РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.03.2019Справа № 910/12670/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М. за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

За позовом Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» (79026, м. Львів, вул. Козельницька, 15)

до відповідача: Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28)

про визнання недійсним правочину,

Представники сторін:

від позивача: Мегріш Є.Я. - предст. за дов.;

від відповідача: Михайлець О.В. - предст. за доів.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго» звернулась до Державного агентства резерву України про визнання недійсним правочину, на підтвердження факту вчинення якого підписано приймальний акт (охоронне зобов'язання № 1-А) за формою № Р-16 від 30.04.1998.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вищезазначені правовідносини були оформлені сторонами з порушенням дефекту форми договору, а також особи, які підписали вищезазначений акт не мали на це належних повноважень.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.09.2018 позовну заяву Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» залишено без руху.

01.10.2018 від Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 26.09.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2018 справу № 910/12670/18 прийнято до свого провадження та вирішено здійснювати розгляд зазначеної справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 05.11.2018. Викликано для участі у засіданні представників учасників справи.

У судове засідання 05.11.2018 представники позивача не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

У підготовчому засіданні 05.11.2018 судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання у зазначеній справі до 19.11.2018, яку занесено до протоколу судового засідання.

06.11.2018 судом в порядку статей 120-121 ГПК України, повідомлено позивача про відкладення підготовчого засідання на 19.11.2018.

У судовому засіданні 19.11.2018 судом постановлено ухвалу про продовження строків підготовчого провадження на 30 днів, встановлено сторонам строк п'ять днів з моменту отримання документів для поданні відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив, у порядку передбаченому статтею 167 Господарського процесуального кодексу України, а також постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 10.12.2018, які занесено до протоколу судового засідання.

У судовому засіданні 10.12.2018 представником відповідача було подано клопотання про відкладення підготовчого судового засідання, яке судом було розглянуто та задоволено.

У підготовчому засіданні 10.12.2018 судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання у зазначеній справі до 09.01.2018, яку занесено до протоколу судового засідання.

У судовому засіданні 09.01.2019 відповідачем було подано відзив на позов, в якому вказаний учасник судового процесу проти задоволення позовних вимог заперечив посилаючись на те, що пунктом 10 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1997 №1129 матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку. Відповідно до Інструкції по бухгалтерському обліку, затвердженою Наказом начальника організації п/н А-1442 (це умовна назва Державного комітету СРСР по матеріальних резервах, яка використовувалась в закритих листуваннях) від 31.12.1974 №203 приймання на пункти відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву оформлюється приймальним актом (зберігальне зобов'язання) форми р-16. Приймальний акт форми р-16 (зберігальне зобов'язання) підписується особами, які прийняли матеріальні цінності, а також керівником та головним бухгалтером підприємства відповідального зберігача. Приймальний акт форми р-16 складається в двох примірниках. Один примірник направляється до Держрезерву, інший - залишається у відповідального зберігача. Таким чином, приймальні акти форми р-16 (зберігальне зобов'язання) є первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують факт закладення матеріальних цінностей державного резерву на відповідальне зберігання до позивача. Дані твердження знайшли своє підтвердження у постанові Вищого господарського суду України від 30.07.2014 у справі №910/430/14, у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2018 № 813/4823/17, якими також встановлений обов'язок позивача зберігати матцінності держрезерву, в тому числі мазут. Тобто, за своєю правовою природою приймальні акти за формою р-16 є первинними бухгалтерськими документами і одночасно актами приймання-передачі матеріальних цінностей державного резерву та доказами наявності або відсутності юридичного факту, який має значення для правильного вирішення спору.

У підготовчому засіданні 09.01.2019 судом встановлено відповідачу строк протягом п'яти днів з моменту отримання відповіді на відзив подати до суду заперечення щодо відповіді на відзив в порядку, передбаченому статтею 167 Господарського процесуального кодексу України.

У підготовчому засіданні 09.01.2019 судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання у зазначеній справі до 04.02.2019, яку занесено до протоколу судового засідання.

24.01.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому вказаний учасник судового процесу навів заперечення проти доводів відповідача, викладених у відзиві.

У судовому засіданні 04.02.2019 представником позивача заявлено клопотання про відкладення розгляду справи, проти якого представником відповідача не наведено заперечень.

Судом було розглянуто та задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи, у зв'язку з чим розгляд справи відкладено до 15.02.2019.

05.02.2019 судом в порядку статей 120-121 ГПК України, повідомлено позивача про відкладення підготовчого засідання на 15.02.2019.

У підготовчому засіданні, призначеному на 15.02.2019, суд вчинив всі дії, визначені частиною другою статті 182 ГПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Зважаючи на наведене, за результатами підготовчого засідання, призначеного на 15.02.2019, судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.03.2019.

В судовому засіданні 15.03.2019 судом розпочато розгляд справи по суті.

Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

При розгляді справи по суті в судовому засіданні 15.03.2019 судом було заслухано вступне слово позивача, з'ясовано обставини справи та досліджено докази відповідно до статей 208-210 ГПК України, після чого суд перейшов до судових дебатів у відповідності до статей 217, 218 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача не визнав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні позову повністю, з підстав, викладених ним у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 15.03.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго» звернулась до Державного агентства резерву України про визнання недійсним правочину, на підтвердження факту вчинення якого підписано приймальний акт (охоронне зобов'язання № 1-А) за формою № Р-16 від 30.04.1998.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сторонами було недотримано вимоги щодо форми вчинення правочину. Зокрема, позивач у своєму позові посилається на те, що відповідно до ч. 1-2 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» від 24.01.1997 запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах. Відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про державний матеріальний резерв»).

Відповідно до п. 4 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1997 № 1129 (далі - Порядок), розміщення запасів матеріальних цінностей державного резерву здійснюється Держкомрезервом на підприємствах, в установах і організаціях системи державного резерву, а також на інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах.

Відповідно до положень п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 11 «Про деякі питання практики застосування законодавства про державний матеріальний резерв», з огляду на те, що поставка матеріальних цінностей до державного резерву здійснюється в основному на підставі замовлень на поставку продукції для державних потреб, то з урахуванням приписів частини третьої статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України), пункту 2 статті 8 та абзацу другого пункту 2 статті 11 Закону укладення господарських договорів щодо поставки продукції до державного матеріального резерву та відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов'язковим для підприємств, установ і організацій, заснованих повністю або частково на державній власності (державні підприємства, установи і організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі, орендні підприємства, засновані на державній власності), а також для суб'єктів господарської діяльності всіх форм власності, визнаних відповідно до законодавства України монополістами, якщо це не завдає їм збитків.

Так, у період підписання приймального акту (охоронне зобов'язання № 1-А) за формою № Р-16 від 30.04.1998 позивач саме відносився до підприємств, заснованих на державній власності, у зв'язку з чим укладання договору було обов'язковим.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про державний матеріальний резерв» відпуск матеріальних цінностей з державного резерву провадиться за рішенням Кабінету Міністрів України, в якому зазначаються одержувачі, строки та умови відпуску матеріальних цінностей із державного резерву, а також строки їх повернення.

Таким чином, істотним для договорів є визначення строків та умов відпуску матеріальних цінностей з Державного резерву, строків їх повернення.

Вказані дані не зазначені у приймальному акті, його форма не передбачає можливості такого зазначення, що ще раз вказує на те, що він не є договором щодо зберігання матеріальних цінностей, укладеним у передбаченій законодавством формі.

При цьому, позивачем зазначається, що договір та приймальний акт не є альтернативними документами, не заміщують одне одного, тобто укладення акту не нівелює необхідності оформлення взаємовідносин сторін окремим договором. Передача матеріальних цінностей з державного резерву повинна бути закріплена саме у формі договору з конкретними положеннями, реквізитами, а акт за формою № Р-16 не є належною письмовою формою укладення правочину як такого. Акт є лише первинним документом, оформлення якого передбачено при укладенні самих договорів.

Таким чином, позивач зазначає, що при оформленні правочину у вигляді приймального акту (охоронне зобов'язання № 1-А) за формою № Р-16 від 30.04.1998, сторонами було допущено дефект щодо форми договору, що в свою чергу, свідчить про його недійсність.

Крім того, позивачем зазначається, що вищезазначений акт підписано неуповноваженими на те особами, зокрема, приймальний акт (охоронне зобов'язання № 1-А) за формою № Р-16 від 30.04.1998 підписано директором Ладижинської ТЕС ОСОБА_3, головним бухгалтером ОСОБА_4, матеріально-відповідальною особою ОСОБА_5

Позивачем зазначається, що станом на 30.04.1998 - Ладижинська ТЕС входила до складу Державної акціонерної енергогенеруючої компанії «Західенерго» на правах структурної одиниці, відтак не могла виступати стороною господарського договору щодо питань, які віднесені до компетенції ДАЕК «Західенерго».

Таким чином, особа, яка вичиняла правочин від імені позивача не мала жодного обсягу дієздатності.

З огляду на вищенаведене, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним правочин, на підтвердження факту вчинення якого підписано приймальний акт (охоронне зобов'язання № 1-А) за формою № Р-16 від 30.04.1998.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на те, що пунктом 10 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1997 №1129 матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку. Відповідно до Інструкції по бухгалтерському обліку, затвердженою Наказом начальника організації п/н А-1442 (це умовна назва Державного комітету СРСР по матеріальних резервах, яка використовувалась в закритих листуваннях) від 31.12.1974 №203 приймання на пункти відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву оформлюється приймальним актом (зберігальне зобов'язання) форми р-16. Приймальний акт форми р-16 (зберігальне зобов'язання) підписується особами, які прийняли матеріальні цінності, а також керівником та головним бухгалтером підприємства відповідального зберігача. Приймальний акт форми р-16 складається в двох примірниках. Один примірник направляється до Держрезерву, інший - залишається у відповідального зберігача. Таким чином, приймальні акти форми р-16 (зберігальне зобов'язання) є первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують факт закладення матеріальних цінностей державного резерву на відповідальне зберігання позивачу. Дані твердження знайшли своє підтвердження у постанові Вищого господарського суду від 30.07.2014 у справі №910/430/14, у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2018 № 813/4823/17, якими також встановлений обов'язок позивача зберігати матцінності держрезерву, в тому числі мазут. Тобто, за своєю правовою природою приймальні акти за формою р-16 є первинними бухгалтерськими документами і одночасно актами приймання-передачі матеріальних цінностей державного резерву та доказами наявності або відсутності юридичного факту, який має значення для правильного вирішення спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що набрав чинності 01.01.2004, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Також нормами п. 4 розділу IX «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України (далі - ГК України), що набрав чинності 01.01.2004р. встановлено, що ГК України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу. До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями ГК України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Враховуючи те, що правовідносини між сторонами по справі виникли до набрання чинності відповідними положеннями ЦК України та ГК України та продовжують діяти після набрання ними чинності (з 01.01.2004) до таких правовідносин слід застосовувати приписи ЦК України, з урахування особливостей визначених ГК України.

Стаття 11 Цивільного кодексу України передбачає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Аналогічні положення містить ст. 173 Господарського кодексу України, в якій визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За загальним правилом господарський договір викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Необхідність дотримання письмової форми обумовлена ст. 208 ЦК України.

Разом з тим, згідно зі ст. 207 ЦК України та ст. 181 ГК України договір може бути укладений в письмовій формі не тільки шляхом складання єдиного документу, правочин/договір вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, якими обмінялись сторони.

При цьому відповідно до ч. 7 ст. 179, ч.1 ст. 181 ГК України та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписуються особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи, спір виник у зв'язку із тим, що позивач вважає, що поставка матеріальних цінностей до державного резерву може здійснюватися лише на підставі господарських договорів про поставку продукції до державного матеріального резерву та відповідального зберігання. При цьому, укладення між сторонами, на підтвердження факту закладення певних матеріальних цінностей, приймального акту (охоронне зобов'язання № 1-А) за формою № Р-16 від 30.04.1998 є порушенням норм статті 203 Цивільного кодексу України, що в свою чергу призводить до недійсності такого правочину.

Державне агентство резерву України, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 № 517, є центральним органом виконавчої влади основним завданням якого є реалізація державної політики у сфері державного матеріального резерву.

Для виконання цього обов'язку Держрезерв наділений повноваженнями щодо: організації виконання затверджених Кабінетом Міністрів України завдань щодо формування, зберігання, розміщення, відпуску, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного резерву; організації відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву; здійснення управління діяльністю підприємств, установ та організацій, які належать до сфери управління Держрезерву України, щодо формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного резерву, дотримання нормативних умов їх зберігання; здійснення відповідно до законодавства контролю за виконанням підприємствами - відповідальними зберігачами незалежно від форми власності зобов'язань щодо зберігання, освіження (поновлення) матеріальних цінностей державного резерву, за дотриманням порядку їх відпуску, своєчасного повернення позичених матеріальних цінностей, а також за відповідністю зазначених цінностей затвердженій номенклатурі, встановленим стандартам і технічним умовам.

Загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву та відносини в цій сфері визначає і регулює Закон України «Про державний матеріальний резерв» (далі - Закон).

Статтею 1 Закону визначено, що державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Статтею 4 Закону передбачено, що державний резерв створює Кабінет Міністрів України. Організація формування, зберігання і обслуговування державного резерву забезпечуються уповноваженим на це центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління державним резервом (Державне агентство резерву України ).

Відповідно до п. 3 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» перелік підприємств, установ і організацій усіх форм власності, що виконують відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, номенклатура та обсяги їх накопичення визначаються мобілізаційними та іншими спеціальними планами.

Пунктом 5 «Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1129 від 08.10.1997 визначено, що поставка і закладення матеріальних цінностей до державного резерву здійснюється відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України номенклатури і норм їх накопичення у державному резерві та мобілізаційних завдань у порядку створення, поповнення, освіження, заміни запасів матеріальних цінностей державного резерву та повернення тимчасово позичених матеріальних цінностей.

Згідно зі ст. 154 ЦК УРСР (чинного на момент виникнення правовідносин між сторонами) договір може бути укладено як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає.

Відповідно до ст. 42 ЦК УРСР угода, для якої не встановлена певна форма, вважається укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Положення ст. 42, 154 ЦК УРСР кореспондуються з положеннями ст. 937 ЦК України, якою передбачено, що письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Пунктом 4 постанови пленум Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 11 «Про деякі питання практики застосування законодавства про державний матеріальний резерв» зазначено, що чинне законодавство, а саме абзац перший пункту 2 статті 11 Закону і пункт 4 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.97 N 1129, передбачають можливість розміщення і зберігання запасів матеріальних цінностей державного матеріального резерву на промислових, транспортних сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, установах і в організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах.

Відповідні правовідносини підпадають під ознаки договору зберігання, правовий режим якого визначено главою 66 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Такий договір згідно з частиною першою статті 937 ЦК України укладається у письмовій формі.

Водночас законом не встановлено наслідків у вигляді недійсності договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву через недодержання форми його укладення, а тому господарські суди повинні у кожному конкретному випадку з'ясовувати дійсний зміст правовідносин сторін на предмет наявності між ними договірних відносин щодо зберігання відповідних матеріальних цінностей. Доказами такої наявності можуть бути, зокрема, документи, зазначені у пункті 10 названого Порядку, а саме акт про приймання матеріальних цінностей та належно оформлені бухгалтерські документи складського обліку.

Встановивши обставини, пов'язані з укладенням між Державним агентством резерву України (далі - Держрезерв України) та підприємствами, установами і організаціями, що входять до єдиної системи державного резерву України (згідно з частиною першою статті 4 Закону), договорів, за якими зазначені підприємства, установи, організації взяли на себе зобов'язання за дорученням Держрезерву України вчинити від свого імені, але за рахунок Держрезерву України правочини щодо закупівлі та закладення до державного резерву матеріальних цінностей, господарський суд повинен з'ясувати:

- правову природу відповідного договору, виходячи з дійсного змісту правовідносин сторін, у тому числі обставини, пов'язані з передачею Держрезервом України відповідних повноважень зазначеним підприємствам, установам і організаціям щодо формування державного матеріального резерву;

- питання, пов'язані з необхідністю укладення договору відповідального зберігання підприємствами, установами і організаціями, зазначеними в частині п'ятій статті 4 Закону, безпосередньо з Держрезервом України.

Відповідно до ч. 5 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суд міста Києва від 17.03.2014 у справі № 910/430/14, залишене без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2014 та Вищого господарського суду України від 30.07.2014, встановлено наступні факти:

«На виконання постанови КМУ від 23.01.1998 № 73-2 Держрезервом був укладений договір з ВАТ «Західенерго» від № 9 від 02.02.1998 року на отримання з державного резерву мазуту в порядку тимчасового позичання з наступним поверненням до 01.10.1998 року. Мазут державного резерву поставлявся на електростанції ВАТ „Західенерго», в тому числі і на Ладижинську ТЕС в кількості 2194,901 тонн (Копія наряду на відпуск № 2-7/31 від 02.02.1998 року наявна в матеріалах справи).

На виконання договору № 9 від 02.02.1998 року мазут топковий М-100 у кількості 2194,901 тонн був повернутий позивачем (Держрезервом) до державного резерву, підтвердженням чого є приймальний акт Р-16 від 30.04.1998 року №1-а (в матеріалах справи), і підлягав подальшому зберіганню.

Крім того, актом звірки станом на 15.12.1998 року (копія якого наявна в матеріалах справи) визначено, що заборгованість по поверненню мазуту за постановою КМУ №73-2 та договору № 9 від 02.02.1998 за Ладижинською ТЕС не рахується. Тобто, мазут марки М-100 в кількості 2194,901 тонн обліковується в Держрезерві і на даний час.

А в матеріалах інвентаризації (копії наявні в матеріалах справи), які надіслані ВАТ «Західенерго» визначено, що мазут марки М-100 в кількості 2194,901 на Ладижинській ТЕС відсутній в повному обсязі.».

З огляду на вищенаведене, приймальний акт (охоронне зобов'язання № 1-А) за формою № Р-16 від 30.04.1998 є підтвердженням того, що позивач являється зберігачем закладених матеріальних цінностей до резерву. Тому в силу приписів ст. 154 ЦК УРСР (в період закладення) та ст. 937 ЦК України (під час вирішення даного спору) в результаті прийняття майна державного резерву на зберігання між сторонами по справі виникли специфічні за своєю природою договірні відносини відповідального зберігання врегульовані Законом України «Про державний матеріальний резерв», які містять всі істотні умови даного договору.

Крім того, судом зазначається, що приймальний акт № Р-16 від 30.04.1998 №1-а був укладений на виконання умов договору № 9 від 02.02.1998 щодо виконання Держрезервом свого обов'язку по поверненню матеріальних цінностей.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про спростування наявними в матеріалах справи документами тверджень позивача щодо недотримання зовнішньої форми правочину.

Також спростовуються твердження відповідача про недійсність правочину з підстав підписання його неуповноваженими особами.

Положеннями статті 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

З огляду на те, що рішенням Господарського суд міста Києва від 17.03.2014 у справі № 910/430/14 було встановлено факт підписання між сторонами акту звірки станом на 15.12.1998, яким встановлена відсутність заборгованість по поверненню мазуту за постановою КМУ №73-2 та договору № 9 від 02.02.1998 за Ладижинською ТЕС (мазут марки М-100 в кількості 2194,901 тонн обліковується в Держрезерві), то суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин був схвалений сторонами шляхом вчинення дій, що свідчить про його прийняття до виконання.

Крім того, позивачем відповідно до вимог статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України недоведено належними та допустимими доказами відсутності повноважень у осіб, які підписали приймальний акт (охоронне зобов'язання № 1-А) за формою № Р-16 від 30.04.1998.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивачем не доведено та не надано суду доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, тобто не доведено підстав, в силу яких спірний правочин має бути визнаний судом недійсним, а тому позовні вимоги Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» про визнання недійсним правочину, на підтвердження факту вчинення якого підписано приймальний акт (охоронне зобов'язання № 1-А) за формою № Р-16 від 30.04.1998, задоволенню не підлягають.

Щодо строку позовної давності до вимог позивача, про застосування якого згідно ст. ст. 257, 261 Цивільного кодексу України заявлено відповідачем, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що набрав чинності 01.01.2004 встановлено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно статті 75 Цивільного кодексу Української РСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

З огляду на те, що строк позовної давності до вимоги про визнання правочину недійсним, на момент набрання чинності Цивільним кодексом України сплинув, то суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин мають застосовуватися норми Цивільного кодексу Української РСР про позовну давність.

Згідно статті 75 Цивільного кодексу Української РСР, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 76 Цивільного кодексу Української РСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу Української РСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 25.03.2019

Суддя Спичак О.М.