ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2019 року м.Дніпро Справа № 904/4514/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Дарміна М.О., Березкіної О.В.

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від позивача: Левченко Ю.В., довіреність № 96 від 05.02.2019 р., адвокат;

від відповідача-2: Скрипник П.Г., ордер ЗР № 48952 від 18.10.2018 р., адвокат;

представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", м.Київ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2019 року, ухвалене суддею Воронько В.Д., повний текст якого складений 08.02.2019, та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2019 року, ухвалене суддею Воронько В.Д., повний текст якого складений 15.02.2019, у справі № 904/4514/18

за позовом Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", м. Київ

до відповідача-1: Приватного акціонерного товариства "Геркулес", м. Краматорськ Донецької області

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Провінція Плюс", м. Київ

про визнання недійсним договору купівлі-продажу будівель та споруд №387 від 22.02.2016, скасування запису про реєстрацію права власності на будівлі та споруди та реєстрацію права власності на будівлі та споруди,

ВСТАНОВИВ:

05.10.2018 Акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" (позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Геркулес" (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Провінція Плюс" (відповідач-2) з вимогами про:

- визнання недійсним укладеного 22.02.2016 між відповідачами договору купівлі-продажу будівель та споруд №387, що розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Саранська, 61 - (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01), що складаються з: адміністративної будівлі, Б-2,Б 1-1,6,61, загальною площею 597,3 кв.м., насосної станції, М, приймача зливних стоків № 18, замощення І, загальною площею 7180 кв.м., навісу Ф, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С., з моменту його укладення;

- скасування запису про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю "Провінція плюс" () права власності на будівлі та споруди, що розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Саранська, 61 - (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01), що складається з: адміністративної будівлі, Б-2,Б 1-1,6,61, загальною площею 597,3 кв.м., насосної станції, М, приймача зливних стоків № 18, замощення І, загальною площею 7180 кв.м., навісу Ф, внесеного 22.02.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Броніславом Сергійовичем за №28383890 в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно;

- зареєстрування за Приватним акціонерним товариством "Геркулес" () права власності на будівлі та споруди, що розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Саранська, 61 - (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01), що складається з: адміністративної будівлі, Б-2,Б1-1,б,б1, загальною площею 597,3 кв.м., насосної станції, М, приймача зливних стоків № 18, замощення І, загальною площею 7180 кв.м., навісу Ф.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач стверджує, що ПрАТ "Геркулес" є поручителем за договором поруки № 190613-П від 19.06.2013, укладеним з Банком в якості забезпечення виконання зобов`язань Приватним підприємством "Український продукт", з яким Банком укладений генеральний договір на здійснення кредитних операцій № 190613-КЛВТ від 19.06.2013. В свою чергу, будучи обізнаним із інформацією про виникнення прострочених зобов`язань ПП "Український продукт", Відповідач-1, на думку Банку, з метою уникнення майнової відповідальності перед Банком, як поручителя боржника, уклав договір купівлі-продажу нерухомого майна з Відповідачем-2, який, за твердженням позивача, не направлений на настання реальних наслідків, що є порушенням частин 1, 5 ст.203 ЦК України, та за правилами ст.215 ЦК України є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Позивач стверджує, що Відповідач-1 уклав вказаний правочин виключно з метою уникнення майнової відповідальності, передбачаючи негативні для себе наслідки звернення Банку до боржника та відповідача-1, як поручителя, з вимогами про стягнення заборгованості. Стверджує, що спірний правочин сторонами не виконаний та ПрАТ "Геркулес" і надалі залишається фактичним власником відповідного нерухомого майна.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2019 року у справі №904/4514/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі; судові витрати покладені на позивача.

Додатковим рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2019 у цій справі заяву Приватного акціонерного товариства "Геркулес" про вирішення питання про судові витрати задоволено частково; стягнуто з Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" на користь Приватного акціонерного товариства "Геркулес" витрати на правову допомогу у сумі 3750,00 грн. В решті вимог заяви Приватного акціонерного товариства "Геркулес" про вирішення питання про судові витрати - відмовлено.

Не погодившись із рішенням господарського суду, Акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро", м.Київ звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення господарського суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

При цьому у змісті апеляційної скарги, скаржник також зазначає про неправомірний розподіл судових витрат додатковим рішенням від 11.02.2019 у цій справі, яке ухвалено без наявності у матеріалах справи доказів витрат відповідача на правничу допомогу, втім, в прохальній частині скарги апелянтом питання стосовно перегляду та скасування додаткового рішення від 11.02.2019 не ставиться.

Також, позивач зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними і допустимими доказами, що укладений відповідачами договір є фіктивним. Разом з тим, при розгляді таких справ, суди повинні брати до уваги те, що спірний договір відчуження нерухомого майна укладено між пов'язаними між собою юридичними особами та перевіряти: чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до іншої юридичної особи з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував продавець фактично володіти та користуватися цим майном.

Вказує, що передбачаючи наслідки невиконання ПП "Український продукт" кредитних зобов`язань перед банком, ПрАТ "Геркулес" виключно з метою уникнення майнової відповідальності вчинив фіктивний правочин - оспорюваний договір купівлі-продажу.

Скаржник зауважує, що судом першої інстанції не було задоволено його клопотання про витребування доказів, зокрема, інформації у банків, що обслуговують відповідачів про структуру власності юридичних осіб та інформацію про їх кінцевих бенефіціарних власників.

13.03.2019 скаржником до Центрального апеляційного господарського суду подано уточнену апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2019 стосовно розподілу судових витрат, з обґрунтуванням, аналогічним наведеному в апеляційній скарзі, зокрема, позивач зазначає, що відповідач-1, надав суду першої інстанції, як доказ витрат на професійну правничу допомогу адвоката копію додатку № 2 до договору про надання правової допомоги № 02/17 від 19.01.2017 та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4760-від 26.10.2016, акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 30.01.2019, довідку про взяття на облік платника податків, повідомлення про взяття на облік платника єдиного внеску та виписку з банківського рахунку, будь-яких інших доказів надання адвокатських послуг Відповідачем-1, доказів, які б підтверджували оплату гонорару адвоката, суду надано не було.

Зауважує, що договір про надання правової допомоги № 02/17 від 19.01.2017, укладений між ПрАТ "Геркулес" та адвокатом Ципляк П.С., акт приймання-передач наданої правової допомоги від 30.01.2018, виписки по рахунку про зарахування 4 125,00 грн. при подачі відзиву або ж окремо, як доказ підтвердження надання адвокатських послуг у справі, при підготовчому засіданні Відповідачем-1 до суду не надавались.

Також, зазначає, що відзив ПрАТ "Геркулес" на позовну заяву Банку в якій, зокрема, був викладений орієнтовний розрахунок суми судових витрат не містить відомостей/заяв Відповідача-1 про те, що докази, які обґрунтовують судові витрати, будуть ним подані протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду у відповідності до вимог ч. 8 ст. 129 ГПК України. Таким чином, докази, які були подані Відповідачем-1, подані з пропуском процесуальних строків, чим порушена ст. 236 ГПК України.

Зазначає, що Відповідачем 1 включено до розрахунку пункт 5 (Формування правової позиції, підготування та подання заперечення на позовну заяву Позивача, надсилання копії заперечення сторонам по справі), який перетинається з вимогами по понесеним витратам відповідно до пункту 2 (Формування правової позиції, підготування та подання відзиву на позовну заяву Позивача, надсилання копії відзиву сторонам по справі).

Звертає увагу суду на той факт, що на сьогоднішній день існує 5 аналогічних справ, між тими ж особами, в яких змінюється тільки адреса нерухомості в договорах купівлі-продажу; по всіх справах представником ПрАТ "Геркулес" було надано ідентичні відзиви.

Додатково звертає увагу суду на той факт, що 06.02.2019 до матеріалів справи №910/12938/18, що розглядається Господарським судом м. Києва, як доказ витрат на правничу допомогу, представником Відповідача-1 було долучено ті ж самі документи.

Одночасно у вказаному уточненні до апеляційної скарги (п.1 прохальної частини скарги) скаржник просить відновити строк для подання відповідного уточнення, яке обґрунтовує отриманням рішення 11.02.2019.

Відповідно до частин 1, 2 ст.266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Колегія суддів констатує, що в уточненні апеляційної скарги скаржник у прохальній частині ставить питання про скасування, крім рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2019, ще й додаткового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2019 про розподіл судових витрат, не змінюючи нормативно-правового обґрунтування своїх вимог. Таким чином, фактично скаржник доповнює вимоги апеляційної скарги, отже, подане уточнення слід розглядати як доповнення апеляційної скарги.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (частина 2). Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині 2 статті 261 цього Кодексу (частина 3).

Частиною 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Колегія суддів зазначає, що необхідною умовою здійснення стороною права на оскарження є її обізнаність зі змістом оскаржуваного судового рішення, що, в даному випадку, стало можливим саме з моменту отримання процесуального документу. Чинним Господарським процесуальним кодексом України передбачена можливість відновлення строку на апеляційне оскарження в разі подання стороною скарги на рішення, ухвалу суду протягом 20 ((10) відповідно) днів з моменту його (її) отримання (ч.2 ст.256 ГПК України).

З огляду на подання позивачем (скаржником) 11.03.2019 (через відділення поштового зв`язку) уточнення до апеляційної скарги на додаткове рішення суду від 11.02.2019, повний текст якого підписаний 15.02.2019, а направлений сторонами 18.02.2019, тобто, з дотриманням строку, визначеного ч.2 ст.256 ГПК України, апеляційний господарський суд визнає наведені скаржником підстави для поновлення строку на прийняття уточнення до апеляційної скарги поважними та дійшов висновку про поновлення строку на прийняття такого уточнення. Крім того, скаржником виконані вимоги ч.2 ст.266 ГПК України та відповідне уточнення до апеляційної скарги направлено всім учасникам процесу, що є підставою для врахування таких уточнень при розгляді апеляційної скарги.

При цьому, посилання скаржника в уточненнях на отримання додаткового рішення 11.02.2019 суд визнає опискою, оскільки в цю дату скаржник міг отримати рішення суду від 29.01.2019, а не додаткове рішення, за яким в цю дату тільки відбувалось судове засідання та скаржнику було оголошено його вступну та резолютивну частину.

Відповідач-2, Товариство з обмеженою відповідальністю "Провінція Плюс", у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що згідно приписів ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Отже, з огляду на положення ст. 234 ЦК України фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, які передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. При цьому ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину, у зв'язку з чим для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. В свою чергу, згідно змісту позовної заяви, Позивач намагається довести наявність умислу на вчинення фіктивного правочину лише з боку Відповідача-1 (п. 4 - щодо протиправності відчуження ПрАТ "Геркулес" власного майна з метою уникнення майнової відповідальності; п. 6 - фактичні обставини справи, які є ознаками фіктивності Договору продажу ЦМК); стосовно наявності у Відповідача-2 умислу на вчинення правочину лише для вигляду, а не з метою встановлення правових наслідків, Позивачем не надано до матеріалів справи жодного доказу. Зауважує, що в даному випадку сторонами виконані вимоги, які притаманні договору купівлі-продажу, регламентованого ст.655 ЦК України. Таким чином, матеріалами справи підтверджена реальність намірів сторін, фактичне досягнення змісту правочину, настання юридичних та правових наслідків, фактичне виконання договору, що свідчить про помилковість доводів Позивача щодо фіктивності договору та спростовує твердження Позивача про його невиконання.

Стверджує, що Позивач не є стороною спірного договору, тобто не є суб'єктом правовідносин, які виникли на його підставі та зазначений договір не породжує для нього жодних прав і обов'язків, тому не може бути визнаний судом недійсним. Вказує, що предметом договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 22.02.2016 є передача ПрАТ "Геркулес" та приймання ТОВ "Провінція Плюс" у власність цілісного майнового комплексу, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Саранська, буд. 61. Укладення вказаного договору між Відповідачами жодним чином не порушує приписів чинного законодавства, не впливає на права або законні інтереси Позивача, не тягне за собою будь-яких наслідків, які стосуються прав Позивача, який не був стороною договору, та породжує права та обов'язки виключно для Відповідачів. Зазначений договір виконаний сторонами в натурі - майно з одного боку передано, з іншого - прийняте та оплачене, що підтверджується наявними у справі доказами. В той же час, Позивач не навів жодних доказів, які б свідчили про порушення його прав або охоронюваних інтересів укладенням та виконанням спірного договору.

При цьому, відповідач-2 зазначає, що стосовно вимог позовної заяви про скасування запису про реєстрацію за Відповідачем-2 права власності на майно та про реєстрацію за Відповідачем-1 права власності на це майно, позивачем, у порушення приписів ст.ст. 162, 165 ГПК України не зазначено конкретних позовних вимог щодо кожного з Відповідачів, а також не викладено обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, та не зазначено доказів, що підтверджують вказані обставини стосовно саме цих позовних вимог (про скасування запису про реєстрацію права власності за Відповідачем 2 та реєстрацію права власності за Відповідачем 1), отже, в їх задоволенні також правомірно відмовлено.

Відповідач-1 правом надання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.263 ГПК України, не скористався; але в судовому засіданні представник ПрАТ "Геркулес" проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилався на відповідність рішення та додаткового рішення вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи, належному встановленню судом дійсних обставин справи та доказів їх підтверджуючих.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.03.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", м.Київ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2019 у справі №904/4514/18; розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 27.03.2019.

В судове засідання 27.03.2019 представник Відповідача-2 не з`явився; будь-яких клопотань з цього приводу не заявив, втім, враховуючи належне його повідомлення про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення ухвали суду, а також направлення суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу, із викладеною правовою позицією, суд вважає можливим розглянути скаргу за відсутності Відповідача-2.

В судовому засіданні 27.03.2019 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

19.06.2013 між Публічним акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" (правонаступником якого є позивач; далі - кредитор, позивач) та Приватним підприємством "Український продукт" (позичальник) укладено генеральний договір на здійснення кредитних операцій №190613-КЛВТ (далі - генеральний договір), відповідно до якого визначаються загальні умови надання банком кредитів (траншів) позивальнику у майбутньому. Конкретний порядок, істотні умови надання кредитів визначається кредитним договором, що укладається сторонами в рамках цього договору і є його невід'ємною частиною (п. 2.2 генерального договору).

Відповідно до п. 2.4 генерального договору банк надає позичальнику послуги по здійсненню кредитних операцій в межах загальної суми ліміту кредитування в розмірі 15000000,00 грн; строки користування кожним окремим кредитом визначаються відповідним кредитним договором; заборгованість за кредитами має бути погашена в строки, вказані у відповідних кредитних договорах, але не пізніше 18 червня 2014 року, що відповідає строку дії цього договору.

На виконання умов генерального договору між позичальником та банком укладено наступні договори про надання кредиту (траншів):

- №050214 від 05.02.2014, згідно з яким надано транш в розмірі 7540000,00 грн;

- №050214/2 від 05.02.2014, згідно з яким надано транш в розмірі 2460000,00 грн;

- №110214 від 11.02.2014, згідно з яким надано транш в розмірі 5000000,00 грн.

Також 19.06.2013, в якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вищевказаним генеральним договором, між позивачем, як кредитором, та Приватним акціонерним товариством "Геркулес" (далі - поручитель, відповідач-1) укладено договір поруки №190613-П (далі - договір поруки), предметом якого є зобов'язання поручителя перед кредитором солідарно відповідати за виконання зобов'язань Приватного підприємства "Український продукт" за генеральним договором на здійснення кредитних операцій №190613-КЛВТ від 19.06.2013 із всіма змінами та доповненнями до нього або які можуть виникнути на підставі нього в майбутньому, укладеного між кредитором та позичальником та з кредитних договорів, які будуть укладені в майбутньому в рамках генерального договору, а саме:

- по поверненню кредитів в сумі 15000000,00 грн відповідно до п. 2.4 генерального договору зі строком повернення отриманих кредитів у строки, вказані у відповідних договорах про надання кредиту (траншу), але не пізніше 18 червня 2014 року, відповідно до п. 2.4 генерального договору, зі строком дії генерального договору до 18 червня 2014 року, відповідно до п.п. 2.4, 5.1 генерального договору;

- по сплаті пені, комісії і штрафних санкцій відповідно до п. 2.9, 3.4.3, 6.1 генерального договору, розділу 6 генерального договору, а також здійснювати всі інші платежі в порядку та на умовах, що визначені генеральним договором та кредитним договором, та/або цим договором (далі - основне зобов'язання ) (п. 1.1 договору поруки).

При цьому слід зазначити, що іпотечний договір стосовно нерухомого майна, розташованого по вулиці Саранській, 61, у місті Дніпрі, між позивачем та відповідачем-1 не укладався, таким чином, в даних правовідносинах має місце фінансова порука.

22.02.2016 між Приватним акціонерним товариством "Геркулес" (продавець за договором, поручитель за договором поруки, відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Провінція Плюс" (покупець за договором, відповідач-2), укладено нотаріальний договір купівлі-продажу будівель та споруд, зареєстрований в реєстрі за №387, відповідно до предмету якого, на умовах, передбачених цим договором, ПрАТ "Геркулес" передає, а ТОВ "Провінція Плюс" приймає у власність будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Саранська, буд. 61, та зобов'язується оплатити їх вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі (п.1.1 договору купівлі-продажу (а.с.70-72, т.1)).

Відповідно до пункту 1.2 будівлі та споруди складаються з: літ. Б-2, Б1-1, б, б1 - адміністративна будівля, загальною площею 597,3 кв.м., літ. М - насосна станція; № 18 - приймач зливних стоків; літ. І - замощення (асфальтобетон), площею 7180 кв.м.; літ Ф - навіс.

Будівлі та споруди передаються разом з будь-якими інженерними та іншими комунікаціями, санітарно-технічними системами, що забезпечують можливість використання будівель та споруд за призначенням.

Будівлі та споруди знаходяться на земельній ділянці площею 0,9000 га, кадастровий номер: :01:379:0067, що розташована за адресою: місто Дніпропетровське, вулиця Саранська, земельна ділянка 59.

Пунктом 2.1 цього Договору визначено, що продаж будівель та споруд вчиняється між сторонами за 123 896,96 грн. з урахуванням ПДВ в розмірі 20 649,49 грн. Зазначена ціна відповідає волевиявленню Продавця та Покупця та є остаточною і змінам не підлягає.

Ринкова вартість будівель та споруд, що відчужуються згідно зі Звітом про оцінку майна (ідентифікатор за базою ФДМУ:926194_18022016_DON16-02-148), сформованим Приватним підприємством "Донецько-Східний Брокерський Торговий дім" 18 лютого 2016 року становить 123 067,53 грн.

Балансова вартість будівель та споруд складає 123 896,96 грн, в тому числі ПДВ 20649,49 грн, що підтверджується довідкою про балансову вартість основних засобів станом на 19.02.2016, виданою ПрАТ "Геркулес" за № 20 від 19.02.2016.

Пунктом 2.3 договору сторони визначили, що покупець зобов`язується сплатити продавцю вартість будівель та споруд протягом 20 банківських днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору шляхом безготівкового перерахування коштів на банківський рахунок продавця (реквізити: р/р 5316 в ПАТ "Діамантбанк", МФО 320854, ), що має бути підтверджено відповідним банківським документом.

Продавець не має жодних заперечень щодо зазначеного вище порядку розрахунку за будівлі та споруди (п.2.4 договору).

Пунктами 3.1, 3.2 цього Договору сторони обумовили, що продавець не заперечує проти державної реєстрації права власності на будівлі та споруди до моменту повного розрахунку за цим договором; право власності на будівлі та споруди у Покупця виникає після нотаріального посвідчення цього договору та державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 7.1 цього Договору сторони домовились, що передача будівель та споруд, що є предметом цього договору Продавцем та приймання його Покупцем здійснюється за місцезнаходженням цього майна та підтверджується Актом приймання-передачі, який підписується сторонами і скріплюється печаткою.

Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С. 22.02.2016 та зареєстрований в реєстрі за №387.

22.02.2016 між ПрАТ "Геркулес" та ТОВ "Провінція Плюс" підписано акт приймання-передачі нерухомого майна, яким Продавець передав, а Покупець прийняв будівлі та споруди, що розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Саранська, буд. 61.

11.03.2016 платіжним дорученням № 111 ТОВ "Провінція Плюс" (покупець) перерахувало ПрАТ "Геркулес" (продавцю) 123 896, 96 грн - вартість майна у повному обсязі (а.с.74, т.1).

Звертаючись із даним позовом до суду, Позивач зазначає, що відповідно до п. 2.1.2 договору поруки відповідач-1 зобов'язався повідомляти позивача про будь-які дії впродовж п'яти днів щодо змін своєї організаційно-правової форми, предмету та напрямків діяльності, проведені перереєстрації в органах державної влади, зміни адреси, створення або встановлення учасником нових осіб, зміни структури складу засновників/учасників, укладення з третіми особами будь - яких угод про спільну діяльність, якими передбачено розподіл прибутку поручителя або передача його власного майна у спільну діяльність, або інших змін, що можуть вплинути на виконання поручителем зобов'язань за цим договором поруки. Тож, у зв'язку із порушенням ПрАТ "Геркулес" наведеного пункту договору поруки позивач вважає дії відповідача-1 по відчуженню ТОВ "Провінція Плюс" майна за договором купівлі-продажу будівель та споруд від 22.02.2016, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С., протиправними.

З посиланням на фіктивність вказаного правочину, яке виразилось в укладенні відповідачем-1 вказаного договору купівлі-продажу виключно з метою уникнення майнової відповідальності, з огляду на передбачення наслідків невиконання ПП "Український продукт" кредитних зобов'язань перед АТ "Банк Кредит Дніпро", а також з урахуванням того, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна фактично сторонами не виконаний і відповідач-1 надалі залишається фактичним власником відповідного нерухомого майна, позивач звернувся з відповідним позовом до господарського суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, господарський суд виходив із того, що договір купівлі-продажу нерухомого майна фактично виконаний сторонами, що виключає визнання його недійсним за ознакою фіктивності, в свою чергу, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що укладення оспорюваного договору є такою зміною, яка може вплинути на виконання відповідачем-1 зобов`язань перед позивачем за договором поруки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно відмови в позові з наступних мотивів.

Згідно ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За положеннями ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

В ч. 2 ст. 631 Цивільного кодексу України визначено, що договір набирає чинності з моменту його укладення.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частин 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пунктом 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (яка є чинною наданий час) визначено, що в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

При цьому, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору, позивач зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, на момент вчинення правочину і настання відповідних наслідків.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Основним реальним правовим наслідком вчинення сторонами договору купівлі-продажу є перехід права власності на майно до покупця, іншим правовим наслідком вчинення договору купівлі-продажу - є отримання продавцем визначеної цим договором винагороди.

Статтею 234 Цивільного кодексу України регламентовано, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації), або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Отже, ознаками фіктивності договору є наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін, та відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто, має місце лише імітація правочину. У діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

В п. 24 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Аналогічне роз`яснення розміщено у пункті 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", відповідно до якого фіктивний правочин (ст. 234 Цивільного кодексу України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Частинами 1 ст. ст.74, 77 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В свою чергу, правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Аналізуючи правовідносини сторін, спірний договір, колегія суддів зазначає, що на виконання умов договору продавець (відповідач-1) передав, а покупець (відповідач-2) прийняв за договором купівлі-продажу від 22.02.2016 нерухоме майно - будівлі та споруди, розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Саранська, буд. 61, що підтверджено складеним та підписаним між відповідачами актом приймання-передачі нерухомого майна від 22.02.2016 (т. 1, а.с. 73).

Також матеріалами справи підтверджено оплату ТОВ "Провінція Плюс" відпоідачу-1 123896,96 грн вартості нерухомого майна, обумовленої розділом 2 даного договору, згідно з платіжним дорученням №111 від 11.03.2016 (т. 1, а.с. 74).

Наявною у матеріалах справи інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №98190965 від 22.09.2017 підтверджено , підтверджено перехід права власності на будівлі і споруди по вулиці Саранській, 61 у місті Дніпрі від ПрАТ "Геркулес" (відповідача-1) до ТОВ "Провінція Плюс" (відповідача-2) на підставі договору купівлі-продажу будівель та споруд від 22.02.2016, серія та номер: 387 (а.с.25-29, т.1).

Отже, зазначеними вище доказами підтверджується як факт переходу до відповідача-2 права власності на нерухоме майно за оспорюваним договором, так і факт оплати останнім відповідачу-1 вартості проданого майна.

З урахуванням виконання сторонами умов укладеного між ними правочину в повному обсязі, не може йти мова про фіктивність правочину.

Зазначеним спростовані доводи апеляційної скарги про невиконання сторонами спірного правочину його умов.

При цьому, позивачем не надано суду будь-яких доказів наявності умислу на вчинення фіктивного правочину в обох відповідачів.

З огляду на викладене, господарський суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та встановивши, що правочин виконаний сторонами, правомірно відмовив у задоволенні цього позову.

Стосовно вимог позову про скасування запису про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю "Провінція плюс" () права власності на будівлі та споруди, що розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Саранська, 61 - (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01), що складається з: адміністративної будівлі, Б-2,Б 1-1,6,61, загальною площею 597,3 кв.м., насосної станції, М, приймача зливних стоків № 18, замощення І, загальною площею 7180 кв.м., навісу Ф, внесеного 22.02.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Броніславом Сергійовичем за №28383890 в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, та зареєстрування за Приватним акціонерним товариством "Геркулес" () права власності на будівлі та споруди, що розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Саранська, 61 - (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01), що складається з: адміністративної будівлі, Б-2,Б1-1,б,б1, загальною площею 597,3 кв.м., насосної станції, М, приймача зливних стоків № 18, замощення І, загальною площею 7180 кв.м., навісу Ф., то судом також обґрунтовано в них відмовлено, оскільки вони є похідними від визнання правочину недійсним та фактично є реституцією, в розумінні ст.216 ЦК України, тобто, позовні вимоги в цій частині фактично приводять сторони у попереднє становище, до укладення правочину. Таким чином, з урахуванням відсутності підстав для задоволення вимоги про визнання правочину недійсним, відсутні підстави для скасування державної реєстрації на майно за належним покупцем цього майна та, відповідно, реєстрацію спірного майна за попереднім власником.

Колегія суддів зазначає, що обізнаність або необізнаність відповідача-1 про наміри позивача звернутись з позовом до суду про стягнення боргу за відсутності встановлених Законом, судом або договором обмежень відчуження майна не є правовою підставою для визнання правочину недійсним.

В свою чергу, позивачем, з підстав, наведених у позовній заяві, не надано доказів того, що спірний договір укладено відповідачем-1 з метою уникнення відповідальності перед банком, оскільки, як встановлено судом, саме на момент укладення спірного договору купівлі-продажу було відсутнє будь-яке судове рішення про стягнення з відповідача-1, як поручителя та солідарного боржника ПП "Український продукт", заборгованості на користь банку; при цьому, як вже зазначалось вище, відповідач-1 є фінансовим поручителем перед банком, а не майновим, про що помилково постійно зазначає позивач у своїх заявах, що, в свою чергу, надає відповідачу-1 право, як власнику майна вільно, на свій власний розсуд, розпоряджатись належним йому майном, а також, як суб'єкту господарювання, без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству.

До того ж матеріалами справи не підтверджено, що існує будь-яке виконавче провадження стосовно відповідача-1, як поручителя, і виконання рішення можливе лише за рахунок звернення стягнення на єдине майно, відчужене відповідачем-1.

З урахуванням зазначеного, не є належною правовою підставою для визнання правочину недійсним факт невиконання особою свого договірного зобов'язання щодо повідомлення контрагента протягом п'яти днів про факт такого відчуження, про що зазначив позивач у позовній заяві.

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні також докази того, що укладення оспорюваного договору є такою зміною, яка може вплинути на виконання відповідачем-1 зобов'язань перед позивачем за договором поруки, з урахуванням оплатного характеру укладеного відповідачами договору, а також того, що вчинення цього правочину негативно вплинуло на майновий стан відповідача-1, а відповідно, і стверджувати про виникнення у 1-го відповідача зобов'язання перед позивачем, визначеного пунктом 2.1.2 договору поруки.

З урахуванням наведеного, не приймаються доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, та не дослідження певних обставин справи, зокрема чи передбачали сторони правочину реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до іншої юридичної особи з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував продавець фактично володіти та користуватися цим майном, оскільки вказані обставини спростовані матеріалами справи.

Стосовно доводів апеляційної скарги про безпідставне незадоволення господарським судом клопотання скаржника про витребування доказів, зокрема, інформації у банків, що обслуговують відповідачів про структуру власності юридичних осіб та інформацію про їх кінцевих бенефіціарних власників, то вони не приймаються колегією суддів, оскільки місцевим господарським судом здійснений правильний висновок про безпідставність заявленого клопотання, з урахуванням не наведення позивачем обставин та аргументів, на підтвердження яких вказані докази були потрібні, а також, з огляду на не підтвердження цими доказами вимог позову або їх спростування, не надання доказів можливості самостійного здобуття таких доказів, неподання такого клопотання разом з позовною заявою.

Доводи апеляційної скарги стосовно скасування додаткового рішення, з огляду на порушення відповідачем-1 строку подання відповідних доказів, неподання відповідних доказів спростовуються матеріалами справи, зокрема наступним.

За результатами розгляду спору по суті господарський суд у задоволенні позову відмовив повністю, про що викладено у рішенні суду від 29.01.2019.

04.02.2019 від ПрАТ "Геркулес" до місцевого господарського суду надійшла заява про вирішення питання щодо стягнення з позивача судових витрат, які становлять суму 4125,00 грн та понесені відповідачем-1 на отримання правової допомоги.

На підтвердження понесення зазначених витрат відповідачем-1 надано:

1) до відзиву на позовну заяву, в якому наведено орієнтовний розрахунок судових витрат, копії наступних документів:

- договору про надання правової допомоги №02/17 від 19.01.2017, укладеного між ПрАТ "Геркулес" та адвокатом Ципляком Павлом Сергійовичем, із додатком №2 "Умови про розмір гонорару", пунктом 2 якого визначено вартість послуг адвоката за одну годину роботи в сумі 750,00 грн;

- свідоцтва про право на заняття гр. Ципляком Павлом Сергійовичем адвокатською діяльністю серії ДН №4760 від 26.10.2016;

- ордеру серії АА №100749 від 02.11.2018 до договору про надання правової допомоги №02/17 від 19.01.2017;

2) до заяви про вирішення питання про судові витрати - копії наступних документів:

- акта приймання-передачі наданої правової допомоги від 30.01.2019 на суму 4125,00 грн за договором про надання правової №02/17 від 19.01.2017 по справі №904/4514/18;

- довідки №001 від 13.02.2017 про взяття на облік платника податків фізичної особи-підприємця, арбітражного керуючого, адвоката Ципляка Павла Сергійовича;

- повідомлення №001 від 13.02.2017 про взяття на облік платника єдиного внеску Ципляка Павла Сергійовича;

- звіту про дебетові та кредитові обороти по рахунку Ципляка Павла Сергійовича за 31.01.2019, яким підтверджується надходження від ПрАТ "Геркулес" оплати за надання правової допомоги в сумі 4125,00 грн згідно з актом приймання-передачі надання правової допомоги від 30.01.2019 та договором №02/17 від 19.01.2017.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Разом з тим, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (ч. 1 ст. 221 ГПК України).

Як свідчить протокол судового засідання від 15.01.2019, що міститься в матеріалах справи, представник відповідача-1 усно повідомив суд про те, що на даний час остаточний розрахунок витрат на надання правової допомоги відсутній і відповідна заява буде ним подана у п'ятиденний строк після прийняття рішення по справі.

Рішення у даній справі ухвалене судом 29.01.2019. Отже, останнім днем п'ятиденного строку подання відповідачем-1 доказів понесення судових витрат, пов'язаних з розглядом даної справи, є 3 лютого 2019 року, яке було вихідним днем.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України днем закінчення строку для вчинення вищевказаної процесуальної дії є перший наступний робочий день, що узгоджується з положенням ч.4 ст.116 ГПК України, за якою, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день, тобто 04.02.2019.

Як свідчать матеріали справи, заяву про вирішення питання про судові витрати відповідачем-1 подано до суду саме 04.02.2019, що повністю відповідає вимогам ГПК України.

Таким чином, доводи позивача щодо несвоєчасного подання заявником доказів понесення судових витрат на професійну правничу допомогу не відповідають дійсним обставин справи.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з актом приймання-передачі наданої правової допомоги від 30.01.2019 витрати у загальній сумі 4125,00 грн, понесені відповідачем-1 у зв'язку з розглядом даної справи, складаються з витрат на такі види правової допомоги:

- формування правової позиції, підготування та направлення відзиву на позовну заяву ПАТ "Банк Кредит Дніпро", надсилання копії відзиву сторонам у справі вартістю 1500,00 грн (2 години);

- підготування та подання заяви про забезпечення судових витрат вартістю 375,00 грн (0,5 години);

- участь у підготовчому засіданні по справі вартістю 1500,00 грн (2 години);

- формування правової позиції, підготування та направлення заперечення на клопотання АТ "Банк Кредит Дніпро" про витребування документів вартістю 750,00 грн (1 година).

Частиною восьмою статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до приписів частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Господарський суд підставно дійшов висновку, що відповідачем-1 до складових елементів витрат, які заявлено до стягнення з позивача, необґрунтовано включено вартість робіт по підготуванню та поданню заяви про забезпечення судових витрат у сумі 375,00 грн, яку суд, у процесі розгляду справи, визнав безпідставною та відмовив у її задоволенні, з огляду на що у задоволенні саме цих понесених витрат було відмовлено, решта ж понесених витрат підтверджена належними доказами, в зв`язку з чим обґрунтовано задоволено судом.

Посилання Позивача на відсутність в матеріалах справи доказів оплати витрат на правничу допомогу, всупереч наявній у справі виписці з банківського рахунку про оплату таких послуг, як підставу для скасування додаткового рішення є недопустимим, оскільки кодекс не визначає конкретного документу на підтвердження сплати правничих послуг, достатньою в даному випадку є виписка по рахунку, якою підтверджується сплата послуг саме адвокату Ципляку П.С. за актом приймання-передачі від 30.01.2019, також наявним у справі.

Доводи про включення до розрахунку пункту 5 (Формування правової позиції, підготування та подання заперечення на позовну заяву Позивача, надсилання копії заперечення сторонам по справі), який перетинається з вимогами по понесеним витратам відповідно до пункту 2 (Формування правової позиції, підготування та подання відзиву на позовну заяву Позивача, надсилання копії відзиву сторонам по справі) не приймаються колегією суддів, оскільки вказані лише в орієнтовному розрахунку витрат, у звіті про надані послуги такого дублюючого пункту не має.

Стосовно посилань про існування 5 аналогічних справ, між тими ж особами, в яких змінюється тільки адреса нерухомості в договорах купівлі-продажу; по всіх справах представником ПрАТ "Геркулес" було надано ідентичні відзиви, не впливають на необхідність компенсації понесених стороною витрат на правничу допомогу, за належного підтвердження понесення таких витрат.

Щодо подання відповідачем-1 06.02.2019 до матеріалів справи №910/12938/18, що розглядається Господарським судом м. Києва, як доказ витрат на правничу допомогу, представником ПрАТ "Геркулес" тих же самих документів, то вказані обставини не стосується суті заявлених вимог у цій справі, та не звільняють позивача від обов`язку сплатити судові витрати, понесені відповідачем-1 у цій справі, доведені ним належними доказами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282, 283 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", м.Київ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2019 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2019 у справі №904/4514/18 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2019 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2019 у справі №904/4514/18 - залишити без змін.

Судові витрати Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", м.Київ за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 01.04.2019.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Березкіна