УХВАЛА

25 березня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/15487/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2019 (головуючий суддя Тищенко А.І., судді Михальська Ю.Б., Разіна Т.І.) про зупинення апеляційного провадження у справі № 910/15487/17

за позовом Приватного акціонерного товариства "Дніпрометалсервіс"

до Національного банку України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк"

про розірвання іпотечного договору № 51 від 19.09.2014,

ВСТАНОВИВ:

06.03.2019 Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" через Північний апеляційний господарський суд подало до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2019 у справі № 910/15487/17.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2019 зупинено апеляційне провадження у справі № 910/15487/17 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/17685/17 за позовом ТОВ "ІММЕ" до Національного банку України, третя особа - ПАТ КБ "Приватбанк" про розірвання іпотечного договору, та справи №910/15484/17 за позовом ПрАТ "Ерлан" до Національного банку України, третя особа - ПАТ КБ "Приватбанк", про розірвання іпотечного договору. Зобов'язано сторін повідомити Північний апеляційний господарський суд про результати розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/17685/17 та справи №910/15484/17, надати відповідні процесуальні документи.

Мотивуючи оскаржувану ухвалу, колегія суддів апеляційного господарського суду виходила з того, що наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх, призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд. Розгляд Великою Палатою Верховного Суду подібних справ свідчить про те, що питання застосування норм права при захисті прав та інтересів іпотекодавця, який забезпечив виконання Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" перед Національним банком України за договором рефінансування, та права якого порушуються невиконанням Національним банком України договору рефінансування, а також при захисті прав та інтересів іпотекодавця внаслідок істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, є важливим для правозастосовної практики України.

Колегія суддів апеляційної господарського суду дійшла до висновку, що Великою Палатою Верховного Суду будуть висловлені правові позиції, які можуть суттєво вплинути на вирішення даної справи по суті, оскільки такі позиції Верховного суду є обов'язковими для суду апеляційної інстанції.

Враховуючи, що вирішення питання Великою Палатою Верховного Суду у справах № 910/15484/17 та № 910/17685/17 має наслідком забезпечення правильності вирішення справи № 910/15487/17, колегія суддів апеляційної інстанції зупинила апеляційне провадження у справі № 910/15487/17 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справ № 910/15484/17 та № 910/17685/17.

У поданій касаційній скарзі скаржник посилається на те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням статті 210 та частини 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу, не відповідає дійсним обставинам справи, не ґрунтується на нормах діючого процесуального права України, не підтверджена належними та допустимими доказами, порушує завдання господарського судочинства, а відтак підлягає скасуванню.

На думку скаржника, наявність справ № 910/15484/17 та № 910/17685/17 жодним чином не перешкоджає з'ясуванню обставин у даній справі та не є підставою для застосування судом апеляційної інстанції положень пункту 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України, оскільки справи № 910/15484/17 та № 910/17685/17 прийняті до розгляду Великої Палати Верховного Суду з оскарження судового рішення, з підстав порушенням правил предметної та суб'єктної юрисдикції.

Отже, причиною подання касаційної скарги у цій справі стала незгода скаржника із зупиненням судом апеляційної інстанції провадження у даній справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справ № 910/15484/17 та № 910/17685/17.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку щодо зупинення апеляційного провадження у даній справі. Аргументи викладені у касаційній скарзі не викликають розумних сумнівів щодо правильності застосування норм процесуального права господарським судом апеляційної інстанції.

Водночас, суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу скаржника на те, що елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» [«C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170e='tag3:14.0pt;tag2:"Roboto Condensed Light"; background:white'>)].

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року [«Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)]

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз'яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав'язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

За приписами пункту 2 частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Аналіз даної частини свідчить про можливість її застосування або у випадку оскарження рішення суду першої інстанції та постанови апеляційної інстанції, прийнятої за результатами розгляду по суті справи з ціною позову, що не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), або у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) незалежно від предмету та ціни позову.

В контексті викладеного Суд вважає за необхідне зазначити, що Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про необґрунтованість касаційної скарги Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2019 у справі № 910/15487/17 та відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки в ухвалі апеляційного суду про перегляд якої подано касаційну скаргу правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 228, 234, 235, частиною 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 910/15487/17 за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2019.

2. Скаржнику надіслати копію даної ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами, в тому числі копію платіжного доручення № PROM4BD9LS від 04.03.2019 на суму 1921,00 грн, а іншим учасникам справи - копію ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Суховий В.Г.

Судді Берднік І.С.

Міщенко І.С.