ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2019 Справа №914/2150/18

За позовом: Публічного акціонерного товариства «БГ БАНК», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладення фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БГ БАНК» ОСОБА_1, м. Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТІМУС+»,

м. Харків,

про: застосування наслідків недійсності.

Суддя Синчук М.М.

за участю секретаря судового засідання Лащ Х.Л.

Представники учасників справи:

позивача: не зявився;

відповідача: не зявився.

На розгляді Господарського суду Львівської області перебуває справа №914/2150/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «БГ БАНК», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладення фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БГ БАНК» ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТІМУС+» про застосування наслідків недійсності правочину, а саме скасувати рішення про державного реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9623076 від 27.12.2013 р. та скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності номер запису 4111803 від 27.12.2003 р.

Ухвалою суду від 21.11.2018 р. відкрито провадження у справі №914/2150/18 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 17.12.2018 р. Ухвалою суду від 17.12.2018 р. розгляд справи відкладено на 14.01.2019 р. Ухвалою суду від 14.01.2019 р. продовжено строк підготовчого провадження у справі №914/2150/18 на 30 днів з 21.01.2019 р., підготовче засідання відкладено на 28.01.2019 р. Ухвалою суду від 28.01.2019 р. підготовче засідання відкладено на 18.02.2019 р. Ухвалою суду від 18.02.2019 р. закрито підготовче провадження у справі №914/2150/18, розгляд справи №914/2150/18 по суті призначено на 18.03.2019 р.

Рух справи відображено в ухвалах суду.

В судове засідання 18.03.2019 р. представник позивача не зявився.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.03.2019 р. відмовлено Публічному акціонерному товариству «БГ БАНК», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладення фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БГ БАНК» ОСОБА_1 у задоволенні заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

В судове засідання 18.03.2019 р. представник відповідача не зявився.

Про час та місце судових засідань 17.12.2018, 14.01.2019, 28.02.2019, 18.02.2019, 18.03.2019 суд повідомив відповідача ухвалами суду від 21.11.2018, 17.12.2018, 14.01.2019, 28.02.2019, 18.02.2019, надіславши рекомендованими листами на адресу відповідача, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Рекомендовані листи, надіслані на юридичну адресу відповідача повернулись до суду за закінченням встановленого строку зберігання.

Пунктом 99 Правил надання поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009р., передбачено, що рекомендовані поштові відправлення з позначкою "Судова повістка", які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату.

У разі відсутності адресата до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

За змістом пункту 116 зазначених Правил у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об'єктом поштового зв'язку місця призначення. Не вручені з поважних причин рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п'ять календарних днів з дня надходження листа до об'єкта поштового зв'язку місця призначення із зазначенням причини невручення.

Відповідно до пункту 117 Правил поштові відправлення повертаються об'єктом поштового зв'язку відправнику у разі закінчення встановленого строку зберігання.

Відповідно до п. 5 частини шостої статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до частини першої ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (ч.3 ст. 202 ГПК України).

Застосовуючи згідно статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, а також те, що матеріали справи містять достатньо документів для його вирішення по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представника Відповідача, відносно якого судом вжито достатніх заходів про сповіщення щодо судового засідання.

Аргументи сторін.

Правова позиція позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами у справі укладено договір купівлі-продажу, який є нікчемним в силу положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI від 23.02.2012.

Заперечення відповідача. Відповідач не подав відзиву на позовну заяву.

У ході судового засідання судом були встановлені обставини справи, досліджено докази, надані позивачем на підтвердження своїх позицій по суті спору, а також вчинено інші необхідні дії, встановлені Главою 6 «Розгляд справи по суті» Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив.

27.12.2013 р. між Публічного акціонерного товариства «БАНК ПЕРШИЙ» (правонаступником якого є ПАТ «БГ БАНК» (продавець, позивач у справі) та Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТІМУС+» (покупець, відповідачем у справі) було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (надалі - Договір), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрований у реєстрі за № 5281, згідно з умовами якого позивач передав у власність відповідача належні йому на праві власності: нежитлові приміщення, загальною площею 4 571,2 кв.м., що розташовані в м. Львові по вул. Героїв УПА, будинок №73.

Відповідно до пункту 1.2 Договору нежитлові приміщення належать продавцю на праві власності на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26.08.2009, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 1913.

Державну реєстрацію права власності на Об'єкт нерухомості за продавцем в реєстрі прав власності на нерухоме майно проведено за індексним номером 14049688 від 28.08.2009 року.

Відповідно до п. 1.4. Договору, загальна вартість нежитлового приміщення, згідно Довідки про балансову вартість обєкта нерухомого майна №25-1900 виданої продавцем 26.12.2013 р., становить 2 390 180 грн без ПДВ.

Згідно п. 1.4., п. 1.4.1. Договору, Сторони домовились, що погоджена Сторонами загальна вартість продажу Нежитлових приміщень складає 2 391 666,67 грн, окрім того ПДВ 20% - 478 333,33 грн, разом з ПДВ - 2 870 000,00 грн. Покупець зобовязується оплатити Продавцю 160 000,00 грн (сто шістдесят тисяч гривень; 00 коп.), в т. ч. 26 666,67 грн податок на додану вартість в день підписання цього Договору, а 2 710 000,00 грн в тому числі 451 666,66 грн податок на додану вартість до 30.12.2013 р., шляхом їх сплати на рахунок Продавця № 373948002, відкритий у ПАТ «БАНК ПЕРШИЙ» м. Київ, Код , код Банку: (МФО) 320995.

Відповідно до п. 1.5. Договору, правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна продавцеві та покупцеві нотаріусом розяснено.

Відповідно до п. 6.11., п. 6.12. Договору право власності на Нежитлові приміщення виникає у Покупця відповідно до ст.ст. 182, 334 Цивільного Кодексу України з дня державної реєстрації прав власності на нього в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, але не раніше повної сплати Покупцем Продавцю суми загальної вартості продажу Нежитлових приміщень, встановленої в п. 1.4. Договору. Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Продавця і Покупця та нотаріального посвідчення.

Як вбачається із Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, 27.12.2013 р. проведено державну реєстрацію права власності згідно Договору від 27.12.2013 р.

27.11.2014 р. прийнято рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 131 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «БГ БАНК».

Постановою Правління Національного банку України від 26.02.2015 №134 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БГ БАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) прийнято рішення від 27.02.2015 № 43 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «БГ БАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БГ БАНК» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «БГ БАНК» ОСОБА_4 строком на 1 рік з 27.02.2015 по 26.02.2016 включно.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 146 від 11.02.2016 "Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «БГ БАНК» та делегування повноважень ліквідатора" продовжено строки здійснення ліквідації ПАТ «БГ БАНК» на два роки по 26.02.2018 року включно.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2214 від 31.05.2017 року «Про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «БГ БАНК» відкликано всі повноваження у ОСОБА_4 та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «БГ БАНК» ОСОБА_1, якому делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «БГ БАНК».

Відповідно до зазначеного рішення повноваження ліквідатора ПАТ «БГ БАНК» визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52, 53, у тому числі з підписання всіх договорів, повязаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, делеговано провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту управління активами ОСОБА_1 з 31 травня 2017 р.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 305 від 01.02.2018 року було продовжено строк ліквідації ПАТ «БГ БАНК» до 26.02.2019 року.

06.09.2018 р. ПАТ «БГ БАНК» скерувало на адресу відповідача ОСОБА_5 про нікчемність правочину в порядку ст. ст. 37, 38 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Позивач однією з підстав визнання нікчемним правочину вказує, що на підставі звіту про незалежну оцінку від 10.12.2012 року, 28.12.2012 року здійснено дооцінку обєкту нерухомості до справедливої вартості на суму 35 314,00 грн., а також 28.12.2012 року вказаний обєкт нерухомості переведено до групи інвестиційної нерухомості за балансовою вартістю 16 081 200,00 грн. Таким чином, балансова вартість обєкту нерухомості станом на 01.12.2013 року складала 3 517,94 грн. за 1 кв.м., або 440,13 дол.США за 1 кв.м. (курс валют НБУ як станом на 01.12.2013р., так і на 20.12.2013 року складав 7,9930 грн. за 1 дол.США), що вже не відповідало середньоринковій вартості за 1 кв.м. обєктів комерційної нерухомості у м. Львові і була значно нижче ринкової.

Відповідно до Протоколу № 86/1 було прийнято рішення про уцінку обєкту нерухомості на 13 691 020,00 грн, тобто на 85% від балансової вартості майна. В результаті вказаної уцінки балансова вартість об'єкту нерухомості склала 2 390 180,00 грн, тобто 522,88 грн за 1 кв.м., або 65,42 дол.США за 1 кв.м. відповідно. Таким чином Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013 р., що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі № 5281 містить ознаки нікчемності, передбачені п.1) ч. 3 ст. 38 Закону, а саме: банк відмовився від власних майнових вимог.

Проте, позивачем до матеріалів справи не долучено та в матеріалах справи відсутній, звіт про незалежну оцінку від 10.12.2012 року та Протокол № 86/1.

Перевіряючи такі доводи позивача, суд виходив з такого.

Відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Так само відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» критерієм нікчемності правочину за цим пунктом є відчуження майна за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості майна).

Згідно з визначенням, наданим у п.п. 14.1.71 Податкового кодексу України, звичайна ціна - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Як вже встановлено судом, у пункті п. 1.4., п. 1.4.1. Договору, Сторони домовились, що погоджена Сторонами загальна вартість продажу Нежитлових приміщень складає 2 391 666,67 грн, окрім того ПДВ 20% - 478 333,33 грн, разом з ПДВ - 2 870 000,00 грн. Покупець зобовязується оплатити Продавцю 160 000,00 грн (сто шістдесят тисяч гривень; 00 коп.), в т. ч. 26 666,67 грн податок на додану вартість в день підписання цього Договору, а 2 710 000,00 грн в тому числі 451 666,66 грн податок на додану вартість до 30.12.2013 р., шляхом їх сплати на рахунок Продавця № 373948002, відкритий у ПАТ «БАНК ПЕРШИЙ» м. Київ, Код , код Банку: (МФО) 320995.

Позивач не обґрунтував, з яких правових підстав він виходив при поданні позову на які він посилається в позові, до матеріалів справи не долучено та в матеріалах справи відсутній, звіт про незалежну оцінку від 10.12.2012 року та Протокол № 86/1.

У відповідності з п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 629 вищевказаного Кодексу наголошує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору, а згідно вимог статті 610 цього ж Кодексу, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Аналогічне правове положення закріплено у ч.2 ст. 180 ГК України.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (із змінами і доповненнями), що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. (п.3.3. Постанови).

Щодо посилання позивача на нікчемність договору купівлі-продажу від 27.12.2013 в силу п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

За таких обставин, оскільки правочин, перевірка якого здійснюється в порядку ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», може вважатись нікчемним лише з підстав, передбачених цим законом, в справі про застосування наслідків нікчемних правочинів суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує їх нікчемність і настання певних юридичних наслідків.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, Договір купівлі-продажу від 27.12.2013р., був посвідчений нотаріально, що вимагається ст.657 ЦК України, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_2, та зареєстрований в реєстрі правочинів та державному реєстрі прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень, що відповідає ст. 210 ЦК України. Договір вчинено повноважними особами, що мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Даний правочин було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від № 9 від 06.11.2009 вказано, що відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Таким чином, суд дійшов наступних висновків: відповідач є добросовісним набувачем, який набув майно відповідно до Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013 р.; підстави нікчемності правочинів, зазначені в ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не підлягають застосуванню до оспорюваного правочину;

Відповідно до статей 73, 74 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи не підтверджено факту порушення сторонами при укладенні оспорюваного договору вимог чинного законодавства, беручи до уваги недоведеність позовних вимог про визнання договору нікчемним та застосування наслідків нікчемності правочину, суд дійшов висновку про відмову у позові за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати суд залишає за позивачем.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 185, 231-233, 236, 237, 238, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Повний текст судового рішення складено 27.03.2019.

Суддя Синчук М.М.