РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.03.2019Справа № 910/15603/18

За позовомПриватного акціонерного товариства «МАРС»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «СТАФЕД»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідача1. Київської міської ради 2. Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 3. ОСОБА_1
прозобов'язання припинити дії, що порушують право
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Гербеда Г.Г.
від відповідача:не з'явився
від третьої особи 1:не з'явився
від третьої особи 2:Глазачева Я.А.
від третьої особи 3:ОСОБА_4

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «МАРС» (надалі - ПАТ «МАРС») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАФЕД» (надалі - ТОВ «СТАФЕД») про зобов'язання припинити дії, що порушують право, а саме:

- припинити будь-які роботи по складанню проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки для реконструкції та обслуговування адміністративного будинку з апартаментами на вул. Жилянській, 19 у Голосіївському районі міста Києва орієнтовним розміром 0,19 га з новим обліковим кодом (майбутнім кадастровим номером) НОМЕР_1;

- заборонити проводити будь-які роботи із землеустрою щодо відведення будь-яким третім особам будь-якої частини земельної ділянки загальною площею 4,0593 га, що обмежена вулицями Володимирська-Жилянська-Антоновича-Фізкультури-Короленківська у місті Києві та землекористувачем якої на праві постійного користування є позивач, у тому числі але не виключно заборонити проводити роботи по складанню проектів землеустрою щодо будь-якої частини вказаної земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дії відповідача щодо виконання робіт по складанню проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки для реконструкції та обслуговування адміністративного будинку з апартаментами на вул. Жилянській, 19 у Голосіївському районі міста Києва орієнтовним розміром 0,19 га, порушують права та законні інтереси позивача і фактично спрямовані на позбавлення позивача права постійного користування земельних ділянок, що були надані позивачу у постійне користування.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.11.2018 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі Київську міську раду, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ОСОБА_1 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, призначено у справі підготовче засідання.

17.12.2018 представником третьої особи 2 до канцелярії суду подані письмові пояснення по справі, в яких Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) вказує на те, що ОСОБА_1 замовив у відповідача розроблення проекту документації із землеустрою без надання відповідного дозволу, що відповідає вимогам чинного законодавства. Також у наданих поясненнях третя особа 2 зазначала, що розроблення проекту землеустрою жодним чином не може порушити права та інтереси позивача, оскільки після розроблення такого проекту необхідно вчинити ряд дій з метою його затвердження, чого в даному випадку зроблено не було.

27.12.2018 ОСОБА_1 надані письмові пояснення щодо позову, в яких він вказував на те, що у зв'язку з набуттям ним права власності на нерухоме майно, що знаходиться на вул. Жилянській, 19 у голосіївському районі м. Києва, до нього перейшло право користування земельною ділянкою, на якій таке нерухоме майно знаходиться, а відтак дії відповідача з розроблення проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 спірної земельної ділянки жодним чином не порушують права позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, відзив на позовну заяву не подав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №155.

Положеннями ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Представник третьої особи 1, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

В судове засідання представники третіх осіб 2 та 3 з'явилися, надали пояснення по справ, проти задоволення позовних вимог заперечували.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З урахуванням викладеного, неявка представників відповідача та третьої особи 1, належним чином повідомлених про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.

В судовому засіданні 18.03.2019 судом ухвалено рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачу на праві постійного користування належить земельна ділянка площею 4,1794 га, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 101, яка надана для експлуатації та обслуговування адміністративно-виробничих будівель і споруд, що підтверджується державним актом на право постійного користування від 15.09.1998.

Рішенням Київської міської ради від 01.03.2001 №209/1186 були внесені зміни в землекористування позивача та сформовано 2 земельні ділянки площею 3,8750 га та 0,1843 га.

Згідно витягів з Державного земельного кадастру №НВ-018 та №НВ-018, вказані земельні ділянки мають кадастрові номери НОМЕР_2 та НОМЕР_3

Спір у справі виник у зв'язку з неправомірністю дій відповідача щодо розроблення технічної документації для відведення земельної ділянки ОСОБА_1, які змінюють контур і площу земельних ділянок, що належать позивачу на праві постійного користування.

Зокрема, позивач вказує, що відповідач виконує роботи по складання проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки для реконструкції та обслуговування адміністративного будинку з апартаментами на вул. Жилянській, 19 у Голосіївському районі міста Києва орієнтовним розміром 0,19 га з новим обліковим кодом НОМЕР_1. До складу вказаної земельної ділянки включені дві земельні ділянки кадастрові номери НОМЕР_3 (площа 0,0285 га) та НОМЕР_4 (площа 0,0107 га), які належать на праві постійного користування позивачу на підставі державного акту на право постійного користування від 15.09.1998.

У зв'язку з викладеним, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить суд зобов'язати відповідача припинити будь-які роботи по складанню проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки для реконструкції та обслуговування адміністративного будинку з апартаментами на вул. Жилянській, 19 у Голосіївському районі міста Києва орієнтовним розміром 0,19 га з новим обліковим кодом (майбутнім кадастровим номером) НОМЕР_1, а також заборонити відповідачу проводити будь-які роботи із землеустрою щодо відведення будь-яким третім особам будь-якої частини земельної ділянки загальною площею 4,0593 га, що обмежена вулицями Володимирська-Жилянська-Антоновича-Фізкультури-Короленківська у місті Києві та землекористувачем якої на праві постійного користування є позивач, у тому числі але не виключно заборонити проводити роботи по складанню проектів землеустрою щодо будь-якої частини вказаної земельної ділянки.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Крім того, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов'язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд відзначає, що для застосування такого способу захисту порушеного права як припинення дії, що порушує право, позивач має довести, що відповідачем дійсно вчиняються певні дії, спрямовані на порушення прав та/або законних інтересів позивача.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

За змістом ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд відзначає, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту вчинення відповідачем будь-яких дій, які були б направлені на порушення права користування позивача спірними земельними ділянками.

Більш того, навіть у випадку вчинення відповідачем дій зі складання проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки третій особі 3, такі дій не можуть свідчити про порушення прав позивача з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 9 ст. 118 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації, в тому числі у вигляді проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Статтею 30 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 186 Земельного кодексу України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 186-1 Земельного кодексу України встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов'язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до ч. 4 ст. 186-1 Земельного кодексу України розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту.

Органи, зазначені в частинах 1 - 3 цієї статті, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (ч. 5 ст. 186-1 Земельного кодексу України).

Тобто, після розроблення проекту землеустрою щодо відведення певної земельної ділянки, необхідно вчинити ряд дій, передбачених чинним законодавством, спрямованих на погодження такого проекту землеустрою.

При цьому, приписи частини 6 вказаної статті Земельного кодексу України передбачають випадки відмови у такому погодженні, а саме - невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Відтак, суд приходить до висновку, що позивачем не обґрунтовано, яким чином роботи зі складання проекту землеустрою, що за твердження позивача здійснюються відповідачем у справі, порушують права та охоронювані законом інтереси ПАТ «МАРС», якими законами або іншими нормативно-правовими актами визначено відповідні права, та до того ж не зазначено, чим підтверджується їх проведення.

У даному випадку судом прийнято до уваги, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру. На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу. Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення Суду у справі Наталія Михайленко проти України, no.49069/11, від 30.05.2013).

Відтак, оскільки позивачем не було доведено суду належними та допустимими доказами порушення його прав та законних інтересів відповідачем, господарський суд дійшов висновку про відсутність у позивача в межах даної справи матеріального суб'єктивного права, на захист якого подано позов, що є підставою для відмови в задоволенні даного позову.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «МАРС» необхідно відмовити повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «МАРС» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 27.03.2019.

Суддя В.П. Босий