ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2019 р. Справа №914/508/17

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Орищин Г.В.,

суддів Галушко Н.А.,

ОСОБА_1,

секретар судового засідання Лялька Н.Р.,

розглянув апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Львівобленерго від 14.01.2019

на рішення Господарського суду Львівської області від 12.12.2018 (головуючий суддя Березяк Н.Є., судді Бортник О.Ю., Запотічняк О.Д., повний текст складено 20.12.2018)

у справі № 914/508/17

за позовом Приватного акціонерного товариства Львівобленерго , м.Львів

до Публічного акціонерного товариства Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат, м. Жидачів

про стягнення 237704,11 грн. пені,

представники сторін:

- від позивача ОСОБА_2,

- від відповідача ОСОБА_3

14.03.2017 до Господарського суду Львівської області надійшов позов Приватного акціонерного товариства (надалі ПрАТ) Львівобленерго до Публічного акціонерного товариства (надалі ПАТ) Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат про стягнення 237704,11 грн. пені, 53983,04 грн. 3% річних та 168151,52 грн. інфляційних втрат (а.с. 7-9, т.1).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18.09.2017 (а.с. 18-22, т.2) позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з відповідача 216281,18 грн. пені, 168151,52 грн. інфляційних втрат, 53983,04 грн. 3% річних та 6576,24 грн. витрат на сплату судового збору; в решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.12.2017 (а.с. 64-70, т.2) рішення Господарського суду Львівської області від 18.09.2017 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20.08.2018 (а.с. 99-110, т.2) постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.12.2017 та рішення Господарського суду Львівської області від 18.09.2017 скасовано в частині стягнення з відповідача пені. Справу у скасованій частині судового рішення направлено на новий розгляд до Господарського суду Львівської області. В іншій частині постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.12.2017 та рішення Господарського суду Львівської області від 18.09.2017 залишено без змін.

Скасовуючи рішення попередніх судових інстанцій в частині стягнення пені, Веховний Суд виходив з того, що судами не було обґрунтовано період стягнення пені із врахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності.

Верховний Суд звернув увагу на наступне: 1) при вирішенні питання про застосування позовної давності суди не врахували ст. 261 ЦК України та достеменно не встановили початок перебігу позовної давності у даній справі; 2) суди не з'ясували, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права; 3) суди не здійснили системного аналізу умов укладеного сторонами договору, зокрема, не дослідили порядок розрахунків (додаток № 2 до договору).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.12.2018 (а.с. 139-145, т.2) в задоволенні позову про стягнення пені було відмовлено повністю.

Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач невірно здійснив розрахунок пені, а саме: нарахував пеню на всю суму боргу за період з листопада 2014 року по серпень 2015 року, а не конкретно на кожен прострочений платіж; не врахував ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано; не врахував вимог закону про спеціальну позовну давність.

Зважаючи на наведене, місцевий господарський суд дійшов наступних висновків:

1) за зобовязаннями з оплати, що виникли за поставлену електричну енергію у період з листопада 2014 року по липень 2015 року, позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого просить відповідач;

2) за зобовязаннями з оплати, що виникли за поставлену електроенергію у серпні 2015 року перебіг позовної давності починається з 13.09.2015, тобто дня, з якого почалося прострочення відповідача щодо оплати поставленої електроенергії за серпень 2015 року;

3) зважаючи на положення ч. 6 ст. 232 ГК України, пеня за зобовязаннями серпня 2015 року може нараховуватись до 13.03.2016 і лише на суму боргу, що існує за невиконане зобовязання з поставки електричної енергії за серпень 2015, а не на загальну суму боргу за період з листопада 2014 року по серпень 2015 року;

4) беручи до уваги обраний позивачем період нарахування пені з 01.03.2016 по 31.08.2016 на загальну суму боргу за поставку активної електричної енергії 1260625,14 грн. та за аналогічний період на загальну суму боргу за поставлену реактивну електроенергію на суму 12230,80 грн., підставними можуть бути лише нарахування за період з 01.03.2016 по 13.03.2016 (шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано), але лише на суму боргу за конкретний місяць і на конкретну дату. Однак для такого нарахування позивачем не надано належних доказів наявності боргу конкретно за серпень 2015 року, а тому суд обмежений у можливості здійснити власний розрахунок пені за зазначений період. В решті, з 14.03.2016 по 31.08.2018 розрахунок є невірним, оскільки пропущено строк позовної давності;

5) враховуючи наведене, вимоги про стягнення пені є частково обґрунтовані, однак заявлені з пропуском позовної давності, в іншій частині необґрунтовані, а в загальному такі, в задоволенні яких слід відмовити.

Дане рішення оскаржив позивач з підстав неповного зясування судом першої інстанції обставин справи, а також невідповідності висновків суду обставинам справи, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити.

При цьому, позивач покликається на наступне:

1) суд першої інстанції в основу оскаржуваного рішення повністю поклав позицію відповідача, припустився помилок як в обрахуванні строків, так і в сумах, що вказані в оскаржуваному рішенні, проігнорував більшість доказів у справі та вийшов за межі позовних вимог та своїх повноважень;

2) при обрахуванні періоду стягнення пені суд вказав дати та строки оплати, які не узгоджуються з матеріалами даної справи та обставинами, встановленими в рішенні Господарського суду Львівської області від 07.12.2015 у справі №914/3757/15, на яке суд покликається в порядку ст. 75 ГПК України;

3) про правильність розрахунку суми пені, стягнення якої є предметом позову у даній справі, свідчать наступні обставини:

а) починаючи з 01.10.2015 та до 14.03.2017 (дати звернення з позовом у даній справі) у відповідача існувала поточна несплачена заборгованість в сумі 1918148,84 грн.;

б) прострочення відповідача за зобовязаннями серпня 2015 року настало 25.09.2015, оскільки в рахунку на оплату встановлено строк оплати до 18.09.2015, а після цієї дати слід додатково врахувати 5 операційних банківських днів;

в) за серпень та вересень 2015 року відповідачу була нарахована пеня, що стягнута на підставі рішення суду у справі №914/3757/15;

г) порушення відповідачем договірних зобовязань щодо сплати заборгованості за спожиту електроенергію є триваючим в часі і на день звернення позивача в суд за захистом свого права (14.03.2017) заборгованість не була погашена.

Додатково скаржник звертає увагу на те, що 31.07.2018 з рахунку відповідача на рахунок позивача надійшла оплата за рішенням Господарського суду Львівської області від 18.09.2017 у даній справі, зокрема, на підставі платіжного доручення №12656 216281,18 грн. пені.

Відповідач не виконав вимог ухвали Західного апеляційного господарського суду від 18.01.2019 у даній справі та не подав письмового відзиву на апеляційну скаргу. Водночас, в судовому засіданні 14.03.2019, представник відповідача усно виклав позицію щодо апеляційної скарги позивача і просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані ними докази на відповідність фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

10.05.2007 між ВАТ «Львівобленерго» (постачальником), правонаступником якого є ПрАТ «Львівобленерго», та ВАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» (споживачем), правонаступником якого є ПАТ «Львівобленерго», було укладено договір про постачання електричної енергії №90059 (а.с. 21-32, т.1), відповідно до умов якого постачальник зобовязався продавати електричну енергію споживачу для забезпечення електроустановок споживача, а споживач зобовязався оплачувати постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснювати інші платежі згідно з цим договором.

У звязку із невиконанням споживачем своїх договірних зобовязань з оплати вартості електроенергії, поставленої у період з грудня 2014 року по серпень 2015 року, постачальник звернувся до Господарського суду Львівської області із низкою позовів про стягнення відповідних сум заборгованості з споживача (а.с.112-181, т.1) .

Рішеннями Господарського суду Львівської області відповідні позови було задоволено та стягнуто з ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» на користь ПАТ «Львівобленерго» наступні суми заборгованості за договором про постачання електричної енергії №90059 від 10.05.2007 (а.с.60-92, т.1):

1) за зобовязаннями грудня 2014 року 501681,60 грн. заборгованості за спожиту активну електроенергію, 1267,78 грн. за перетікання реактивної електроенергії (рішення у справі №914/214/15 від 04.03.2015);

2) за зобовязаннями січня 2015 року 170000,00 грн. заборгованості за спожиту активну електроенергію, 1272,12 грн. за перетікання реактивної електроенергії (рішення у справі №914/1103/15 від 18.06.2015);

3) за зобовязаннями лютого 2015 року 277134,80 грн. заборгованості за спожиту активну електроенергію, 677,40 грн. за перетікання реактивної електроенергії (рішення у справі №914/1127/15 від 05.05.2015);

4) за зобовязаннями березня 2015 року 136030,82 грн. заборгованості за спожиту активну електроенергію, 684,17 грн. за перетікання реактивної електроенергії (рішення у справі №914/1333/15 від 02.06.2015);

5) за зобовязаннями квітня 2015 року 218740,78 грн. заборгованості за спожиту активну електроенергію, 2315,24 грн. за перетікання реактивної електроенергії (рішення у справі №914/1903/15 від 16.07.2015);

6) за зобовязаннями за період з травня по липень 2015 року 183783,42 грн. заборгованості за спожиту активну електроенергію, 5379,19 грн. за перетікання реактивної електроенергії (рішення у справі №914/3343/15 від 26.10.2015);

7) за зобовязаннями серпня 2015 року 13253,72 грн. заборгованості за спожиту активну електроенергію, 634,90 грн. за перетікання реактивної електроенергії (рішення у справі №914/3757/15 від 07.12.2015).

Всього вказаними рішеннями було стягнуто 1500625,14 грн. заборгованості за спожиту активну електроенергію та 12230,80 грн. заборгованості за перетікання реактивної електроенергії.

Вказані рішення відповідачем не оскаржувалися та набрали законної сили.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання.

Статтею 18 ГПК України також передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.

Окрім того, частиною 4 ст. 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач не долучив до матеріалів справи первинних документів, що стосуються нарахування заборгованості за кожен з вищенаведених періодів (зокрема, рахунків за спожиту електроенергію, доказів направлення цих рахунків відповідачу та доказів їх одержання відповідачем), а його позов у даній справі ґрунтується винятково на вищезазначених рішеннях Господарського суду Львівської області у справах №914/214/15, №914/1103/15, №914/1127/15, №914/1333/15, №914/1903/15, №914/3343/15, №914/3757/15.

Зважаючи на наведене, керуючись ч.4 ст.75 ГПК України, колегія суддів зазначає про необхідність при вирішенні спору у даній справі використовувати обставини, встановлені у названих рішеннях Господарського суду Львівської області.

23.06.2012, 14.07.2015, 07.08.2015 та 07.09.2015 відповідач частково сплатив позивачу заборгованість за спожиту активну електроенергію в січні та червні 2015 року на загальну суму 240000,00 грн. (а.с. 93-96, т.1).

Враховуючи часткове погашення заборгованості, позивач розрахував загальну заборгованість відповідача в наступному розмірі: 1260625,14 грн. за спожиту активну електроенергію; 12230,80 грн. за перетікання реактивної електроенергії.

На вказані суми заборгованості позивач здійснив нарахування пені за період з 01.03.2016 по 31.08.2016 (а.с. 15, 18, т.1), стягнення якої є предметом позову у даній справі.

Як було зазначено вище, вказаний позов ПАТ «Львівобленерго» подало до Господарського суду Львівської області 14.03.2017.

29.03.2017 відповідач подав до Господарського суду Львівської області заперечення, у якому просив до вимоги про стягнення пені застосувати позовну давність (а.с. 50, т.1).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічне положення передбачено ч. 1 п. 1 ст. 193 ГК України, відповідно до якої субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У силу вимог ст. 610, ч.1 ст. 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У пункті 4.2.1 договору сторони визначили, що за внесення платежів, передбачених цим договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Відповідно до ч.6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Договір про постачання про постачання електричної енергії не містить положень, які б визначали інший строк припинення нарахування пені, у звязку з чим при нарахуванні пені за договором №90059 від 10.05.2007 підлягає застосуванню преклюзивний строк, передбачений ч.6 ст. 232 ГК України.

Зважаючи на зміст поняття «пеня», яке міститься ч. 3 ст. 549 ЦК України, а також на положення ст. 1 та ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що:

а) позивач здійснив помилкове нарахування пені на загальну суму заборгованості, що виникла у період з грудня 2014 року по серпень 2015 року;

б) нарахування пені повинно здійснюватись за кожним окремим простроченим платежем за кожен з місяців вказаного періоду із врахуванням сум часткового погашення за кожним з платежів (якщо такі були).

Порядок оплати за договором передбачений пунктами 2.3.3 та 2.3.4 договору, відповідно до яких споживач зобовязаний оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків №2 «Порядок розрахунків» та №9 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії», а також здійснювати оплату за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника та електроустановками споживача згідно з додатком №7а (7б) «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії».

Відповідно до пунктів 2 та 4 додатку №2 «Порядок розрахунків» сторони погодили, що розрахунковим періодом вважається період з 01 числа поточного місяця до 30 (31) числа поточного місяця (включно) та прирівнюється до календарного. Споживач протягом розрахункового періоду здійснює три планові платежі у таких співвідношеннях: з 01 до 09 числа розрахункового періоду 60% вартості заявленого (очікуваного) обсягу споживання; з 10 до 19 числа та з 20 до 29 числа розрахункового періоду по 20% вартості заявленого (очікуваного) обсягу споживання.

Остаточний розрахунок споживача за електричну енергію спожиту протягом розрахункового періоду здійснюється на підставі виставленого постачальником електричної енергії рахунка, відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії визначеного за показами розрахункових засобів обліку, які фіксуються у терміни, передбачені договором та/або розрахунковим шляхом у випадках, передбачених ПКЕЕ. Під час визначення суми платежу остаточного розрахунку за поточний розрахунковий період враховуються суми проведеної в попередніх та поточному розрахункових періодах оплати споживання електричної енергії за поточний розрахунковий період (п. 5).

Рахунки на оплату платежів, передбачених даним договором, виписуються постачальником електричної енергії та надаються споживачу. Тривалість періоду для оплати отриманих рахунків має не перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунку (п.7).

Відповідно до п. 17 додатку №7б, за підсумками розрахункового періоду електропередавальна організація надсилає споживачу розрахункові документи на оплату за перетікання реактивної електроенергії. Кошти на оплату за перетікання реактивної електроенергії перераховуються споживачем на поточний рахунок електропередавальної організації протягом 5 днів від дня отримання розрахункових документів.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, одним з основних принципів господарського судочинства є диспозитивність.

Відповідно до ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як було зазначено вище, позивач ні під час першого розгляду справи, ні під час повторного її розгляду у Господарському суді Львівської області не долучив до матеріалів справи рахунків за спожиту електроенергію, доказів направлення цих рахунків відповідачу та доказів їх одержання відповідачем, на підставі яких можна встановити початок прострочення відповідача.

Разом з тим, відповідно до обставин, встановлених в рішеннях Господарського суду Львівської області у справах №914/214/15, №914/1103/15, №914/1127/15, №914/1333/15, №914/1903/15, №914/3343/15, №914/3757/15, вбачається, що згідно з умовами договору позивач виставляв відповідачу рахунки за період з листопада 2014 року по серпень 2015 року, при цьому: а) рахунок за листопад 2014 року відповідач отримав 09.12.2014 (а.с. 65, том 1); б) рахунок за грудень 2014 року скеровано відповідачу 08.01.2015 (а.с. 67, том 1); в) рахунок за січень 2015 року скеровано відповідачу 03.02.2015 (а.с. 76, том 1); г) рахунок за лютий 2015 року скеровано відповідачу 03.03.2015 (а.с. 70, том 1); ґ) рахунок за березень 2015 року скеровано відповідачу 01.04.2015 (а.с. 73, том 1); д) рахунок за квітень 2015 року скеровано відповідачу 05.05.2015 (а.с. 82, том 1); е) обставини щодо направлення позивачем чи отримання відповідачем рахунків за травень, червень, липень 2015 року не встановлені в рішенні суду у справі №914/3343/15, проте відповідач не заперечує факт отримання відповідних рахунків та їх неоплати; є) рахунок за серпень 2015 року скеровано відповідачу 04.09.2015 (а.с. 90, том 1).

Відтак, враховуючи те, що позивач не довів точної дати початку виникнення заборгованості по кожному конкретному рахунку, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд обґрунтовано застосував до спірних правовідносин Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 №958.

З огляду на наведене, із врахуванням ч.6 ст. 232 ГК України, колегія суддів вважає, що строки нарахування пені за кожен окремий розрахунковий період завершилися: а) за грудень 2014 року у липні 2015 року; б) за січень 2015 року у серпні 2015 року; в) за лютий 2015 року у вересні 2015 року; г) за березень 2015 року у жовтні 2015 року; ґ) за квітень 2015 року у листопаді 2015 року; д) за травень 2015 року у грудні 2015 року; е) за червень 2015 року у січні 2016 року; є) за липень 2015 року у лютому 2016 року; ж) за серпень 2015 року у березні 2016 року.

Як було зазначено вище, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі 14.03.2017, здійснивши нарахування пені за період з 01.03.2016 по 31.08.2016 на загальну суму боргу, а відповідач у даній справі заявив про застосування позовної давності до вимог про нарахування пені.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 у справі №910/29752/15, положення глави 19 ЦК України про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, передбачених частиною шостою статті 232 ГК, а тому:

1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;

2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення статті 266, частини другої статті 258 ЦК України про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що на суми заборгованості за період з листопада 2014 року по липень 2015 року позивач вправі був нарахувати пеню протягом шестимісячного періоду відповідно до положень ч.6 ст. 232 ГК України. Нарахування пені на заборгованість за період з листопада 2014 року по липень 2015 року понад шестимісячний строк (за вимогами липня 2015 року такий завершився в лютому 2016 року; за вимогами за попередні періоди, відповідно, завершився раніше) суперечить положенням ГК України, у звязку з чим у цій частині слід відмовити.

Стосовно вимоги позивача про стягнення пені, нарахованої на заборгованість за серпень 2015 року, колегія суддів зазначає наступне:

За отриману електроенергію у серпні 2015 року позивач направив відповідачу рахунок 04.09.2015. Як було зазначено вище, даний факт встановлено рішенням Господарського суду Львівської області від 07.12.2015 у справі №914/3757/15.

Беручи до уваги відсутність у матеріалах справи (станом на момент її вирішення) доказів скерування вказаного рахунку простою чи рекомендованою кореспонденцією, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що вищевказаний рахунок за серпень 2015 року, який направлено 04.09.2015, відповідач міг отримати не швидше, ніж через три дні, тобто 07.09.2015. Відповідно до положень додатку №2 до договору, отриманий рахунок повинен бути оплачений не пізніше 5-ти операційних днів. Відтак, останнім днем виконання зобовязання щодо оплати електричної енергії, поставленої у серпні 2015 року, є 12.09.2015, а з 13.09.2015 починається прострочення зобовязання з оплати.

Таким чином, на думку колегії суддів, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що за зобовязаннями з оплати за поставлену електроенергію у серпні 2015 року перебіг позовної давності починається з 13.09.2015 і, з врахуванням ч.6 ст.232 ГК України та п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, повністю завершується 13.03.2017. З огляду на вищенаведене, позивач пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення пені за період з 01.03.2016 по 13.03.2016 за зобовязаннями серпня 2015 року. При цьому, нарахування пені на заборгованість за серпень 2015 року понад шестимісячний строк (з 14.03.2016 по 31.08.2016) суперечить положенням ГК України, у звязку з чим у цій частині слід відмовити.

Колегія суддів вважає безпідставним покликання скаржника на те, що порядок обрахунку прострочення за зобовязаннями серпня 2015 року слід здійснювати від дати, зазначеної в рахунку, як дата оплати (18.09.2015) із додаванням 5-ти операційних днів. Такі твердження скаржника не ґрунтуються на умовах договору. Крім того, договором не передбачено права постачальника електроенергії самостійно встановлювати строки розрахунків в рахунках, які ним виставляються.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги покликання скаржника на рахунки за активну електроенергію та перетікання реактивної електроенергії за серпень 2015 року, а також докази їх відправлення та вручення, які були долучені скаржником лише до апеляційної скарги, поданої 15.01.2019.

Статтею 80 ГПК України встановлено правила подання доказів, відповідно до яких позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч.2). Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч.8).

Відповідно до ч. 3 ст 269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. Однак, в апеляційній скарзі скаржник не зазначив причин неможливості подання вказаних рахунків за серпень 2015 року до місцевого господарського суду, хоча, з огляду на обставини справи, в колегії суддів є всі підстави вважати, що рахунки за період з листопада 2014 року по серпень 2015 року та докази їх направлення перебувають у розпорядженні позивача.

Стосовно доводів скаржника про те, що суд першої інстанції в основу оскаржуваного рішення повністю поклав позицію відповідача, припустився помилок як в обрахуванні строків, так і в сумах, що вказані в оскаржуваному рішенні, проігнорував більшість доказів у справі та вийшов за межі позовних вимог та своїх повноважень, то такі доводи є голослівними та не обґрунтованими у встановленому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Переглянувши апеляційну скаргу позивача в межах заявлених у ній доводів, колегія суддів не знайшла підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 12.12.2018 у справі №914/508/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Львівобленерго без задоволення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 21.03.2019.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік