СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2019 р. Справа № 905/342/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Пелипенко Н.М. , суддя Чернота Л.Ф.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія КС №6780/10 від 27.06.2018, довіреність №14-215 від 19.11.18),

відповідача не зявився,

розглянувши апеляційну скаргу позивача (вх.554) на рішення господарського суду Донецької області від 13.06.2018 (повний текст складено 23.06.2018, суддя Кротінова О.В.) у справі №905/342/18

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ,

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Донецькміськгаз, м.Донецьк Донецької області,

про стягнення 40264818,09 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Донецькміськгаз про стягнення 3% річних в розмірі 4 121 489,01 грн., інфляційних втрат в розмірі 30 159 164,85 грн. та 5 984 164,23 грн. пені за неналежне виконання зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу №13-125-Н від 04.01.2013.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином свої зобовязання з оплати поставленого в період з жовтня по грудень 2014 та у січні 2015 природного газу за договором №13-125-Н від 04.01.2013, у звязку з чим за останнім утворилась заборгованість, яка підтверджена рішенням господарського суду Донецької області від 28.10.2015 у справі №905/1472/15. Вказані обставини, як зазначає позивач, є підставою для нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, а також пені на підставі п.7.2 договору купівлі-продажу природного газу №13-125-Н від 04.01.2013.

Рішенням господарського суду Донецької області від 13.06.2018 у справі №905/342/18 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Донецькміськгаз на користь ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 29681490,83 грн., з яких: 25560001,82 грн. інфляційних витрат та 4121489,01 грн. - 3% річних. В решті позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 5 984 164,23 грн., суд першої інстанції застосував положення Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси». Враховуючи, що позивачем нараховано пеню з 06.05.2015, тобто, за період після набрання чинності вказаним Законом (07.02.2015), місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки законодавцем встановлено мораторій на нарахування та стягнення пені з підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг з 07.02.2015 на період проведення антитерористичної операції.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 25 560 001,82 грн., а також задовольняючи позовні про стягнення з відповідача 3% річних в заявленому позивачем розмірі 4 121 489,01 грн., місцевий господарський суд виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат місцевим господарським судом задоволено частково з тих підстав, що позивачем неправомірно при здійсненні розрахунку, як базу для нарахування використано суму боргу, збільшену на індекс інфляції за попередні періоди.

Позивач із вказаним рішенням суду не погодився, звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне зясування судом всіх обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що місцевий господарський суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси", оскільки позивач не є «енергопостачальною компанією» в розумінні норм вказаного Закону.

Також позивач вважає, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено у стягненні з відповідача 4 599 163, 03 грн. інфляційних втрат. Як зазначає позивач, при розрахунку інфляційних втрат ним використано методику розрахунку, за якою збільшення суми боргу на індекс інфляції здійснюється за кожен місяць, при цьому, для розрахунку кожного наступного періоду повинна використовуватись сума боргу, збільшена на індекс інфляції попереднього місяця. Позивач вважає, що розрахунок розміру інфляційних втрат здійснено судом першої інстанції неправильно, оскільки використання для розрахунку суми боргу, яка не збільшена на індекс інфляції попереднього місяця, суперечить листу Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97-р та призводить до невірного результату обрахунку.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу суду не надав, в судове засідання 26.03.2019 свого представника не направив.

Юридична особа відповідача у цій справі зареєстрована у м.Донецьк.

Згідно листа начальника Поштампу ЦПЗ №1 Харківської дирекції УДППЗ «Укрпошта» ОСОБА_2 від 23.07.2014 №7-14, з 22.07.2014 призупинено приймання та пересилання поштових відправлень в м.Донецьк.

За таких обставин, у Східного апеляційного господарського суду відсутня можливість направлення відповідачу ухвали суду від 01.03.2019 (якою розгляд справи призначено в цьому судовому засіданні), про що судом складено акт №13-35/111 від 01.03.2019 (а.с.5 т.2).

З метою повідомлення відповідача про розгляд цієї справи, 04.03.2019 на офіційному веб-сайті Східного апеляційного господарського суду веб-порталу «Судова влада України» у розділі «Новини» розміщено відповідне повідомлення із зазначенням дати, часу та місця проведення судового засідання у цій справі (а.с.6 т.2).

Отже, судом апеляційної інстанції вжито всіх заходів для належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу без участі його представника.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

04.01.2013 між НАК Нафтогаз України (продавець) та ПАТ Донецькміськгаз (покупець) укладено договір на купівлю-продаж природного газу №13-125-Н (далі-договір) (а.с.30 т.1).

Відповідно до п.1.1 договору, продавець зобов'язувався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації населенню (п.1.2 договору).

Пунктом 2.1. договору визначено, що продавець передає покупцю у 2013 році газ в обсязі до 229697 тис.куб.м.

За умовами п.п.3.3, 3.4 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцю у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Ціну за 1000 куб. м природного газу сторони обумовили в п.п.5.1, 5.2 договору.

Порядок здійснення оплати передбачений пунктом п. 6.1 договору, відповідно до якого, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п.6.2 договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 1 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013, а в частині розрахунків за газ до їх повного здійснення (стаття 11 договору).

Додатковою угодою №1 від 10.07.2013 до договору сторони внесли зміни до 5 розділу договору, змінивши ціну природного газу , а також до п.2.1 договору в частині обєму планових обсягів поставки газу (а.с.36-37).

Додатковою угодою №2 від 31.12.2013 до договору (а.с.38-40 т.1):

- п.1.1 договору викладено в наступній редакції: «Продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 - 2014 роках природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору»;

- внесено зміни до 5 розділу договору, а саме: змінено ціну природного газу з 01.01.2014;

- внесено зміни до п.2.1 договору щодо обєму планових обсягів поставки газу;

- викладено п.6.1 договору в наступній редакції: «Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу»;

- статтю 11 договору викладено в наступній редакції: «Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 1 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014, а в частині розрахунків за газ до їх повного здійснення».

Додатковою угодою №3 від 28.04.2014 до договору пункт 6.1 договору викладено в наступній редакції: «Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий період» (а.с.41 т.1).

Додатковою угодою №4 від 15.05.2014 до договору сторони внесли зміни до 5 розділу договору, змінивши ціну природного газу з 01.05.2014, а також до п.2.1 договору в частині обєму планових обсягів поставки газу (а.с.42-43 т.1).

В додатковій угоді №5 від 10.05.2014 сторони дійшли згоди про внесення змін до п.5.2 та п.5.4 договору, змінивши ціну природного газу з 01.06.2014 (а.с.44 т.1).

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, на виконання п.2.1 договору позивачем з жовтня 2014 по січень 2015 було передано відповідачу природний газ на загальну суму 57 242 902,89 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2014, 30.11.2014, 31.12.2014, 31.01.2015, підписаними сторонами та скріпленими їх печатками (а.с.68-71 т.1).

Відповідач за поставлений природний газ розрахувався частково, у звязку з чим ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звертався до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з ПАТ Донецькміськгаз основного боргу в розмірі 57 242 902,89 грн., а також пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Донецької області від 28.10.2015 у іншій справі, №905/1472/15 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до ПАТ Донецькміськгаз про стягнення 78 354 026,68 грн. задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 57 242 902,89 грн. основного боргу, 9 555 313,38 грн. пені, 651 969,04 грн. 3% річних та 10 335 521,40 грн. інфляційних втрат.

З мотивувальної частини вказаного рішення вбачається, що судом досліджувалися обставини укладання договору №13-125-Н від 04.01.2013, здійснення позивачем постачання природного газу за період з жовтня 2014 по січень 2015, а також неналежного виконання відповідачем зобовязань з оплати поставленого газу у вказаний період, що стало підставою для нарахування, в тому числі, 3% річних за період з 20.02.2013 по 05.05.2015 та інфляційних втрат за період з липня 2014 по березень 2015.

Рішення господарського суду Донецької області від 28.10.2015 у справі №905/1472/15 не переглядалось в апеляційному, касаційному порядках та набрало законної сили.

Після прийняття рішення у справі №905/1472/15 відповідач за спожитий у період з жовтня 2014 по січень 2015 природний газ за договором №13-125-Н розрахувався не в повному обсязі, що стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 4 121 489,01 грн., а саме:

-793 337,50 грн. за період з 06.05.2015 по 28.09.2017 (нараховану на залишок заборгованості в розмірі 11 018 576,34 грн. за зобовязаннями жовтня 2014);

-909 178,56 грн. за період з 06.05.2015 по 28.09.2017 (нараховану на заборгованість в розмірі 12 627 480,05 грн. за зобовязаннями листопада 2014);

-1 494 338,69 грн. за період з 06.05.2015 по 28.09.2017 (нараховану на заборгованість в розмірі 20 754 704,09 грн. за зобовязаннями грудня 2014);

-924 634,25 грн. за період з 06.05.2015 по 28.09.2017 (нараховану на заборгованість в розмірі 12 842 142,41 грн. за зобовязаннями січні 2015).

Крім того, позивачем нараховано інфляційні втрати:

-в розмірі 6 210 780,25 грн. за період з квітня 2015 по серпень 2017 за зобовязаннями жовтня 2014;

-в розмірі 6 782 389,37 грн. за період з квітня 2015 по серпень 2017 за зобовязаннями листопада 2014;

-в розмірі 10 812 444,92 грн. за період з квітня 2015 по серпень 2017 за зобовязаннями грудня 2014;

-в розмірі 6 353 550,31 грн. за період з квітня 2015 по серпень 2017 за зобовязаннями січня 2015.

Також в позові позивач просить суд стягнути з відповідача пеню на підставі п.7.2 договору та ст.549 Цивільного кодексу України в загальному розмірі 59 841 164, 23 грн., а саме:

-253 578,20 грн. за період з 06.05.2015 по 19.05.2015 (нараховану на залишок заборгованості в розмірі 11 018 576,34 грн. за зобовязаннями жовтня 2014);

-934 087,57 грн. за період з 06.05.2015 по 19.06.2015 (нараховану на заборгованість в розмірі 12 627 480,05 грн. за зобовязаннями листопада 2014);

-2 558 799,13 грн. за період з 06.05.2015 по 19.07.2015 (нараховану на заборгованість в розмірі 20 754 704,09 грн. за зобовязаннями грудня 2014);

-2 237 699,34 грн. за період з 06.05.2015 по 19.08.2015 (нараховану на заборгованість в розмірі 12 842 142,41 грн. за зобовязаннями січні 2015).

Судова колегія враховує наступне.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №914/1033/17, від 11.05.2018 у справі №914/1487/17.

З матеріалів справи (договору купівлі-продажу природного газу, актів приймання-передачі природного газу, розрахунку ціни позову) вбачається, що після прийняття господарським судом Донецької області рішення у справі №905/1472/15, залишок заборгованості відповідача за зобовязаннями жовтня 2014 складає 11 018 576,34 грн., а також відповідачем не здійснено розрахунок за поставлений у листопаді 2014 природний газ на суму 12 627 480,05 грн.; у грудні 2014 на суму 20 754 704,09 грн.; у січні 2015 на суму 12 842 142,41 грн.

Право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачеві.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Позивач при здійсненні розрахунку інфляційних збитків вищевказаного не врахував, що призвело до безпідставного збільшення інфляційної складової боргу.

Позивачем в розрахунку інфляційні втрати неправомірно нараховано не на основні суми боргу (які встановлені рішенням суду у справі №905/1472/15 та підтверджуються матеріалами справи), а на суми, вказані позивачем в таблиці розрахунку як «сума боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів».

При цьому, використана позивачем в розрахунку база нарахування - «сума боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів» документально не підтверджена. Позивачем не вказано, які саме «попередні періоди» ним враховано.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 25 560 001,82 грн.:

- 4 919 995,62 грн. за період з квітня 2015 по серпень 2017 (нарахованих на залишок заборгованості в розмірі 11 018 576,34 грн. за зобовязаннями жовтня 2014);

- 5 638 400,51 грн. за період з квітня 2015 по серпень 2017 (нарахованих на заборгованість в розмірі 12 627 480,05 грн. за зобовязаннями листопада 2014);

- 9 267 354,51 грн. за період з квітня 2015 по серпень 2017 (нарахованих на заборгованість в розмірі 20 754 704,09 грн. за зобовязаннями грудня 2014);

- 5 734 251,18 грн. за період з квітня 2015 по серпень 2017 (нарахованих на заборгованість в розмірі 12 842 142,41 грн. за зобовязаннями січня 2015).

В апеляційній скарзі позивач зазначає про неврахування судом першої інстанції при здійснені розрахунку рекомендацій листа Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997р., відповідно до якого, на думку ПАТ НАК Нафтогаз України, при здійсненні розрахунку інфляційних втрат потрібно використовувати методику розрахунку, за якою збільшення суми боргу на індекс інфляції здійснюється за кожний місяць, при цьому для розрахунку кожного наступного періоду буде використана сума боргу збільшена на індекс інфляції попереднього місяця.

Судова колегія вважає такі доводи позивача безпідставними, з огляду на наступне.

Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) зазначив, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання (висновок про застосування норм права, який викладений в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 904/7401/16).

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду.

Отже, нарахування інфляційних витрат на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

При цьому, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями.

Аналогічний висновок щодо обґрунтованості нарахування втрат від інфляції лише на суму основного боргу викладено у постановах Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 914/712/16, від 08.05.2018 у справі №924/669/17.

В апеляційній скарзі позивач не зазначає, які саме помилки здійснив суд першої інстанції при розрахунку та наводить власні приклади нарахувань інфляційних втрат, які не стосуються заявлених у позові періодів та сум.

З огляду на викладене, доводи позивача в апеляційній скарзі є необгрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Перевіривши виконаний позивачем розрахунок 3% річних в загальному розмірі 4 4 121 489,01 грн., колегія суддів дійшла висновку, що він є обґрунтованим та арифметично правильним.

В розрахунку позивачем правильно враховано періоди, за які з відповідача вже стягнуто 3% річних за рішенням господарського суду Донецької області у справі №905/1472/15.

Отже, за наявності встановленого факту прострочення відповідачем виконання грошового зобовязання судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 4 121 489,01 грн., а саме:

-793 337,50 грн. за період з 06.05.2015 по 28.09.2017 (нараховану на залишок заборгованості в розмірі 11 018 576,34 грн. за зобовязаннями жовтня 2014);

-909 178,56 грн. за період з 06.05.2015 по 28.09.2017 (нараховану на заборгованість в розмірі 12 627 480,05 грн. за зобовязаннями листопада 2014);

-1 494 338,69 грн. за період з 06.05.2015 по 28.09.2017 (нараховану на заборгованість в розмірі 20 754 704,09 грн. за зобовязаннями грудня 2014);

-924 634,25 грн. за період з 06.05.2015 по 28.09.2017 (нараховану на заборгованість в розмірі 12 842 142,41 грн. за зобовязаннями січня 2015).

Рішення суду першої інстанції у цій справі в частині стягнення з відповідача 3% річних сторонами не оскаржувалось.

Позивач також в позові просив суд стягнути з відповідача пеню на підставі п.7.2 договору та ст.549 Цивільного кодексу України в загальному розмірі 59 841 164, 23 грн., а саме:

-253 578,20 грн. за період з 06.05.2015 по 19.05.2015 (нараховану на залишок заборгованості в розмірі 11 018 576,34 грн. за зобовязаннями жовтня 2014);

-934 087,57 грн. за період з 06.05.2015 по 19.06.2015 (нараховану на заборгованість в розмірі 12 627 480,05 грн. за зобовязаннями листопада 2014);

-2 558 799,13 грн. за період з 06.05.2015 по 19.07.2015 (нараховану на заборгованість в розмірі 20 754 704,09 грн. за зобовязаннями грудня 2014);

-2 237 699,34 грн. за період з 06.05.2015 по 19.08.2015 (нараховану на заборгованість в розмірі 12 842 142,41 грн. за зобовязаннями січні 2015).

Судова колегія зазначає наступне.

07.02.2015 набрав чинності Закон України №85-VIII "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" (далі - Закон).

Метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція (стаття 1 Закону).

Статтею 2 Закону встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747 "Про визначення гарантованих постачальників природного газу" встановлено, що гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

У пункті 5 статуту ПАТ НАК «Нафтогаз України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 747 (у редакції, яка діяла на момент прийняття Закону) встановлено, що метою діяльності Компанії є сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтового комплексу, більш повного задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах і отримання прибутку.

Пунктом 6 статуту ПАТ НАК «Нафтогаз України» (в зазначеній редакції) встановлено, що предметом діяльності Компанії є, зокрема, постачання природного газу, організація виробництва і постачання електричної та теплової енергії.

В Законі України «Про енергозбереження» визначено, що:

«енергозбереження» - це діяльність (організаційна, наукова, практична, інформаційна), яка спрямована на раціональне використання та економне витрачання первинної та перетвореної енергії і природних енергетичних ресурсів в національному господарстві і яка реалізується з використанням технічних, економічних та правових методів;

«паливно енергетичні ресурси» - це сукупність всіх природних і перетворених видів палива та енергії, які використовуються в національному господарстві.

Відповідно до пункту 1.5 статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" енергоносії - це кам'яне і буре вугілля, торф, інші види первинного твердого палива, кам'яновугільні брикети, інші види вторинного твердого палива, буровугільні і торф'яні брикети, газ нафтопереробки, нафтопродукти, природний газ, природні енергетичні ресурси (ядерна, гідравлічна та геотермальна енергія, інші природні ресурси), електрична і теплова енергія.

Отже, природний газ як матеріальний об`єкт, різновид палива, в якому зосереджена енергія, придатна для практичного використання, є одним з видів енергетичних ресурсів.

Враховуючи наведене, позивач ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є енергопостачальною компанією в розумінні статті 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси".

Аналогічні висновки викладено в постанові обєднаної палати Верховного Суду від 18.01.2019 у справі №913/66/18.

Наведеним спростовуються доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що позивач не є «енергопостачальною компанією» в розумінні норм Закону №85-VIII.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на момент прийняття Закону) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (пункт 1 частини першої статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" в зазначеній редакції).

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 21.02.2018 (а.с.88 т.1), основним видом діяльності відповідача є, зокрема, є розподілення газоподібного палива через місцеві (локальні) трубопроводи; торгівля газом через місцеві (локальні) трубопроводи.

За умовами п.1.2 договору №13-125-Н на купівлю продаж природного газу, газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для подальшої реалізації газу населенню.

Отже, відповідач є виконавцем житлово-комунальних послуг та здійснює свою господарську діяльність у місті Донецьк, яке входить до «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р.

Враховуючи, що позивач є енергопостачальною організацією, а відповідач є виконавцем житлово-комунальних послуг на території, де проводилася в спірний період часу антитерористична операція, судова колегія приходить до висновку про поширення на спірні правовідносини, пов'язані із стягненням пені, мораторію, встановленого частиною другою статті 2 Закону України №85-VIII.

Отже, нарахування пені за договором №13-125-Н від 04.01.2013 не має здійснюватися з 07.02.2015 на підставі вищенаведених вимог Закону №85-VIII.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками обєднаної палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 18.01.2019 у справі №913/66/18.

Як вбачається з розрахунку позивача, наданого до позову (а.с.26-29 т.1), позивачем нараховано відповідачу пеню з 06.05.2015 (за зобовязаннями жовтня 2014, листопада 2014, грудня 2014, січня 2015).

Тобто, позивачем нараховано пеню за періоди після набрання чинності 07.02.2015 Законом України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси".

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача пені в загальному розмірі 59 841 164, 23 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо неправомірного застосування місцевим господарським судом положень Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" до спірних взаємовідносин сторін є помилковими.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 13.06.2018 року у справі №905/342/18 без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення

Рішення господарського суду Донецької області від 13.06.2018 року у справі №905/342/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01.04.2019р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя Н.М. Пелипенко

Суддя Л.Ф. Чернота