ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2019 р. Справа№ 910/3158/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Котоман Г.М., адвокат, довіреність № б/н від 08.02.2019;

від відповідача - Гаркавенко С.В., адвокат, довіреність №19010202 від 02.01.2019,

розглянувши апеляційну скаргу житлово-будівельного кооперативу «Оболонь-11» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі №910/3158/18 (суддя Гулевець О.В., повний текст складено - 20.07.2018) за позовом житлово-будівельного кооперативу «Оболонь-11» до публічного акціонерного товариства «Київенерго» про стягнення 214 807,04 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Житлово-будівельний кооператив «Оболонь-11» звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Київенерго» про стягнення 214 807,04 грн., з яких: 131 089,42 грн. - сума переплати, 12 143,82 грн. - 3% річних, 71 574,80 грн. - інфляція, а також 3 222,10 грн. судового збору та 20 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що внаслідок перерахунку вартості послуг з постачання теплової енергії за договором №240420 від 12.11.2001 у позивача виникла переплата у сумі 131 809,42 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі №910/3158/18 відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем первинні документи не підтверджують визначену ним суму переплати, що виникла у період з грудня 2006 року по жовтень 2009 року. Крім того, у зв'язку з відсутністю порушеного права позивача, за висновком суду наслідки спливу позовної давності у даному випадку не підлягають застосуванню.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

За доводами апелянта, оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи. Апелянт вважає, що для нарахування вартості наданої теплової енергії в спірний період часу з грудня 2006 року по жовтень 2009 року відповідач повинен був застосувати тариф, затверджений розпорядженням КМДА №1245 від 20.06.2002 (65,304 грн. з ПДВ), але не застосував його, що призвело до переплати у спірний період за надані послуги.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (змінено найменування на публічне акціонерне товариство «Київенерго») (постачальник) та житлово-будівельним кооперативом «Оболонь-11» (абонент) 12.07.2001 було укладено договір №240420 на постачання теплової енергії у гарячій воді.

Предметом договору є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах передбачених цим договором (п. 1.1 договору).

Положеннями пункту 2.1 договору визначено, що при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, Положенням про Держенергоспоживнагляд, Правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлуатації тепловикористовуючих установок і теплових мереж, нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії, чинним законодавством України.

Відповідно до п. 2.2.1 договору відповідач зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та обсягах згідно з додатком №1 до цього договору.

Згідно із п. 2.3.1 договору позивач зобов'язався дотримуватись кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку 1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Відповідно до п. 2 додатку №4 до договору позивач щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в районному відділі табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звірки на початок розрахункового періоду.

За умовами пункту 3 додатку №4 до договору сплату позивач зобов'язується виконувати не пізніше 25 числа поточного місяця.

Позивач зазначає, що протягом дії цього договору за споживання теплової енергії були застосовані наступні тарифи, встановлені розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації): №1245 від 20.06.2002: 65,304 грн. за Гкал з ПДВ (тариф діяв до грудня 2006 року); №643 від 30.05.2007 року: 113,568 Гкал з ПДВ (тариф діяв у період часу з грудня 2006 року по жовтень 2009 року).

Позивач вказує, що ним, здійснювалась оплата вартості послуг згідно із зазначеними тарифами протягом дії договору.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2008 по справі №8/131, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.01.2009, було визнано протиправним та скасовано розпорядження Київської міської державної адміністрації №643 від 30.05.2007 про встановлення тарифу в сумі 113,568 Гкал з ПДВ.

Таким чином, позивач посилається на те, що для нарахування вартості наданої теплової енергії в період часу з грудня 2006 року по жовтень 2009 року відповідач мав застосовувати тариф, затверджений розпорядженням КМДА №1245 від 20.06.2002 (65,304 з ПДВ), проте не застосовував його, у зв'язку з чим, за вказаний період у житлово-будівельного кооперативу «Оболонь-11» за договором виникла переплата в розмірі 131 809,42 грн.

В подальшому, позивач звернувся до відповідача з листом №24 від 08.04.2015, в якому просив здійснити перерахунок за період часу з грудня 2006 року по жовтень 2009 року внаслідок неправильного застосування тарифів.

Разом з тим, незважаючи на викладену у листі вимогу, публічне акціонерне товариство «Київенерго» звернулось до суду з позовом про стягнення з житлово-будівельного кооперативу «Оболонь-11» заборгованості за договором №240420 від 12.07.2001 за період з 01.11.2014 по 01.01.2017.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 у справі №910/6652/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2017 та постановою Верховного Суду від 28.03.2018, позов публічного акціонерного товариства «Київенерго» задоволено. Стягнуто з житлово-будівельного кооперативу «Оболонь-11» 34 785,99 грн. основного боргу, 31 455,55 грн. інфляційних втрат, 2 648,66 грн. 3% річних та 1 600 грн. судового збору.

Наявність вказаного судового рішення, на думку позивача, свідчить про відмову відповідача здійснювати перерахунок та/або повернути сплачені кошти (переплату) позивачу.

Відтак, з огляду на те, що вимога позивача про здійснення перерахунку залишилась не задоволеною, останній звернувся до суду з позовом про стягнення переплати у розмірі 131 089,42 грн., 3% річних у розмірі 12 143,82 грн. - 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 71 574,80 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог житлово-будівельного кооперативу «Оболонь-11», з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується (ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України).

Частинами 6, 7 ст. 276 ГК України визначено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених / визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.

До основних повноважень органів місцевого самоврядування у сфері теплопостачання, зокрема, належить встановлення для відповідної територіальної громади в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності, крім тарифів на теплову енергію, що виробляється на установках комбінованого виробництва теплової і електричної енергії (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про теплопостачання»).

Отже, з наведених норм права вбачається, що вартість теплової енергії визначається сторонами у договорі на підставі тарифів, встановлених відповідно до закону, та підлягає зміні, у разі зміни цих тарифів.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає, що у період з грудня 2006 року по жовтень 2009 року у житлово-будівельного кооперативу «Оболонь-11» виникла переплата по договору №240420 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 12.07.2001, у зв'язку з тим, що розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №643 від 30.05.2007 «Про затвердження тарифів на теплову енергію» на підставі якого здійснювалось нарахування вартості спожитої позивачем теплової енергії було визнано протиправним та скасовано постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2008 по справі №8/131, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.01.2009.

Як встановлено судом, у додатку №3 до договору №240420 від 12.07.2001 на постачання теплової енергії у гарячій воді сторонами було погоджено вартість теплової енергії 44,60 грн. за 1 Гкал (без урахування ПДВ), у відповідності до тарифу встановленому розпорядженням КМДА від 25.04.2001 №837.

При цьому умовами договору передбачено, що вартість теплової енергії може змінюватись в період дії договору.

Проте, з облікових карток, наявних в матеріалах справи вбачається, що у спірний період часу застосовувались наступні тарифи:

- за період з грудня 2006 року до січня 2007 року нарахування здійснювались згідно тарифів за 1 Гкал (без ПДВ) - 118,87 грн. та 119,17 грн., що відповідає тарифам встановленим Розпорядження КМДА «Про затвердження, погодження змін до розпоряджень Київської міської державної адміністрації від 30 жовтня 2006 року №1575, від 30 жовтня 2006 року №1576 та від 30 жовтня 2006 року №1577» від 15.12.06 №1786;

- за період з лютого 2007 року до травня 2007 року нарахування здійснювались згідно тарифів за 1 Гкал (без ПДВ) - 94,33 грн. та 94,64 грн., що відповідає тарифам встановленим Розпорядженням КМДА «Про внесення змін та доповнень до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 30.10.06 №1575» від 12.02.07 №142;

- за період з червня 2007 року до травня 2009 року нарахування здійснювались згідно тарифу за 1 Гкал (без ПДВ) - 94,33 грн., що відповідає тарифам встановленим Розпорядженням КМДА «Про затвердження тарифів на теплову енергію» від 30.05.07 №643;

- за період з червня до липня 2009 року нарахування здійснювались згідно тарифу за 1 Гкал (без ПДВ) - 132,07 грн., що відповідає тарифам встановленим Розпорядженням КМДА «Про затвердження тарифів на теплову енергію» від 29.04.2009 №520;

- за період з серпня до вересня 2009 року нарахування здійснювались згідно тарифу за 1 Гкал (без ПДВ) - 125,47 грн., що відповідає тарифам встановленим Розпорядженням КМДА «Про затвердження тарифів на теплову енергію» від 31.08.2009 №981;

- за жовтень 2009 року згідно тарифу за 1 Гкал (без ПДВ) - 94,33 грн., що відповідає тарифам встановленим Розпорядженням КМДА «Про затвердження тарифів на теплову енергію» від 15.10.2009 №1192.

Отже, нарахування відповідачем вартості спожитої теплової енергії за період з грудня 2006 року по жовтень 2009 року здійснювалось за тарифами, які встановлені Розпорядженнями Київської міської державної адміністрації від 30.10.2006 №1575 в редакції згідно розпорядження №1786 від 15.12.2006, від 30.05.2007 №634, від 29.04.2009 №520, від 31.08.2009 №981, від 15.10.2009 №1192.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2014 у справі №761/8760/14-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2015 визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття та скасовано розпорядження Київської міської державної адміністрації від 30.05.2007 №643 «Про затвердження тарифів на теплову енергію».

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 у справі №2-а-118/11 (провадження №2-а/761/4/2014), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2014, визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття розпорядження Київської міської державної адміністрації: №981 від 31.08.2009 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; №1141 від 30.09.2009 «Про продовження дії розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 №978, №979, №980 та №981»; №1192 від 15.10.2009 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; №1333 від 30.11.2009 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; №392 від 31.05.2010 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення».

Порядок набрання чинності нормативно-правовими актами, які видаються міністерства, іншими органами виконавчої влади, до яких віднесені державні адміністрації, визначено п. 3 Указу Президента України від 03.10.1992 №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», відповідно до якого вказані нормативно-правові акти набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Пунктом 2 вказаного Указу Президента України від 03.10.1992 №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» передбачено, що державна реєстрація здійснюється в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731.

Положенням встановлений обов'язок міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю своєчасно подавати на державну реєстрацію нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян та не допускати випадків направлення на виконання нормативно-правових актів, що не пройшли державну реєстрацію.

Відповідно до пп. 1, 2 Положення, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколам до неї, міжнародних договорам, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийняті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Враховуючи наведене, розпорядження Київської міської державної адміністрації підлягають обов'язковій державній реєстрації.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №21-246а11.

Враховуючи, що розпорядження про встановлення тарифів на теплову енергію за спірний період, які було застосовано відповідачем (№№ 1786, 643, 520, 981 та 1192) не були зареєстровані у встановленому законом порядку, відтак вони не мали застосовуватись при нарахуванні вартості спожитої теплової енергії за спірний період.

Разом з тим, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 №1245 «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення» зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 27 червня 2002 року за №46/429, проте згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.04.2008 №578, зареєстрованого в Головному управлінні юстиції у місті Києві 15.05.2008 за №12/778, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 №1245 втратило чинність.

Враховуючи викладене, зокрема визнання розпоряджень №№ 643, 981, 1192 недійсними у судовому порядку з моменту їх прийняття, а також у зв'язку із втратою чинності у травні 2008 року розпорядження №1245, у періоді з травня 2008 року по жовтень 2009 року не було чинних розпоряджень, якими встановлювалися б тарифи на теплову енергію.

Наведена правова позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України від 02.02.2017 у справі №5011-22/10699-2012.

Відтак, враховуючи відсутність у період з травня 2008 року по жовтень 2009 року чинних розпоряджень, якими було встановлено тарифи на теплову енергію та у зв'язку із втратою чинності розпорядження №1245 у травні 2008 року, вимоги позивача щодо застосування тарифів встановлених розпорядженням №1245 при здійсненні перерахунку за сплачені ним послуги для виявлення наявності чи відсутності переплати у період з травня 2008 року по жовтень 2009 року є безпідставними, оскільки посилаючись на порушення своїх прав внаслідок застосування тарифів, визнаних в наступному не чинними, позивач вимагає відновлення своїх прав шляхом застосування тарифів, які також є нечинними.

При цьому, в поданому до суду апеляційної інстанції клопотанні (вх.№09.113/4898/19 від 27.02.2019), позивач змінив доводи викладені в тексті позовної заяви, та просить суд в період часу з травня 2008 року по жовтень 2009 року для перерахунку застосувати тариф, погоджений сторонами у додатку №3 до договору №240420 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 12.07.2001.

Наведені доводи апелянта, колегією суддів відхиляються, оскільки в силу положень ч. 5 ст. 269 ГПК України, у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом з тим, у період з грудня 2006 року по квітень 2008 року єдиним зареєстрованим у передбаченому законом порядку розпорядженням, згідно з тарифами якого мала б нараховуватись вартість поставленої теплової енергії є розпорядження №1245 від 20.06.2002.

Так, вказаним розпорядженням для житлово-експлуатаційних організацій встановлено тариф - 65,304 грн. з ПДВ.

Здійснивши перерахунок кількості поставленої позивачу теплової енергії у гарячій воді із застосуванням вказаного тарифу, колегія суддів встановила, що у період з грудня 2006 року по квітень 2008 року позивачу мало б бути нараховано 114 121,54 грн., утім, позивач в зазначений період часу здійснив оплату на суму 97 000,00 грн., що підтверджується наявними у справі копіями платіжних доручень, а саме - №183 від 01.12.2006 на суму 3 000 грн., №23 від 01.03.2007 на суму 3000 грн., №42 від 03.04.2007 на суму 3000 грн., №49 від 27.04.2007 на суму 12000 грн., №69 від 01.06.2007 на суму 3000 грн., №79 від 27.06.2007 на суму 3000 грн., №89 від 01.08.2007 на суму 3000 грн., №99 від 31.08.2007 на суму 9000 грн., №109 від 01.10.2007 на суму 3000 грн., №174 від 30.11.2007 на суму 6000 грн., №164 від 01.11.2007 на суму 6000 грн., №210 від 27.12.2007 на суму 6000 грн., №11 від 01.02.2008 на суму 9000 грн., №34 від 29.02.2008 на суму 6000 грн., №44 від 01.04.2008 на суму 6000 грн. та №54 від 24.04.2008 на суму 16000 грн.

За таких обставин, вказане свідчить про відсутність у позивача переплати за договором №240420 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 12.07.2001 в період з грудня 2006 року по квітень 2008 року.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Згідно п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі №3-23гс14.

Таким чином, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

Враховуючи, що у період з грудня 2006 року по квітень 2008 року згідно здійсненого перерахунку вартості поставленої теплової енергії за тарифом 65,304 грн. з ПДВ, відповідно до розпорядження №1245 від 20.06.2002, суд встановив відсутність переплати у позивача, та неможливість застосування тарифу встановленого розпорядженням №1245 за період з травня 2008 року по жовтень 2009 року, у зв'язку із втратою чинності вказаним розпорядженням, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав у задоволенні позовних вимог.

З огляду на відсутність підстав для задоволення позову, строк позовної давності та наслідки її спливу в такому разі не підлягають застосуванню.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.ч. 1, 2, 3 вказаної статті).

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу житлово-будівельного кооперативу «Оболонь-11» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 у справі №910/3158/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 25.03.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

В.В. Сулім