СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2019 р. Справа № 917/1125/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Мартюхіна Н.О. , суддя Шутенко І.А.

за участю секретаря судового засідання Кладька А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Управління механізації будівництва №23", Полтавська область, Полтавський район, с. Терешки, (вх.№93 П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 27.11.2018 у справі №917/1125/18 (рішення ухвалене в м.Полтава суддею Киричуком О.А. о 10:36 год., дата складення повного тексту 29.11.2018)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мало-Кохнівський кар'єр", Полтавська область, м. Кременчук,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Управління механізації будівництва №23", Полтавська область, Полтавський район, с. Терешки,

про стягнення 297029,72 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 27.11.2018 у справі №917/1125/18 позов задоволено повністю; стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Управління механізації будівництва № 23" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мало-Кохнівський кар'єр" 216210,40грн. основного боргу, 62318,24 грн. пені, 12659,93грн. інфляційних, 3% річних у розмірі 5841,15 грн., 4455,45грн. витрат по сплаті судового збору.

Суд першої інстанції з посиланням на положення статей 11, 509, 525, 530, 526, 549, 610,611, 612, 662, 625, 692, 712 Цивільного кодексу України, статей 173, 174, 193, 218, 230, 232 Господарського кодексу України зазначив, що у звязку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобовязань щодо своєчасної оплати за поставлений товар за договором поставки №80/2016-П від 09.09.2016 позивачем було правомірно заявлено до стягнення суму основного боргу у розмірі 216210,40 грн. та штрафні санкції.

Відповідач, Приватне акціонерне товариство "Управління механізації будівництва №23", з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 27.11.2018 у справі №917/1125/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дійшов передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог; апелянт стверджує, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було надано належної оцінки документам, які слугували підставою для подання позовної заяви, а саме акту звірки взаємних розрахунків, який підписано не уповноваженою особою, та видатковим накладним №2054 від 12.09.2016, №2092 від 13.09.2016, №2128 від 14.09.2016, №2163 від 15.09.2016, №2234 від 18.09.2016, які, за твердженням апелянта, також підписано не уповноваженою особою; отже, в документах, які надані до суду на підтвердження здійснення господарських операцій, відсутні обовязкові реквізити, що передбачені Законом України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність" та стандартами бухгалтерського обліку, у звязку із чим зазначені документи, на думку апелянта, є неналежними доказами у розумінні Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.01.2019 у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Шутенко І.А. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Управління механізації будівництва №23" на рішення господарського суду Полтавської області від 27.11.2018 у справі №917/1125/18, призначено справу до розгляду на 27.02.2019.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.02.2019 в судовому засіданні оголошено перерву до 20.03.2019 о 16.:30 годині.

04.03.2019 позивач, ТОВ "Мало-Кохнівський кар'єр", надіслав поштою клопотання про участь у судовому засіданні 20.03.2019 у режимі відеоконференції, проведення якої заявник просить доручити Автозаводському районному суду міста Кременчук Полтавської області.

Вказане клопотання надійшло до Східного апеляційного господарського суду 11.03.2019 (вх.№2472).

З огляду на необхідність його розгляду, враховуючи перебування у відпустці судді Плахова О.В., 11.03.2019 було здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатами якого визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Шутенко І.А.)

Ухвалою колегії суддів у зазначеному складі від 12.03.2019 клопотання позивача було задоволено, доручено Автозаводському районному суду міста Кременчук Полтавської області забезпечити проведення відеоконференції.

У судове засідання 20.03.2019 до приміщення Східного апеляційного господарського суду представники сторін не зявилися. Вказане судове засідання не було проведено в режимі відеоконференції через відсутність сталого зєднання з Автозаводським районним судом міста Кременчук Полтавської області про що Східним апеляційним господарським судом складено акт №12-32/330 від 20.03.2019.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.202 ГПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи.

Враховуючи, що явка сторін не визнавалася судом обовязковою, колегія суддів зазначає, що судове засідання може відбутися без участі їх представників.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

За таких обставин колегія суддів, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

09.09.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мало-Кохнівський кар'єр" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Управління механізації будівництва № 23" (покупець) укладений договір поставки № 80/2016-П (а.с.16), із подальшими додатковими угодами (а.с.22, 25, 27, 29).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язувався передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язувався прийняти, зокрема, щебінь гранітний різної фракції, щебеневу суміш, відсів, пісок, бутовий камінь (надалі - товар) та своєчасно оплачувати його на умовах, визначених цим договором.

Асортимент, найменування (номенклатура), кількість, ціна за одиницю товару зазначаються у специфікаціях, які після їх підписання стають Додатками та невід'ємними частинами цього Договору. Загальна вартість товару визначається відповідно до заявок Покупця, рахунків (рахунків-фактур) постачальника та видаткових накладних до цього договору, які після їх підписання та за домовленістю сторін мають юридичну силу специфікацій в частині визначення загальної вартості товару (п. 1.2 договору).

Датою поставки (передачі) партії товару постачальником у власність покупця є дата, зазначена у відповідній видатковій накладній на цю партію товару, що підтверджує отримання партії товару покупцем (п. 3.10 договору).

Згідно з п.6.2 договору покупець оплачує кожну партію товару на умовах повної попередньої оплати.

Відповідно до п. 6.4 договору, якщо постачальник передав товар без здійснення покупцем попередньої оплати, то покупець зобов'язаний оплатити товар у день отримання товару, а якщо товар був поставлений після 16 години, то не пізніше наступного робочого дня з моменту отримання товару.

Товар вважається повністю оплаченим з дня надходження всієї суми коштів на розрахунковий рахунок постачальника (п. 6.5 договору).

Ціни на товар, що є предметом договору, погоджувалися сторонами у додатках до нього, а саме, у специфікаціях (а.с.21, 23, 24, 26, 28).

До матеріалів справи долучено копії видаткових накладних (а.с. 30 - 49), згідно з якими у період з 12.09.2016 по 24.10.2017 позивач поставив на адресу відповідача товару на загальну суму 291782,40 грн. без попередньої оплати за вказаний товар.

За товар, отриманий в період з 12.09.2016 по 13.06.2017 (зокрема, за накладними

ВН № 2064 від 12.09.2016, ВН № 2092 від 13.09.2016, ВН № 2128 від 14.09.2016, ВН № 2163 від 15.09.2016, ВН № 2234 від 18.09.2016) відповідач здійснив оплату в повному обсязі після його отримання. Вказана обставина підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями (а.с.50 60) та не спростовується сторонами.

Разом з тим, за товар, отриманий 30.09.2017, відповідно до накладної ВН № 5595 від 30.09.2017 відповідач здійснив оплату частково в сумі 880,40 грн. Матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем оплати товару, поставленого відповідно до накладних ВН № 5595 від 30.09.2017 (сплачено лише 880,40 грн.), ВН № 5608 від 01.10.2017, ВН № 6029 від 13.10.2017, ВН № 6050 від 14.10.2017, ВН № 6253 від 20.10.2017, ВН № 6279 від 21.10.2017, ВН № 6348 від 23.10.2017, ВН № 6382 від 24.10.2017.

Відповідно до підписаного представниками обох сторін акту звірки взаєморозрахунків за 2017 рік (а.с. 62), заборгованість відповідача перед позивачем за товар, отриманий за договором, складає 216210,40 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача 216210,40 грн. основного боргу, 62318,24 грн. пені, 12659,93 грн. інфляційних, 5841,15 грн. 3% річних.

Місцевий господарський суд позов задовольнив з наведених вище підстав.

Надаючи оцінку аргументам місцевого господарського суду у відповідності до підпункту б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів ст.269 ГПК України, колегія суддів зазначає, що з висновками суду першої інстанції слід погодитися з огляду на наступне.

За приписами ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено місцевим господарським судом на підставі дослідження наявних у справі доказів, відповідач неналежним чином виконав свій обовязок з оплати отриманого за договором товару, внаслідок чого його заборгованість перед позивачем склала 216210,40 грн.

Відповідач просить відмовити в позовних вимогах у повному обсязі, разом з тим, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, в обґрунтування вказаних заперечень ПрАТ "Управління механізації будівництва №23" посилається на неналежне оформлення накладних ВН № 2064 від 12.09.2016, ВН № 2092 від 13.09.2016, ВН №2128 від 14.09.2016, ВН № 2163 від 15.09.2016, ВН № 2234 від 18.09.2016 на загальну суму 32520,00 грн.

Як вбачається із вказаних накладних (а.с. 30 34), у них дійсно не вказано прізвище та посаду особи, яка від імені покупця прийняла товар (наявний лише підпис даної особи).

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що даний недолік оформлення має місце і в інших накладних на поставку товару, зокрема, за період з червня по жовтень 2017 року (а.с. 41 49), однак відповідач на дані обставини не посилається.

Усі накладні, копії яких наявні в матеріалах справи, не містять посилання на довіреності, видані особам, які отримували товар вказана обставина, про яку зазначає апелянт, дійсно має місце.

Водночас відповідач, вказуючи в апеляційній скарзі на те, що реальність господарських операцій повинна бути підтверджена належним чином складеними та своєчасно оформленими первинними документами бухгалтерського обліку, не стверджує, що товар за спірними накладними ним не було отримано і що дана господарська операція не була реальною.

Тобто відповідач не заперечує факт отримання товару, його вартість, суму боргу, а лише посилається на недоліки в оформленні видаткових накладних.

Колегія суддів зазначає, що всі накладні засвідчені відбитком печатки ПрАТ "Управління механізації будівництва №23"; товар, отриманий за вказаними накладними, зокрема, за тими, на недоліки оформлення яких посилається відповідач (ВН № 2064 від 12.09.2016, ВН № 2092 від 13.09.2016, ВН №2128 від 14.09.2016, ВН № 2163 від 15.09.2016, ВН № 2234 від 18.09.2016), було оплачено ПрАТ "Управління механізації будівництва №23" що також свідчить про фактичне визнання відповідачем отримання товару від позивача.

Отже, на думку суду апеляційної інстанції, відповідні накладні є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в розумінні ст. 76 79 ГПК України щодо факту отримання товару відповідачем, натомість недоліки оформлення даних первинних документів не можуть бути визнані підставою для висновку про те, що товар фактично не було поставлено.

Відповідач також посилається на неналежне оформлення акту звірки взаєморозрахунків за 2017 рік (а.с. 62), а саме, на ту обставину, що акт підписано неуповноваженою особою.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб'єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо - однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.

Відповідно до частини 7 статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства, зокрема, забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства бухгалтер, який підписав акт звірки, має такі повноваження в межах здійснення ним бухгалтерського обліку та посадових обов'язків.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18.

Як вбачається з акту, на ньому міститься відбиток печатки ПрАТ "Управління механізації будівництва №23", підпис та прізвище особи, якою складено акт зі сторони покупця ОСОБА_1

Відповідачем не надано доказів того, що вказана особа не працює на його підприємстві, а також доказів відсутності у ОСОБА_1 повноважень на підписання актів звірки.

Окрім того, як було встановлено вище, вартість поставленого товару та сума оплати підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами (видатковими накладними та платіжними дорученнями), отже акт звірки суд розглядає лише як додатковий доказ щодо розміру суми основного боргу.

Водночас, вказаний документ, так само як і видаткові накладні та платіжні доручення, є належним доказом на підтвердження тієї обставини, що сума основного боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 216210,40 грн. Відповідних обставин апелянтом не спростовано.

Згідно зі ст. 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною першою статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 7.3 договору, якщо постачальник передав товар покупцеві без попередньої оплати вартості цього товару, то у разі порушення покупцем строків оплати цього товару, встановлених п. 6.4 цього договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості партії товару (та/або послуг з його перевезення), строк оплати яких був порушений, за кожен день такого порушення (прострочення) без обмежень строків нарахування цієї пені відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Сплата пені не звільняє покупця від виконання зобов'язань з повної оплати товару та відшкодування упущеної вигоди постачальнику.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредиторів від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримання ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов'язання.

Перевіривши розрахунки позивача в частині вимог про стягнення пені у розмірі 62318,24 грн., 12659,93 грн. інфляційних втрат та 5841,15 - 3% річних (а.с. 70 78), суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що він є арифметично та методологічно правильним, заявлений розмір нарахувань на суму основного боргу відповідає умовам договору та приписам чинного законодавства.

Будь-яких заперечень (контррозрахунків) щодо розміру вказаних нарахувань відповідачем суду не надано.

Отже, всупереч вимогам ч.1 ст.74 ГПК України, якою встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень відповідач не довів наявності обставин, що звільняли б його від сплати суми основного боргу та нарахувань на вказану суму, здійснених позивачем.

Тобто в ході апеляційного провадження відповідачем не наведено аргументів, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та відмови у позові.

За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено зазначених у ч.4 ст.269 ГПК України обставин, а саме, наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обовязковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Управління механізації будівництва №23" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 27.11.2018 у справі №917/1125/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01.04.2019

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя І.А. Шутенко