див. рішення Європейського суду з прав людини у справах Желтяков проти України, № 4994/04, від 09.06.2011).

Враховуючи те, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі №910/837/18 залишено без змін за результатами апеляційного та касаційного переглядів, набрало законної сили у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, та беручи до уваги, що сторонами у вказаній справі є ті ж самі юридичні особи, що і у даній справі, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість встановлених у зазначеному рішенні обставин щодо виконання ДП НДІБВ своїх зобов'язань перед ТОВ «КИЇВБУД ХОЛДИНГ» за договором в повному обсязі, які повторного доведення не потребують.

Крім того, судом першої інстанції правомірно відхилено посилання позивача на подану ним нотаріально засвідчену заяву свідка ОСОБА_2 (а.с. 74), виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 ГПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

Разом з тим, частиною 2 вказаної статті унормовано, що на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції з виконання робіт підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, чинним законодавством визначено, що факти виконання господарських зобов'язань (факти здійснення господарських операцій) відображаються у первинних документах, а відтак, не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

Крім того, відповідно до ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

У зв'язку з тим, що позивач не обґрунтував неможливість подання відповідної заяви разом із позовною заявою, суд першої інстанції правомірно не прийняв її до розгляду.

При цьому, заява свідка підписана ОСОБА_2 саме як керівником позивача - тимчасово виконуючим обов'язки, однак, в позовній заяві позивач не посилався на ті обставини, що т.в.о. директора позивача не підписував акт здачі-приймання науково-технічної продукції (робіт, послуг), проектної продукції та іншої продукції від 17.04.2017 та накладну № 32 від 14.02.2017, як і не посилався на зазначені обставини під час розгляду господарської справи №910/837/18.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів позивача щодо невиконання відповідачем зобов'язань за договором, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача авансового платежу у розмірі 20 343,60 грн.

Разом з тим, згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Згідно з п. 1.2 договору термін виконання робіт: січень - лютий 2017 року, загальний термін виконання робіт 11 робочих днів.

Статтею 252 ЦК України встановлено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ч. 1 ст. 253 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, на переконання колегії суддів, пунктом 1.2 договору сторони визначили строк, що становить 11 робочих днів, проте, початок перебігу такого строку сторонами не встановлено.

Враховуючи, що у вказаному пункті договору сторони також погодили, що виконання робіт має бути здійснено протягом періоду січень-лютий 2017 року, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідач був зобов'язаний виконати роботи обумовлені договором у строк до 28.02.2017 (в останній день даного місяця).

Однак, як було зазначено вище, виконання відповідачем робіт з обстеження вестибюлю, платформи, колон та навісу станції метрополітену «Лівобережна» Святошинсько-Броварської лінії метрополітену в Дніпровському районі міста Києва та прийняття їх позивачем підтверджується Актом здачі-приймання науково-технічної продукції (роботи, послуги), проектної продукції та іншої продукції від 17.04.2017 на суму 50 859,00 грн.

При цьому, в силу ч. 4 ст. 882 ЦК України та п. 3.2 договору саме акт здачі-приймання робіт, підписаний обома сторонами, а не передбачена пунктом 3.3. договору накладна, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, є підтвердженням передання підрядником і прийняття замовником робіт після їх завершення.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

У зв'язку з неналежним (несвоєчасним) виконанням відповідачем зобов'язань щодо виконання робіт за договором, позивач заявив вимогу про стягнення 6 652,08 грн пені, нарахованої за період з 01.03.2017 по 01.09.2017.

За приписом статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України (частина 1 статті 199 ГК України).

Відповідно до ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов'язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня.

При цьому, за змістом положень частини 4 статті 231 ГК України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 6.3 договору сторони передбачили, що у разі прострочення строку виконання робіт виконавець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення від вартості несвоєчасно виконаних робіт.

З огляду на прострочення відповідачем строків виконання робіт за договором, враховуючи положення пункту 6.3 договору та приписи ч. 4 ст. 231 ГК України, позивачем обґрунтовано здійснено розрахунок пені саме за невиконання відповідачем негрошового зобов'язання (невиконання робіт).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.05.2018 у справі №911/1839/17.

Разом з тим, зважаючи на те, що 17.04.2017 відповідачем було виконане своє зобов'язання за договором, здійснивши перерахунок пені за період з 01.03.2017 по 16.04.2017, судом правильно встановлено, що її розмір становить 1 825,35 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. В іншій частині вказаної позовної вимоги, а саме, у стягнення пені, нарахованої за період з 17.04.2017 по 01.09.2017 необхідно відмовити.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені, з огляду на наступне.

Цивільним законодавством встановлені певні часові обмеження примусового захисту цивільного права.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, за приписами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи, що про застосування строків позовної давності до вимоги про стягнення пені було заявлено відповідачем лише в апеляційній скарзі, а до суду першої інстанції відповідна заява не подавалась, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для застосування позовної давності.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, а саме, стягнення з відповідача на користь позивача 1 825,35 грн пені. В іншій частині позову, а саме, у стягненні 20 343,60 грн авансового платежу та 4 826,73 грн пені необхідно відмовити.

При цьому, судова колегія відхиляє як безпідставні твердження скаржника про те, що на час звернення позивача з даним позовом до суду вже існувало рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі №910/837/18, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2018, між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Так, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у справі №910/837/18 були вимоги ДП НДІБВ до ТОВ «КИЇВБУД ХОЛДИНГ» про стягнення основного боргу, інфляційних втрат та пені, а підставою - неналежне виконання останнім умов договору № 13-17 від 18.01.2017 щодо своєчасної та повної оплати виконаних підрядних робіт.

Водночас, предметом спору у даній справі є вимоги ТОВ «КИЇВБУД ХОЛДИНГ» до ДП НДІБВ про стягнення авансового платежу та пені, а підставою - неналежне виконання останнім умов договору № 13-17 від 18.01.2017 щодо своєчасного виконання робіт.

Таким чином, доводи відповідача про наявність на час звернення позивача з даним позовом до суду рішення у справі зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є надуманими та не відповідають дійсним обставинам справи.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі №910/12918/18 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ДП НДІБВ має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний інститут будівельного виробництва» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі №910/12918/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі №910/12918/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/12918/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 28.03.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук