ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року

м. Київ

Справа № 905/1851/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю

"Спецвагон Транслізинг" - Сича Є.Ю.,

Приватного акціонерного товариства

"Донецьксталь"- металургійний завод" - Сухацького А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецвагон Транслізинг"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.12.2018 (у складі колегії суддів: Попков Д.О. (головуючий), Пушай В.І., Стойка О.В.)

у справі № 905/1851/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецвагон Транслізинг"

до Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь"- металургійний завод"

про стягнення 3 990 747,68 грн,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецвагон Транслізинг" (далі - ТОВ "Спецвагон Транслізинг") звернулося до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь"- металургійний завод" (далі - ПрАТ "Донецьксталь"- металургійний завод"), у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути з відповідача 3 990 747,68 грн, у тому числі: 3 944 550,00 грн заборгованості зі сплати орендної плати за договором оренди залізничного рухомого складу від 17.03.2016 № 2/2016/33/31848ДС за період з березня по липень 2017 року, 3 521,28 грн заборгованості з компенсації вартості залізничного тарифу та 42 676,40 грн заборгованості з компенсації вартості ремонту вагонів.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором оренди залізничного рухомого складу від 17.03.2016 № 2/2016/33/31848ДС, укладеного між сторонами, щодо повної та своєчасної оплати відповідних платежів.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 11.10.2018 (суддя Зекунов Е.В.) позов задоволено. Стягнуто з ПрАТ "Донецьксталь"- металургійний завод" на користь ТОВ "Спецвагон Транслізинг" заборгованість у сумі 3 990 747,68 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 59 861,22 грн. Відмовлено у задоволенні клопотання ПрАТ "Донецьксталь"- металургійний завод" про відстрочення виконання рішення на 12 місяців.

Судове рішення мотивовано доведеністю обставин неналежного виконання відповідачем грошового зобов'язання з повної та своєчасної оплати орендних платежів за користування вагонами позивача за період з березня по липень 2017 за договором оренди залізничного рухомого складу, а також з компенсації вартості залізничного тарифу та вартості ремонту орендованих вагонів. Водночас відмовляючи у клопотанні відповідача про відстрочення виконання рішення, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, якими відповідач обґрунтовує це клопотання, не є такими, що дійсно ускладнюють виконання судового рішення, а сам по собі скрутний матеріальний стан останнього не свідчить про виключність обставин, з яким пов'язується можливість відстрочення виконання рішення суду.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 28.12.2018 рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог ТОВ "Спецвагон Транслізинг" про стягнення з ПрАТ "Донецьксталь"- металургійний завод" заборгованості з орендних платежів в розмірі 2 190 150,00 грн та викладено пункти 1-3 мотивувальної частини рішення у редакції, відповідно до якої позовні вимоги ТОВ "Спецвагон Транслізинг" до ПрАТ "Донецьксталь"- металургійний завод" про стягнення 3 990 747,68 грн задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ "Донецьксталь"- металургійний завод" на користь ТОВ "Спецвагон Транслізинг" 1 754 400,00 грн заборгованості зі сплати орендної плати, 3 521,28 грн заборгованості з компенсації вартості залізничного тарифу, 42 676,40 грн заборгованості з компенсації вартості ремонту вагонів. У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ТОВ "Спецвагон Транслізинг" на користь ПрАТ "Донецьксталь"- металургійний завод" витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 22 269,41грн.

Апеляційний суд застосував до спірних правовідносин положення частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та дійшов висновку, що незалежно від змісту укладеного між сторонами договору та його дійсності, переважному в силу частини 3 статті 6 ЦК застосуванню підлягає правило, закріплене у частині 6 статті 762 ЦК, що формулює у розумінні частини 4 статті 14 цього Кодексу правомірну підставу звільнення відповідача від виконання встановленого договором обов'язку з внесення орендної плати за користування вагонами за період, коли ці вагони було заблоковано на території, яка тимчасово непідконтрольна Україні.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у січні 2019 року ТОВ "Спецвагон Транслізинг" подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.12.2018 в частині скасування рішення суду першої інстанції, а рішення Господарського суду Донецької області від 11.10.2018 у частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 2 190 150,00 грн залишити в силі.

Касаційну скаргу ТОВ "Спецвагон Транслізинг" обґрунтовує, зокрема тим, що включення до умов договору положень щодо обов'язків (відповідальності) орендаря стосовно орендованого майна повною мірою узгоджуються з положеннями статей 6, 627 ЦК та не суперечать іншим законодавчим актам, а само по собі перебування вагонів на неконтрольованій території навіть після встановлення заборони переміщення через лінію розмежування не обмежує орендаря в можливості використання цих вагонів в межах неконтрольованої Україною території, що є недостатнім для звільнення від плати за оренду майна; судом апеляційної інстанції не надано оцінки тому, що відповідачем не підтверджено жодним доказом факту невикористання орендованих вагонів за певний період.

У відзиві на касаційну скаргу ПрАТ "Донецьксталь"- металургійний завод" зазначає про правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи, тому просить залишити оскаржене судове рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що 17.03.2016 між ТОВ "Спецвагон Транслізинг" (орендодавець) і ПрАТ "Донецьксталь"- металургійний завод" (орендар) укладено договір № 2/2016/33/31848ДС оренди залізничного рухомого складу, за умовами якого орендодавець зобов'язаний передати, а орендар прийняти в оренду залізничний рухомий склад (далі - РС), технічно придатний до перевезень. Номери РС, кількість, модель, рік будови і вид РС вказуються в актах прийому-передачі до цього договору, які є його невід'ємною частиною (пункт 1.1).

Згідно з пунктом 2.1 договору передача рухомого складу в оренду відбувається в місці(ях), визначених за угодою сторін цього договору, і оформлюється актом прийому-передачі, який підписується на залізничній станції України (на підконтрольній офіційній владі України території), погодженій сторонами. Датою початку оренди вважається дата підписання актів прийому-передачі. День підписання акта прийому-передачі вважається першим днем оренди.

У пункті 3.2 договору встановлено обов'язки орендаря, відповідно до яких останній, зокрема, приймає РС орендодавця для перевезень по маршрутах, заздалегідь погоджених з орендодавцем (пункт 3.2.1); здійснює платежі Орендодавцю в сумах і термінах, визначеними цим договором (пункт 3.2.2); за свій рахунок робить технічне обслуговування (поточні ремонти) рухомого складу, підготовку під навантаження, поточні ремонти з відчепленням із заміною, ремонтом комплектуючих деталей рухомого складу, колісних пар, балки надресорної, бокової рами, автозчеплення, поглинаючого апарату (пункт 3.2.4); самостійно несе витрати, пов'язані з використанням рухомого складу в процесі його експлуатації (пункт 3.2.6); після припинення дії цього договору або на вимогу орендодавця, орендар повертає орендодавцеві рухомий склад впродовж 30 календарних днів у тому стані, в якому він його отримав в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, заздалегідь очищений від залишків вантажів, що перевозяться, при цьому складається акт прийому-передачі вагонів (пункт 3.2.8); оплачує залізничний тариф при відправці РС до місць проведення планових видів ремонтів із станцій вивантаження, а також залізничний тариф по території інших держав, окрім України, при поверненні РС з місць проведення планових ремонтів до станції навантаження (пункт 3.2.11).

У пункті 4.2 договору сторонами погоджено орендну плату у розмірі 300,00 грн, у тому числі ПДВ, за один вагон на добу (повну або не повну).

Відповідно до пункту 4.3 договору орендна плата сплачується в наступному порядку: 100 % передоплати впродовж 3-х банківських днів з дати виставлення рахунку орендодавцем до фактичної відправки вагонів в оренду; розрахунок за подальші місяці оренди робиться орендарем на підставі рахунків орендодавця у формі 100 % передоплати, яка підлягає перерахуванню орендодавцеві до початку поточного місяця.

Орендар упродовж 5-ти днів з дати отримання оригіналів актів наданих послуг повинен затвердити та завірити його зі своєї сторони печаткою та направити його орендодавцеві. У разі не повернення акта виконаних робіт у строк, встановлений договором, акт вважається прийнятим орендарем за принципом мовчазної згоди (пункт 4.5 договору).

Відповідно до пункту 8.1 договору, останній набуває чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2016, а в частині взаєморозрахунків до повного їх погашення.

Також судами установлено, що між сторонами було укладено ряд додаткових угод до договору оренди залізничного рухомого складу від 17.03.2016 № 2/2016/33/31848ДС.

Згідно з додатковими угодами № 1 від 08.11.2016, № 2 від 30.12.2016, № 3 від 23.01.2017, № 5 від 01.02.2017 сторони доповнили договір пунктом 3.2.15, а також вносили зміни до пункту 4.2 зазначеного договору щодо розміру орендної плати.

На виконання умов договору позивач протягом 2016-2017 років передав у користування відповідачу 128 вагонів, у тому числі: 102 напіввагони (НВ) та 26 критих вагонів (КВ), що підтверджується актами приймання-передачі вагонів.

У подальшому відповідно до умов договору оренди залізничного рухомого складу від 17.03.2016 № 2/2016/33/31848ДС ТОВ "Спецвагон Транслізинг" прийняло з оренди від ПрАТ "Донецьксталь"- металургійний завод" 74 вагони, у тому числі: 63 напіввагони та 11 критих вагонів, що підтверджується актами приймання-передачі вагонів.

Станом на дату звернення ТОВ "Спецвагон Транслізинг" з позовом до суду у орендному користуванні ПрАТ "Донецьксталь"- металургійний завод" знаходиться 54 вагони: 39 напіввагони та 15 критих вагонів.

Протягом березня-червня 2017 року позивачем на адресу відповідача для підписання та оплати було направлено акти виконаних робіт на загальну суму 4 028 250,00 грн, факт отримання яких відповідачем підтверджується матеріалами справи, проте, всупереч умовам договору зазначені акти відповідачем підписано не було та позивачу не повернуто.

Крім того, судами встановлено, що відповідно до пункту 3.2.4 договору від 17.03.2016 № 2/2016/33/31848ДС, відповідач звертався до позивача з гарантійними листами від 16.03.2017 № 40/1-455 та від 19.04.2017 № 40/1-558 з проханням організувати ремонт вагонів, що знаходилися в орендному користуванні відповідача, з послідуючою компенсацією всіх витрат Позивачу.

Позивачем було організовано ремонт вагонів, які знаходилися в орендному користуванні відповідача, на загальну суму 42 676,40грн, що підтверджується актами наданих послуг від 15.05.2017 № 594 на суму 23 676,40грн, від 30.06.2017 № 1204 на суму 19 000,00грн. Вартість такого ремонту, що відповідно до умов договору має бути компенсована відповідачем, підтверджується актами виконаних робіт від 25.04.2017 № 303, від 10.04.2017 № 268, від 05.04.2017 № 260, від 24.03.2017 № 226, від 21.03.2017 № 218, підписаними між позивачем та виробничим підрозділом "Вагонним депо Кременчук" регіональної філії "Південна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", а також актом наданих послуг від 30.06.2017 № 560, підписаним між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рейлтранс".

Послуги з поточного та капітального ремонту вагонів, наданих у користування відповідачу, на загальну суму 42 676,40 грн відповідачем не оплачено.

Також судами встановлено, що позивачем було сплачено залізничний тариф на загальну суму 3 521,28 грн, що підтверджується актами наданих послуг від 31.03.2017 № 03/17 на суму 3 355,44 грн та від 30.04.2017 № 04/17 на суму 165,84 грн та підлягає компенсації відповідачем на підставі пункту 3.2.6 договору від 17.03.2016 № 2/2016/33/31848ДС. Проте, сума сплаченого позивачем залізничного тарифу в розмірі 3 521,28 грн відповідачем компенсована не була.

Всього за період з 01.02.2017 по 30.06.2017 позивач надав відповідачу послуги з оренди піввагонів на суму 4 887 600,00 грн, оренди критих вагонів на суму 1 080 250,00 грн, оплати залізничного тарифу на суму 3 521,28 грн та організації ремонту вагонів на суму 42 676,40 грн.

Загальний обсяг грошових надходжень за договором від 17.03.2016 № 2/2016/33/31848ДС від відповідача та факт часткової оплати наданих позивачем послуг підтверджується довідкою банку від 12.07.2017.

Ураховуючи виникнення заборгованості, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою сплатити заборгованість за договором, що підтверджується наявними в матеріалах справи листами від 09.03.2017 № С-21, від 21.03.2017 № С-26, від 24.04.2017 № С-36, від 28.04.2017 № С-37, від 24.05.2017 № С-44 та претензією від 24.05.2017 № 2775, на які відповідачем відповіді надано не було, заборгованість не погашена.

Неналежне виконання ПрАТ "Донецьксталь"- металургійний завод" умов договору від 17.03.2016 № 2/2016/33/31848ДС щодо оплати наданих позивачем послуг з оренди РС за період з березня по липень 2017 року, компенсації вартості залізничного тарифу та вартості ремонту вагонів, що оформлено відповідними актами виконаних робіт, на загальну суму 3 990 747,68 грн стало підставою для звернення ТОВ "Спецвагон Транслізинг" з відповідним позовом.

Відповідно до положень статті 193 ГК суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтями 283, 286 ГК визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому положення частини 7 статті 193 ГК і статті 525 ЦК встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 ЦК щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК і не спростовану при вирішенні цієї справи в порядку статті 215 ЦК презумпцію правомірності укладеного між сторонами договору оренди, суди першої та апеляційної інстанцій правомірно вважали цей договір належною у розумінні статей 11, 509 ЦК і статей 173, 174 ГК підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором прав і обов'язків сторін.

Відповідно до положень статті 202 ГК і статті 599 ЦК зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ПрАТ "Донецьксталь"- металургійний завод" у період з березня по липень 2017 року належним чином не виконало свої зобов'язання за договором оренди, у зв'язку із чим у нього виникла заборгованість за надані ТОВ "Спецвагон Транслізинг" послуги з оренди РС на суму 3 944 550,00 грн, а також з компенсації вартості залізничного тарифу та вартості ремонту вагонів у сумі 3 521,28 грн і 42 676,40 грн відповідно.

Будь-яких доказів своєчасної сплати заявленої позивачем до стягнення заборгованості чи припинення відповідних зобов'язань іншим передбаченим законом способом, відповідачем відповідно до положень статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) під час розгляду справи не надано, а судами таких обставин не встановлено.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позовних вимог, наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача заявленої позивачем до стягнення суми заборгованості за договором оренди.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та надаючи власну правову кваліфікацію обставинам справи у їх сукупності, загалом погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, однак вважав за можливе застосувати до спірних правовідносин положення частини 6 статті 762 ЦК в частині стягнення заборгованості з орендної плати, обґрунтовуючи свої висновки наявністю обставин, які є підставою для звільнення відповідача від сплати орендної плати в сумі 2 190 150,00 грн за користування вагонами (за відповідними актами виконаних робіт) за межами періоду з 01.03.2017 по 16.03.2017 включно, оскільки з 17.03.2017 відповідач був позбавлений можливості користуватися вагонами (як критими, так і напівкритими), що було заблоковано на території, яка тимчасово непідконтрольна Україні. Суд апеляційної інстанції констатував той факт, що захоплення всіх активів і потужностей відповідача у м. Донецьку невідомими особами, яке сталося 17.03.2017 на непідконтрольній території, у сукупності з запровадженими заходами згідно з Указом Президента України від 15.03.2017 № 63/2017 обумовило неможливість будь-якого використання вагонів орендарем, яка існувала до цього.

Проте, з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Згідно з положеннями частини 6 статті 762 ЦК наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане через обставини, за які він не відповідає.

При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об'єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон'юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили чи у зв'язку з природними властивостями майна, що є об'єктом оренди тощо. Якщо у погіршенні цього майна або у створенні гірших умов користування ним винні обидві сторони за договором, розмір орендної плати також може бути зменшений, але лише у частині, яка відповідає вині орендодавця у зменшенні можливості користуватися майном.

Водночас, за встановлених судами попередніх інстанцій обставин, сторони при укладенні договору оренди, з подальшим внесенням до його умов змін згідно з додатковими угодами, урегулювали питання відповідальності сторін внаслідок настання певних обставин таким чином.

Так, згідно з пунктом 2.8 договору оренди від 17.03.2016 № 2/2016/33/31848ДС перехід усіх і будь-яких комерційних і некомерційних ризиків від орендодавця до орендаря, пов'язані з руйнуванням, ушкодженням, втратою, крадіжкою, псуванням, простоєм РС, відбувається в момент підписання сторонами акта прийому-передачі. Настання будь-якого з ризиків, не звільняє орендаря від виконання ним усіх своїх зобов'язань за цією угодою, включаючи сплату в повному обсязі орендної плати за договором.

Відповідно до пункту 7.1 договору сторона звільняється від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за договором, якщо воно стало наслідком дії обставин непереборної сили, які виникли безпосередньо після укладення цього договору, як-то: стихійні лиха, війни і військові дії, страйки, масові заворушення і хвилювання, аварії і краху, а також акти органів державної влади та/або управління, що роблять неможливим виконання договору. При цьому термін виконання зобов'язань за цим договором продовжується відповідно до часу, протягом якого діяли форс-мажорні обставини.

Бойові дії і антитерористичні операції, які відбуваються на території України на момент укладення даного договору, а також аварії, катастрофи техногенного характеру, суспільні явища (війна, військовий конфлікт, інтервенція, блокада тощо), дії або нормативні вимоги або обмеження органів державної влади України, які виникли на території (в районі) проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей або в зв'язку з проведенням антитерористичної операції на зазначеній території, не підпадатимуть під визначення дії форс-мажорних обставин в рамках даного договору.

За змістом пункту 7.2 договору сторона, що посилається на форс-мажорні обставини, повинна негайно в письмовій формі повідомити іншу сторону про їх початок і закінчення з подальшим наданням, не пізніше 5 днів з моменту настання зазначених подій, довідки Торгово-промислової палати України, яка підтверджує наявність і тривалість форс-мажорних обставин. Порушення зазначених умов позбавляє сторону права посилатися на форс-мажорні обставини.

За умовами додаткової угоди № 1 від 08.11.2016 до договору оренди від 17.03.2016 № 2/2016/33/31848ДС сторони доповнили договір пунктом 3.2.15, відповідно до якого у разі проходження РС по/через територію (район) проведення антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей, уздовж лінії зіткнення в межах Донецької та Луганської областей, орендар беззастережно погоджується з тим, що: несе відповідальність за збереження РС в повному обсязі; не має права посилатися на форс-мажорні обставини, які виникають або пов'язані з перебуванням РС на зазначеній в даному пункті території; не має права вимагати зменшення або звільнення від орендної плати, якщо, через будь-які обставини, змінилися умови господарської діяльності орендаря, істотно погіршився стан орендованого РС або виникли перешкоди для використання РС (істотно зменшилась можливість користування РС); внесено зміни до пункту 4.2 договору, за змістом якого визначено вартість оренди у розмірі: 300,00грн, з урахуванням ПДВ, за один критий вагон на добу (повну або не повну) та 550,00грн, з урахуванням ПДВ, за один піввагон на добу (повну або не повну). Дію договору продовжено до 31.12.2017.

Свобода договору, відповідно до статті 3 ЦК, є однією із засад цивільного законодавства.

Статтею 6 ЦК передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Отже, принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Суперечність правочину (його частини) актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Судом першої інстанції установлено, що уклавши договір оренди з урахуванням змін до нього, сторони погодилися з передбаченими у ньому умовами щодо відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за договором і кожна зі сторін цього договору беззаперечно взяла на себе певні обов'язки, які відображені в його умовах.

Крім того, відповідно до статей 42, 44 ГК підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

За змістом цих правових норм у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій.

Як правильно зауважив суд першої інстанції, ведення господарської діяльності на тимчасово непідконтрольних офіційній владі України територіях з початку проведення антитерористичної операції нероздільно пов'язано з підвищеним ризиком; у засобах масової інформації протягом 2014-2017 років висвітлювалася ситуація щодо ускладнення та тимчасове зупинення вантажного залізничного сполучення на тимчасово непідконтрольних офіційній владі України територіях; відповідач був обізнаний щодо настання можливих негативних наслідків у випадку використання вагонів, що є предметом договору оренди, на територіях Донецької і Луганської областей (як то простій вагонів на зазначених територіях) та, укладаючи договір та додаткові угоди до нього, добровільно, свідомо, самостійно, за власним волевиявленням погодився щодо прийняття на себе певних обов'язків, що відповідає вимогам чинного законодавства.

При цьому, передаючи в оренду майно, яке використовуватиметься на відповідних територіях протягом визначеного періоду, орендодавець вправі був розраховувати на отримання орендної плати, виходячи з презумпції того, що орендар станом на дату укладення договору був обізнаний про наведені вище обставини та усвідомлював весь спектр ризиків, з якими він може зіткнутися під час його виконання, а за приписами чинного законодавства всі ризики щодо здійснення господарської діяльності несе відповідний суб'єкт господарювання.

Водночас будь-яких обставин невикористання відповідачем вагонів за час перебування їх на тимчасово непідконтрольних офіційній владі України територіях, навіть після встановлення заборони переміщення через лінію розмежування, ані судом першої інстанції, ані судом апеляційної інстанції встановлено не було, а відповідачем належними і допустимими доказами таких обставин не доведено.

З урахуванням наведеного висновки апеляційного господарського суду про те, що незалежно від змісту договору оренди та його дійсності, переважному застосуванню до спірних правовідносин підлягає правило частини 6 статті 762 ЦК, є помилковими.

Таким чином, надавши оцінку усім наявним в матеріалах справи доказам, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача з відповідача заборгованості зі сплати орендних платежів, компенсації вартості залізничного тарифу та вартості ремонту вагонів, у зв'язку з неналежним виконанням останнім умов договору оренди.

При цьому суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, та правомірно задовольнив позов.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Статтею 312 ГПК передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи зазначені положення закону, а також зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає, що рішення Господарського суду Донецької області від 11.10.2018 у справі № 905/1851/17 відповідає вимогам законодавства, натомість постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.12.2018 прийнято із порушенням норм матеріального і процесуального права, отже, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення місцевого господарського суду - залишенню в силі.

У зв'язку з тим, що касаційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню, а рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено, - залишенню в силі, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги слід стягнути з ПрАТ "Донецьксталь"- металургійний завод" на користь ТОВ "Спецвагон Транслізинг".

Керуючись статтями 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецвагон Транслізинг" задовольнити.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.12.2018 у справі № 905/1851/17 скасувати.

3. Рішення Господарського суду Донецької області від 11.10.2018 у справі № 905/1851/17 залишити без змін.

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь"- металургійний завод" () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецвагон Транслізинг" () витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги в сумі 65 704,50 грн (шістдесят п'ять тисяч сімсот чотири гривні п'ятдесят копійок).

5. Видачу наказу доручити Господарського суду Донецької області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: І.С. Міщенко

В.Г. Суховий