ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2019 р. Справа № 911/2571/18

Господарський суд Київської області у складі судді Бацуци В. М.

при секретарі судового засідання Белишевій А. В.

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Старостенко В. О. (довіреність б/н від 09.06.2017 р.);

від третьої особи: не з'явились;

розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „Українська страхова група", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю „СБМУ „Підряд", м. Вишневе, Києво-Святошинський район

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_2, м. Київ

про стягнення 41 347, 76 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ПРАТ „Страхова компанія „Українська страхова група" звернулось в господарський суд Київської області із позовом до ТОВ „СБМУ „Підряд" про стягнення 41 347, 76 грн виплаченого страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем невиконанням відповідачем свого обов'язку щодо відшкодування позивачу у повному обсязі виплаченого страхового відшкодування - збитків за страховим випадком, а саме дорожньо-транспортною пригодою, що відбулась 30.08.2016 р. о 21 годині 40 хвилин по вул. Саперно-Слобідська в м. Києві за участю транспортного засобу - автомобіля „Land Rover Range Rover", реєстраційний номер НОМЕР_1, що належав фізичній особі ОСОБА_3 і перебував під керуванням фізичної особи ОСОБА_4, майнові інтереси якого, пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженням вказаним транспортним засобом, були застраховані згідно з договором № 28-0101-15-00414 від 18.09.2015 р. добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті, укладеним між страхувальником вказаного транспортного засобу - фізичною особою ОСОБА_5 та ПРАТ „Страхова компанія „Українська страхова група", що здійснив наїзд на дорожній бордюр, встановлений під час виконання ремонтних робіт, та отримав пошкодження внаслідок невжиття працівником ТОВ „СБМУ „Підряд" - виконробом ОСОБА_2 необхідних заходів щодо облаштування місця проведення ремонтних робіт, а саме щодо встановлення дорожніх знаків, щитових огороджень, тощо.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.11.2018 р. відкрито провадження у справі № 911/2571/18 за позовом ПРАТ „Страхова компанія „Українська страхова група" до ТОВ „СБМУ „Підряд" про стягнення 41 347, 76 грн, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження із проведенням судового засідання і призначено її розгляд у судовому засіданні із викликом та за участю представників учасників справи на 05.12.2018 р. Також, даною ухвалою суду залучено до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_2.

05.12.2018 р. перед судовим засіданням до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив № 04/12-9 від 04.12.2018 р. на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову повністю.

05.12.2018 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 09.01.2019 р.

09.01.2019 р. перед судовим засіданням до канцелярії суду від відповідача надійшли доповнення № 12 від 09.01.2019 р. до відзиву від 04.12.2018 р., що долучені судом до матеріалів справи.

09.01.2019 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 30.01.2019 р.

16.01.2019 р. на електронну пошту суду від позивача надійшло клопотання № ДККА-52515 від 16.01.2019 р. про розгляд справи за відсутності представника позивача, у якому він просить розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача за наявними у ній матеріалами.

21.01.2019 р. до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь № ДККА-52515 від 17.01.2019 р. на відзив, що долучена судом до матеріалів справи.

30.01.2019 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 13.02.2019 р.

13.02.2019 р. представник позивача у судове засідання не з'явився, хоча про судове засідання був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання суд повідомив, заяви по суті спору та документи, витребувані судом, надав.

Представник відповідача у судовому засіданні надав усні пояснення щодо своїх заперечень проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, хоча про судове засідання був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання суд не повідомив.

За наслідками судового засідання судом оголошено вступну і резолютивну частини рішення у даній справі.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

30.08.2016 р. о 21 годині 40 хвилин по вул. Саперно-Слобідська в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі - дтп) за участю транспортного засобу - автомобіля „Land Rover Range Rover", реєстраційний номер НОМЕР_1, що належав фізичній особі ОСОБА_3 і перебував під керуванням фізичної особи ОСОБА_4, що здійснив наїзд на дорожній бордюр, встановлений під час виконання ремонтних робіт, та отримав пошкодження внаслідок невжиття працівником ТОВ „СБМУ „Підряд" - виконробом ОСОБА_2 необхідних заходів щодо облаштування місця проведення ремонтних робіт, а саме щодо встановлення дорожніх знаків, щитових огороджень, тощо.

У процесі розгляду справи судом встановлено, що на момент скоєння дтп право власності фізичної особи ОСОБА_3 на транспортний засіб - автомобіль „Land Rover Range Rover", реєстраційний номер НОМЕР_1, підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та іншими документами, наявними у матеріалах справи.

Крім того, вищевказані обставини та обставини дтп і наявність вини працівника ТОВ „СБМУ „Підряд" - виконроба ОСОБА_2 у скоєнні вищевказаної дтп та у завданні майнової шкоди фізичній особі ОСОБА_3 внаслідок скоєння дтп підтверджуються постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.04.2017 р. у справі 752/6108/17 та іншими матеріалами вказаної справи, наявними у матеріалах справи.

У процесі розгляду справи судом встановлено, що на момент скоєння дтп майнові інтереси фізичної особи ОСОБА_3, пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом - автомобілем „Land Rover Range Rover", реєстраційний номер НОМЕР_1, були застраховані згідно з договором № 28-0101-15-00414 від 18.09.2015 р. добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті, укладеним між страхувальником вказаного транспортного засобу - фізичною особою ОСОБА_5 та ПРАТ „Страхова компанія „Українська страхова група".

Вартість відновлювального ремонту транспортного засобу - автомобіля „Land Rover Range Rover", реєстраційний номер НОМЕР_1, пошкодженого внаслідок дтп, що сталась 30.08.2016 р. з вини працівника ТОВ „СБМУ „Підряд" - виконроба ОСОБА_2, склала 54 947, 76 грн, що підтверджується актом огляду пошкодженого транспортного засобу від 02.09.2016 р., ремонтною калькуляцією № ДККА-52515 від 20.09.2016 р., наявними у матеріалах справи.

Відповідно до умов договору страхування, на підставі заяви № ДККА-52515 від 31.08.2016 р. про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, страхового акту № ДККА-52515 від 30.09.2016 р., розрахунку страхового відшкодування від 30.09.2016 р., заяви б/н від 29.09.2016 р. фізичної особи ОСОБА_3, 30.09.2016 р. позивачем було виплачено страхове відшкодування страхувальнику фізичній особі ОСОБА_5 у розмірі 41 347, 76 грн (розмір франшизи згідно умов договору - 2 % - 13 600, 00 грн), що підтверджується видатковим касовим ордером від 30.09.2016 р. на суму 41 347, 76 грн, наявним у матеріалах справи.

Регулювання відносин страхування здійснюється Цивільним кодексом України, Законом України „Про страхування", Законом України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором страхування, правилами страхування, затвердженими страховою компанією.

Згідно з ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 990 цього ж кодексу страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Статтею 991 цього ж кодексу передбачено, що страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі:

1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов'язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров'я, честі, гідності та ділової репутації;

2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку;

3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об'єкт страхування або про факт настання страхового випадку;

4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала;

5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків;

6) наявності інших підстав, встановлених законом.

2. Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

3. Рішення страховика про відмову здійснити страхову виплату повідомляється страхувальникові у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.

Статтею 993 цього ж кодексу закріплено положення, згідно з яким до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічні вищевказані норми Цивільного кодексу України закріплені у ст. ст. 16, 25, 26, 27 Закону України „Про страхування".

Згідно з підпунктом 11.5. п. 11 (умови страхування КАСКО, ДЦВ, ДНВ) договору № 28-0101-15-00414 від 18.09.2015 р. добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті, укладеного між страхувальником вказаного транспортного засобу - фізичною особою ОСОБА_5 та ПРАТ „Страхова компанія „Українська страхова група", найменший стаж осіб, допущених до керування застрахованим транспортним засобом на законних підставах - від 10 років.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 ст. 1172 цього ж кодексу передбачено, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 р. „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що при розгляді справ про відшкодування шкоди за ст. 441 ЦК суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст. 440 ЦК, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

Пунктом 6 Роз'яснення Вищого господарського суду України № 02-5/215 від 01.04.1994 р. „Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди" передбачено, що для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України). Виходячи з цього, відповідно до статті 1172 ЦК України позивач повинен довести, що шкода заподіяна працівником відповідача саме під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування.

Відповідно до ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах.

Положеннями пунктів 2, 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 р. „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т. п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них.

Особи, винними діями яких заподіяна шкода джерелу підвищеної небезпеки і які самі не є потерпілими внаслідок шкоди, заподіяної цим джерелом підвищеної небезпеки, відповідають за заподіяну шкоду на підставі ст. 440 ЦК.

Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Положеннями Роз'яснення Вищого господарського суду України № 02-5/215 від 01.04.1994 р. „Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди" передбачено, що відповідно до статті 1187 ЦК України відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, покладається на особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, навіть якщо ця особа безпосередньо не здійснювала експлуатації цього джерела. У випадку протиправного вибуття джерела підвищеної небезпеки, що повинен довести його володілець, останній, як правило, не несе відповідальності за заподіяну шкоду.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме із заяви № ДККА-52515 від 31.08.2016 р. про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 135282 від 17.03.2017 р., станом на момент дтп загальний стаж керування транспортними засобами фізичної особи ОСОБА_4 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1.), який керував транспортним засобом - автомобілем „Land Rover Range Rover", реєстраційний номер НОМЕР_1, що належав фізичній особі ОСОБА_3, майнові інтереси якої, пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженням вказаним транспортним засобом, були застраховані згідно з договором № 28-0101-15-00414 від 18.09.2015 р. добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті, укладеним між страхувальником вказаного транспортного засобу - фізичною особою ОСОБА_5 та ПРАТ „Страхова компанія „Українська страхова група", складав навіть менше 5 (п?яти) років, а не більше 10 років, як того вимагали положення вищевказаного договору страхування.

Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи, суд дійшов висновку, що у страховика - позивача у справі - ПРАТ „Страхова компанія „Українська страхова група" відсутні були підстави для виплати страхового відшкодування вигодонабувачу за договором № 28-0101-15-00414 від 18.09.2015 р. добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті, укладеним між страхувальником вказаного транспортного засобу - фізичною особою ОСОБА_5 та ПРАТ „Страхова компанія „Українська страхова група", за страховим випадком - вищевказаною дтп, внаслідок якої було пошкоджено застрахований транспортний засіб - автомобіль „Land Rover Range Rover", реєстраційний номер НОМЕР_1, що належав фізичній особі ОСОБА_3 і перебував під керуванням фізичної особи ОСОБА_4, оскільки станом на момент дтп загальний стаж керування транспортними засобами фізичної особи ОСОБА_4 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1.) складав навіть менше 5 (п?яти) років, що в свою чергу суперечить положенням підпункту 11.5. п. 11 (умови страхування КАСКО, ДЦВ, ДНВ) договору № 28-0101-15-00414 від 18.09.2015 р. добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті, укладеного між страхувальником вказаного транспортного засобу - фізичною особою ОСОБА_5 та ПРАТ „Страхова компанія „Українська страхова група", - що стосується виплати страхового відшкодування за вказаним договором.

З урахуванням того, що, як було зазначено вище та встановлено судом у процесі розгляду справи, шкоду транспортному засобу - автомобілю „Land Rover Range Rover", реєстраційний номер НОМЕР_1, що належав фізичній особі ОСОБА_3 і перебував під керуванням фізичної особи ОСОБА_4, було завдано з вини працівника відповідача - ТОВ „СБМУ „Підряд" - виконроба ОСОБА_2, суд дійшов висновку, що у зв'язку із виплатою страхувальнику фізичній особі ОСОБА_5 страхового відшкодування у розмірі 41 347, 76 грн відповідно до умов договору страхування, до позивача не перейшло право вимоги виплаченого страхувальнику фізичній особі ОСОБА_5 страхового відшкодування у розмірі 41 347, 76 грн до ТОВ „СБМУ „Підряд", що є в даному випадку відповідальною особою за заподіяну шкоду так, як дтп сталася з вини його працівника - виконроба ОСОБА_2, оскільки у позивача відсутні були підстави для виплати страхового відшкодування вигодонабувачу за договором № 28-0101-15-00414 від 18.09.2015 р. добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті, укладеним між страхувальником вказаного транспортного засобу - фізичною особою ОСОБА_5 та ПРАТ „Страхова компанія „Українська страхова група", за вищевказаним страховим випадком.

Отже, враховуючи вищевикладене та те, що, як було встановлено судом у процесі розгляду справи, у зв'язку із виплатою страхувальнику фізичній особі ОСОБА_5 страхового відшкодування у розмірі 41 347, 76 грн відповідно до умов договору страхування, до позивача не перейшло право вимоги виплаченого страхувальнику фізичній особі ОСОБА_5 страхового відшкодування у розмірі 41 347, 76 грн до ТОВ „СБМУ „Підряд", то позовна вимога позивача до відповідача про стягнення 41 347, 76 грн виплаченого страхового відшкодування, є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини, викладені у позовній заяві позивача, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, його позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Судові витрати відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 233, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд Київської області.

Суддя В.М.Бацуца

Повний текст рішення складено і підписано

15 березня 2019 р.