РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.04.2019Справа № 910/777/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г. розглянув матеріали господарської справи

за позовом фізичної особи-підприємця Сенчук Марини Миколаївни

до товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Вайт Маркетинг»

про стягнення 63 075,44 грн.

без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У січні 2018 року фізична особа-підприємець Сенчук Марина Миколаївна (далі - ФОП Сенчук М.М., позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Вайт Маркетинг» (далі - ТОВ «Брайт Вайт Маркетинг», відповідач) про стягнення 63 075,44 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем його обов'язку своєчасно та в повному обсязі оплатити послуги, надані позивачем на підставі договору публічної оферти про надання послуг від 21.01.2017.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 63 075,44 грн., з яких: 48 820,00 грн. - основний борг, 10 838,04 грн. - пеня, 3 417,40 грн. - штраф.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.01.2019 відкрито провадження у справі № 910/777/19 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, визначено сторонам строк для надання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та доказів в обґрунтування своєї позиції.

06.02.2019 позивачем була подана до суду заява про вжиття запобіжних заходів, у якій позивач просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача - ТОВ «Брайт Вайт Маркетинг», що знаходяться на зазначених у заяві банківських рахунках останнього, в межах ціни позову та розміру судових витрат, а саме 64 996,44 грн.

Враховуючи викладені у заяві вимоги, суд дійшов висновку про те, що вказана заява є за своєю правовою природою заявою про забезпечення позову.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.02.2019 заяву позивача про забезпечення позову було повернуто заявнику без розгляду з підстав, викладених у вказаній ухвалі.

28.03.2019 позивач подав до суду заяву про прийняття додаткових матеріалів.

Згідно з положеннями ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом встановлено факт належного повідомлення сторін про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, ухвала суду від 28.01.2019, направлена відповідачу на його адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, була повернута підприємством поштового зв'язку до суду, оскільки товариство не було розшукано за вказаною адресою.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на позов не скористався, заперечень проти розгляду справи у спрощеному позовному провадженні до суду не надав.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважав за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ч. 9 ст. 165, ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

На підставі договору публічної оферти про надання послуг від 21.01.2017 (далі - договір) позивачем - фізичною особою-підприємцем Сенчук Мариною Миколаївною, як виконавцем, здійснювалось надання послуг.

Згідно з п. 1.1 договору послугами є набір послуг, що надаються виконавцем в порядку та на умовах, визначених цим договором, правилами надання відповідних послуг, правилами перебування у закладі та тарифами що є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 2.7 договору передбачено, що послуга виконавця складається з тимчасового надання робочого місця, а саме: стіл та стілець або диван чи крісло, доступ до електромережі, санвузлів та доступу до мережі Інтернет, в разі відсутності технічних збоїв. За додаткову оплату, відповідно до правил надання відповідних послуг та тарифів, може бути надана послуга з короткострокового догляду за дітьми.

Пунктом 2.9 договору передбачено, що місцем надання послуг вважається місцезнаходження виконавця (Україна, м. Київ, вул. Спаська, 1/2, 2 поверх).

Закладом є офісні приміщення за адресою м. Київ, вул. Спаська, 1/2, поверх 2, що іменуються «IQHUB FAMILY CLUB», де надається тимчасовий доступ до робочих місць, мережі Інтернет та короткострочний догляду за дітьми (п. 1.7 договору).

Відповідно до п. 1.8 договору стороною вказаного правочину є також клієнт.

Клієнтом є будь-яка фізична чи юридична особа, яка здійснила акцепт публічної оферти виконавця, викладеної у цьому договорі, та оплатила вартість послуг (п. 1.6 договору).

Відповідно до п. 1.3 договору сайт виконавця - це веб-сторінка в мережі Інтернет, за адресою http://www.iqhub.kiev.ua, яка є офіційним джерелом інформування клієнтів про виконавця та послуги, що ним надаються.

Згідно з п. 1.4 договору акцептом є повне, безумовне та беззастережне прийняття клієнтом умов публічної оферти даного договору, правил надання відповідних послуг, правил перебування у закладі та тарифів. Акцепт здійснюється шляхом:

- одержання клієнтом послуги шляхом знаходження у приміщенні закладу (IQHUB FAMILY CLUB) за адресою: м. Київ, вул. Спаська, 1/2, поверх 2;

- отримання виконавцем грошової суми (в т.ч. готівка, банківські переводи, розрахунок банківськими картами тощо) від клієнта.

Пунктом 2.5 договору передбачено, що послуги надаються виключно після активації послуг в об'ємі оплачених клієнтом на умовах 100% передплати послуг (вартість та об'єм послуг, які має право отримати клієнт, містяться в правилах надання відповідних послуг та тарифах до нього).

Клієнт отримує право на отримання послуг за умови оплати послуги готівкою або перерахування грошових коштів за відповідні послуги на поточний рахунок виконавця (в тому числі оплата банківськими картками), а також отримання виконавцем документів, визначених в правилах надання відповідних послуг (п. 2.6 договору).

Крім того, положеннями п. 3.2.1 договору на клієнта покладений обов'язок оплатити послуги згідно з встановленими тарифами.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджував, що заборгованість відповідача за спожиті послуги становить 48 820,00 грн. На підтвердження викладеного позивач долучив до матеріалів справи рахунки на оплату № 63 від 15.05.2018 на суму 18 080,00 грн., № 65 від 31.05.2018 на суму 10 877,00 грн., № 75 від 14.06.2018 на суму 13 574,00 грн., № 84 від 04.07.2018 на суму 5 166,00 грн., № 95 від 02.08.2018 на суму 1 123,00 грн.

Судом встановлено, що сторонами був складений та підписаний акт приймання-передачі виконаних робіт від 14.06.2018, згідно з яким позивач надав, а відповідач прийняв послуги у тому числі й за рахунками № 63, № 65 та № 75. Крім того, відповідач звернувся до позивача з листом № 29052018 від 29.05.2018, в якому гарантував здійснення оплати послуг за рахунками № 63 та № 65.

Суд зазначає, що приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України на кожну із сторін покладений обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами, як письмові, речові електронні докази.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України).

Крім того, докази, надані стороною спору на підтвердження своїх вимог або заперечень, повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, встановленим ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

Так, положеннями ст. 76 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає в тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи подані позивачем докази суд зазначає, що рахунки на оплату є розрахунковими документами та складаються позивачем одноособово, а тому не надають суду можливість беззаперечно встановити факт надання позивачем послуг відповідачу, а також факт прийняття таких послуг відповідачем. Крім того, матеріали справи не містять доказів направлення таких рахунків відповідачу або доказів їх отримання представником відповідача особисто. Щодо долучених до матеріалів справи принт-скринів листування, суд зазначає, що вказані документи не дають можливості беззаперечно встановити, що визнання боргу в такому листуванні було здійснено саме директором товариства-відповідача, а не іншою особою.

З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт надання позивачем відповідачу та, відповідно, факт прийняття останнім послуг за рахунками № 63 від 15.05.2018, № 65 від 31.05.2018 та № 75 від 14.06.2018 на загальну суму 42 531,00 грн.

Водночас, факт надання позивачем відповідачу послуг за рахунками № 84 від 04.07.2018 та № 95 від 02.08.2018 на загальну суму 6 289,00 грн. суд вважає не доведеним належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо) (ч. 1 ст. 633 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 5 ст. 626 Цивільного кодексу України договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач документів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем в повному обсязі або спростовували доводи останнього, суду не надав.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу є обґрунтованою в частині стягнення грошових кошті в розмірі 42 531,00 грн. Водночас, факт надання позивачем відповідачу послуг за рахунками № 84 від 04.07.2018 та № 95 від 02.08.2018 на загальну суму 6 289,00 грн. суд вважає не доведеним належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги в цій частині - необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 10 838,04 грн. пені та 3 417,40 грн. штрафу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач послуги, надані позивачем, не оплатив, відтак допустив порушення зобов'язання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 (далі - постанова Пленуму ВГСУ № 14) роз'яснено, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У свою чергу, договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовані Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», положеннями ст. 1 якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, в силу наведених положень норм права, пеня може бути стягнута лише у тому випадку, коли основне зобов'язання прямо забезпечено неустойкою у договорі, а також встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

З огляду на те, що договір не містить положень, якими сторони визначили б розмір та базу нарахування пені, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення пені в розмірі 10 838,04 грн. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Щодо правомірності позовної вимоги про стягнення штрафу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Згідно з ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Таким чином, штраф, як різновид неустойки, є одним з видів забезпечення виконання зобов'язання.

Частиною ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 2 ст. 547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Дослідивши умови договору публічної оферти про надання послуг від 21.01.2017, а також умови тарифів, правил надання відповідних послуг та правил перебування у закладі, які є невід'ємною частиною договору, суд встановив, що вони не містять письмово викладеної умови про досягнення сторонами домовленості щодо забезпечення виконання зобов'язання штрафом. Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення штрафу в розмірі 3 417,40 грн. (правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 05.10.2011 по справі № 5023/2345/11, постанові Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2014 по справі № 910/9639/14).

Крім того, обґрунтовуючи правомірність позовних вимог про стягнення пені та штрафу, позивач посилався на приписи абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, згідно з якими у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Суд звертає увагу позивача на те, що, по-перше, положення вказаної статті застосовуються виключно у випадках, коли однією зі сторін спірних правовідносин є суб'єкт господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, а по-друге, як роз'яснено у п. 2.2 постанови Пленуму ВГСУ № 14, штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що приписи абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин в межах даної справи, оскільки жоден із суб'єктів таких правовідносин не є таким, що належить до державного сектора економіки, а договір публічної оферти про надання послуг від 21.01.2017 не є державним контрактом та не фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту. Крім того, позивач просить стягнути вказані штрафні санкції на підставі абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України за невиконання відповідачем саме грошового зобов'язання, що також унеможливлює застосування вказаної норми до спірних правовідносин.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення основного боргу в розмірі 42 531,00 грн. У стягненні частини основного боргу в розмірі 6 289,00 грн., а також стягненні пені та штрафу судом відмовлено.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Вайт Маркетинг» (03148, м. Київ, вул. Картвелішвілі, буд. 7/2, ідентифікаційний код 39296013) на користь фізичної особи - підприємця Сенчук Марини Миколаївни АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) основний борг у розмірі 42 531,00 грн. (сорок дві тисячі п'ятсот тридцять одна грн. 00 коп.) та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 295,31 грн. (одна тисяча двісті дев'яносто п'ять грн. 31 коп.).

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 03.04.2019.

Суддя О.Г. Удалова