ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року Справа № 918/663/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Дика А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватної виробничо-комерційної фірми "Фіалка" на рішення Господарського суду Рівненської області від 12 грудня 2018 року у справі №918/663/18 (суддя Марач В.В.)

за позовом Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, м. Рівне

до Приватної виробничо-комерційної фірми "Фіалка", Рівненська обл., Рівненський р-н, с.Зоря

про стягнення пені у сумі 638 169, 32 грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 довіреність № 1628-08 від 12.10.2018

відповідача ОСОБА_2 довіреність № 37/1 від 15.02.2019

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 12 грудня 2018 року у справі №918/663/18 позов Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради доПриватної виробничо-комерційної фірми "Фіалка" про стягнення пені у сумі 638169,32 грн задоволено частково. Стягнуто з Приватної виробничо-комерційної фірми "Фіалка" на користь Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради пеню за невиконання зобов'язань за договором підряду на виконання робіт № 701 від 15.09.2017 в сумі 386134,47 грн. та судовий збір в сумі 5792,02 грн. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 12 грудня 2018 року у справі №918/663/18 в частині задоволення позову та прийняти в цій частині нове рішення, в задоволенні позову - відмовити.

Скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають умовам п.3.3. договору та фактичним обставинам його виконання, при цьому відповідач наголошує на буквальному виконанні ним частини умов п. 3.3 договору, зокрема, щодо обовязку використати авансовий платіж в тримісячний термін, виконати роботи на суму не меншу отриманого авансу, оформити роботи актами виконаних робіт форми КБ-2в та КБ-3 та надати їх замовнику. Також обґрунтовуючи невідповідність висновку суду умовам п.7.1. договору та фактичним обставинам справи, відповідач акцентує увагу на тому, що неможливість повернення авансового платежу спричинена настанням форс мажорних обставин, та посилається на п.7.1 договору, де передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або неповне виконання будь-яких положень договору, якщо невиконання стало наслідком причин, що знаходяться поза сферою контролю невиконуючої сторони. Такою причиною відповідач вважає дії правоохоронних органів, зокрема, арешт його рахунків у банку на підставі ухвал Печерського районного суду міста Києва від 14.12.2017 у справі № 757/74717/17к та від 22.12.2017 у справі № 757/76424/17к. Окрім цього, судом було порушено норми матеріального права, що полягає у не застосуванні положень ст.ст. 218, 221, 233 ГК України, ст.ст. 613, 616, 617 ЦК України до спірних правовідносин.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.01.2019 апеляційну скаргу Приватної виробничо-комерційної фірми "Фіалка" на рішення Господарського суду Рівненської області від 12 грудня 2018 року у справі №918/663/18 - залишено без руху.

На виконання вимог ухвали суду від 28.01.2019 Приватна виробничо-комерційна фірма "Фіалка" надіслала до Північно-західного апеляційного господарського суду заяву (вх. №5854/19 від 08.02.2019) до якої долучено платіжне доручення №4561 від 08.02.2019 про сплату судового збору в розмірі 8688,02 грн.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2019 у справі №918/663/18 поновлено Приватній виробничо-комерційній фірмі "Фіалка" строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватної виробничо-комерційної фірми "Фіалка" на рішення Господарського суду Рівненської області від 12 грудня 2018 року у справі №918/663/18 та зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду Рівненської області від 12.12.2018 у справі №918/663/18, розгляд апеляційної скарги призначено на 12 березня 2019 року об 11:00 год. та запропоновано позивачу в строк до 01.03.2019 подати до суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання відповідачу.

Матеріалами справи стверджується, що ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2019 у справі №918/663/18 було отримано учасниками справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 144-146).

На виконання вимоги суду, зазначеної в ухвалі Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2019 у справі №918/663/18 позивач надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу вх. №9583/19 від 05.03.2019, в якому з підстав висвітлених у ньому, просить апеляційний суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Рівненської області від 12 грудня 2018 року у справі №918/663/18 залишити без змін.

Представник відповідача 12.03.2019 подав через канцелярію Північно-західного апеляційного господарського суду письмові пояснення в межах доводів апеляційної скарги (а.с. 155-159).

В судове засідання 12.03.2019 зявились представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 12.03.2019 представники позивача та відповідача підтримали свої правові позиції та надали додаткові пояснення щодо оскаржуваного рішення.

За результатами судового засідання, що відбулося 12.03.2019 року, з метою повного та всебічного дослідження обставин справи, які мають бути встановлені та оцінені судом апеляційної інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду оголосила перерву в судовому засіданні до 27.03.2019 об 15:30 год. Про місце, дату і час наступного судового засідання позивача та відповідача було повідомлено під розписку.

27.03.2019 представником відповідача через канцелярію Північно-західного апеляційного господарського суду подано клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (вх.№12219/19).

У судовому засіданні 27.03.2019 представники позивача та відповідача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу.

Разом з тим, представник відповідача озвучив зміст поданого ним клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, просив суд його задоволити та застосувати до спірних правовідносин положення пункту 6 частини 1 статті 3, частини 3 статті 509, частини 3 статті 551 ЦК України та частини 1 та 2 статті 233 ГК України.

Представник позивача висловив свою позицію щодо поданого клопотання - вирішення даного питання залишив на розсуд суду.

Розглянувши дане клопотання, заслухавши учасників процесу судом приймається до уваги наступне.

Частиною 3 статтею 169 ГПК України унормовано, що заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Відповідно до п.10 ч.2 ст. 182 ГПК України у підготовчому засіданні суд вирішує заяви та клопотання учасників справи.

Згідно частини 2 статті 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не подавалась такого змісту клопотання до суду першої інстанції, а тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне дане клопотання залишити без розгляду.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що 15 вересня 2017 між Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради (Замовник) та Приватною виробничо-комерційною фірмою «Фіалка» (Підрядник) укладено договір підряду №701 на виконання робіт по обєкту: «Капітальний ремонт покрівлі житлового будинку на просп. Миру, 2 в м.Рівне» (далі-Договір підряду), а також додаткові угоди до даного договору №1 від 04.10.2017, № 2 від 30.11.2017 та №3 від 17.05.2018 (а.с.10-15).

Пунктом 1.2 Договору підряду передбачено, що Замовник доручає, а Підрядник бере на себе зобовязання своїми силами і засобами відповідно до проектно-кошторисної документації та умов договору виконати роботи.

Відповідно до п.2.5. Договору підряду розрахунок за виконані роботи проводиться Замовником на підставі підписаних сторонами актів приймання виконаних робіт форми КБ-2в та КБ-3.

Договір набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками і діє до 31 грудня 2018 року (п. 9.2 Договору підряду).

Вказаний Договір підряду підписаний повноважними представниками сторін та скріплено відбитками печаток останніх.

На виконання п. 3.2 Договору підряду Управлінням 03.10.2017 платіжним дорученням № 234 перераховано Підряднику авансовий платіж в розмірі 1 000 000, 00 грн (а.с. 16).

Згідно з п. 3.3 Договору підряду, в редакції додаткової угоди №2 від 30.11.2017, термін використання авансового платежу обмежується до 3-х місяців з дня отримання коштів Підрядником на свій розрахунковий рахунок. За рахунок авансового платежу Підрядник виконує роботи відповідно до договору, при цьому оформляє їх актом виконаних робіт форми КБ-2в та КБ-3 та надає їх Замовнику. Технічний нагляд Замовника проводить перевірку наданих актів після чого, в разі відсутності зауважень, Замовником приймаються до оплати акти виконаних робіт форми КБ-2в та КБ-3. У разі невиконання Підрядником вищезазначених умов, авансові кошти повертаються Підрядником на розрахунковий рахунок Замовника до закінчення терміну використання авансового платежу, але не пізніше 20 грудня 2017 року.

Пунктом 3.6 Договору підряду встановлені зобов'язання Підрядника щодо виконання робіт за договором, серед яких зокрема, обовязок Підрядника якісно виконати з використанням власних ресурсів, якщо інше не встановлено договором підряду, та у встановлені строки роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, не допускати відхилення від проектно-кошторисної документації та договору, забезпечити виконання будівельно-монтажних робіт у відповідності із державними будівельними нормами, усувати недоліки робіт, допущені з його вини на протязі терміну, встановленого Замовником.

Відповідачем на початку грудня 2017 року на адресу позивача були направлені Акти виконаних робіт форми КБ-2в та КБ-3, однак у звязку з тим, що виконувані відповідачем роботи не відповідали проектно-кошторисній документації та державним будівельним нормам, акти виконаних робіт форми КБ-2в та КБ-3 не були підписані Замовником та виконані роботи позивачем у 2017 році прийняті не були (згідно доводів відповідача викладених в апеляційній скарзі та у відзиві на позовну заяву а.с. 38- 39, 123-125).

01.12.2017 та 13.12.2017 відповідачу були винесені приписи №№1776-08 та 1839-08 з вимогою усунути недоліки, що були виявлені при перевірці виконаних робіт Замовником (а.с. 17-18).

Управлінням неодноразово на адресу ПВКФ «Фіалка» надсилалися листи (№1900-08 від 28.12.2017, №349-12-18 від 12.04.2018) про повернення авансового платежу, у відповідь на які ПВКФ «Фіалка» повідомлено про неможливість їх повернення, у звязку з арештом рахунків (лист №259 від 29.12.207), а також їх повним використанням (лист №144/1 від 27.04.2018) (а.с. 19-22).

Також Управлінням на адресу ПВКФ «Фіалка» направлялися претензії від 12.07.2018 №1202-08 та від 01.08.2018 №1307-08 з вимогою повернути авансовий платіж та сплатити пеню (а.с. 23-24).

Відповідачем 12.10.2018 позивачу було повторно надано Акти виконаних робіт форми КБ-2в та КБ-3 на суму авансового платежу, які позивачем прийнято та підписано Довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2018 року на суму 1046406,00 грн (а.с. 25-29).

Зазначені вище обставини стали підставою для звернення до суду з позовом до Приватної виробничо-комерційної фірми "Фіалка" про стягнення пені у сумі 638169, 32 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору підряду № 701 від 15.09.2017, а саме не виконання робіт у строки, передбачені договором підряду та не повернення авансового платежу в розмірі 1000000,00 грн., у зв'язку з чим, позивач відповідно до п. 6.2 Договору підряду просить стягнути пеню в розмірі 638169, 32 грн., нараховану за період з 20.12.2017 по 10.10.2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

В свою чергу, охоронюваний законом інтерес - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, який зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам (Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №1-10/2004).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч.7 ст.179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст.629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правовідносини, що виникли між сторонами спору є відносинами, що виникли з договору підряду.

Згідно частини 1 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Частиною 1 статті 853 ЦК України визначено, що замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Частиною 4 статті 882 ЦК України передбачено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Виходячи з контексту п.3.3 договору в редакції додаткової угоди №2 від 30.11.2017, а також п.3.6 договору обовязковою умовою для Підрядника є виконання робіт таким чином, щоб вони не викликали зауважень Замовника щодо їх якості та були виконані відповідно до проектно-кошторисної документації.

Так, в п. 3.3 зазначено: "Технічний нагляд Замовника проводить перевірку наданих актів після чого, в разі відсутності зауважень, Замовником приймаються до оплати акти виконаних робіт форми КБ-2в та КБ-3".

В пункті 3.6. договору передбачено обовязок Підрядника якісно виконати з використанням власних ресурсів, якщо інше не встановлено договором підряду, та у встановлені строки роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, не допускати відхилення від проектно-кошторисної документації та договору, забезпечити виконання будівельно-монтажних робіт у відповідності із державними будівельними нормами.

Доказом фактичного виконання робіт є відповідні документи, а саме форми КБ-2в та КБ-3, які мають силу первинного бухгалтерського документу лише після їх підписання як Підрядником, який виконав роботи, так і Замовником, який прийняв ці роботи і таким чином підтвердив їх виконання.

В матеріалах справи наявні Акти виконаних ПВКФ «Фіалка» робіт форми КБ-2в та КБ-3 на суму авансового платежу датовані 12.10.2018, що свідчить про порушення Підрядником умов договору в частині строків виконання робіт. Будь-яких інших документів, які підтверджують фактичне виконання робіт у передбачені договором строки, крім тверджень, що роботи на суму авансу були проведені до 20.12.2017, відповідачем не надано.

Щодо листа відповідача №261 від 29.12.2017 про те, що зауваження, які зазначені в приписах Управління №№ 1776-08 та 1839-08 від 01.12.2017 та 13.12.2017 усунуті, суд зазначає, що твердження про усунення недоліків не відповідає дійсності, оскільки 26.01.2018 на адресу відповідача позивачем надсилався лист №105-08 з вимогою виправити недоліки, у тому числі і ті, які зазначалися у вказаних вище приписах та привести роботи у відповідність до проектно-кошторисної документації і державних будівельних норм (а.с. 49).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зі сторони ППКФ "Фіалка" допущено порушення зобов'язань за Договором підряду №701 від 15.09.2017 року на виконання робіт по обєкту: «Капітальний ремонт покрівлі житлового будинку на проспекті Миру,2 в м.Рівне», а саме на суму 1 000 000,00 авансового платежу, отриманого від позивача, не виконано роботи відповідно до умов договору та не повернуто позивачу авансовий платіж у строк встановлений договором, а саме до 20 грудня 2017 року.

У пункті 6.1 договору визначено, що порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання Сторонами зобовязань.

Зі змісту пункту 6.2. договору випливає, що у випадку невиконання своїх зобовязань по даному Договору Підрядник сплачує пеню на користь Замовника в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення від загальної суми договору.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 цього ж Кодексу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного Кодексу України виконання зобовязання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Таким чином, в зв'язку з порушенням зобов'язання Відповідачем, для останнього настають правові наслідки, встановлені договором та законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Відповідно до частини 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Приписами статті 230 Господарського Кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань. Субєктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського Кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем за неповернення відповідачем авансового платежу нараховано пеню за період з 20.12.2017 по 10.10.2018 в розмірі 638169,32 грн. (а.с. 30).

Судом першої інстанції встановлено, що при розрахунку пені позивачем допущено помилку, а саме, нараховано пеню за період більше як шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, перевіривши здійснений розрахунок заявленої позивачем до стягнення суми пені, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що за період з 21 грудня (дня до якого зобов'язання відповідача по поверненню авансу позивачу мало бути виконано) до 21 червня 2018 року (шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано) сума пені яка належна до стягнення становить 386 134, 47 грн.

Водночас, в силу дії частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд враховує, що в силу дії частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду (відповідно до свого внутрішнього переконання).

Разом з тим, на відміну від ГПК України (в редакції до 14 грудня 2017 року включно) в ГПК України (в редакції з 15 грудня 2017 року) не визначено можливість вчинення вищевказаної дії як процесуальної (як то було визначено частиною 3 статті 83 ГПК України до 14 грудня 2017 року).

В той же час, суд враховує наявність у чинному законодавстві, на момент прийняття постанови, як статті 551 ЦК України так і статті 233 ГК України, котрі надають суду таке право.

Відтак, суд приходить до висновку щодо наявності у нього права скористатися нормами матеріального права щодо зменшення суми штрафних санкцій, за наявності умов, що передбачені чинним законодавством.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд об'єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначність прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідність розміру штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд також зауважує, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Судом апеляційної інстанції враховується, що умовами договору між сторонами визначені обов'язки як позивача так і відповідача.

Так, відповідач зобов'язався до 20.12.2017 виконати роботи, оформити документи, передати їх для підписання позивачу, в свою чергу позивач проводить перевірку наданих відповідачем документів і в разі відсутності зауважень, приймає їх до оплати. У разі не виконання відповідачем вищевказаних умов, авансовані кошти повертаються ним на розрахунковий рахунок позивача не пізніше 20.12.2017 (п.3.3 Договору підряду №701 від 15.09.2017 та п.1 додаткової угоди №2 від 30.11.2017).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, як позивачем так і відповідачем не надано належних доказів на виконання взятих зобов'язань.

Так, відповідач стверджує, що ним роботи були виконані, документи оформлені та передані позивачу для прийняття робіт. Однак, відповідачем не надано безпосередніх доказів на підтвердження цих обставин.

Разом з тим, опосередкованими доказами підтверджується перебування документів, що підтверджують виконання робіт на розгляді у позивача.

Так, в листі відповідача №259 від 29.12.2017 (відповідь на лист позивача №1900-08 від 28.12.2017) зазначено, шо відповідно до п. 2.5 відповідачем підготовлено та подано до Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради для підписання акти приймання виконаних підрядних робіт форми КБ-2в та КБ-3. Даний лист отримано позивачем 02.01.2018 про що свідчить відмітка штампу вхідної документації позивача (а.с. 45).

В свою чергу, відповідач не заперечує перебування актів, що підтверджують виконання робіт у нього на розгляді, однак пояснює їх непідписання - неякісним виконанням робіт.

26.01.2018 року позивач надіслав на адресу відповідача лист №105-08, в якому зазначив, що Управління житлово-комунального господарства розглянуло надані ПВКФ "Фіалка" форми КБ-2в та КБ-3 від 18.01.2018 по капітальному ремонту покрівлі житлового будинку на проспекті Миру, 2 в м.Рівному та виявило ряд порушень та просило їх усунути (а.с. 49).

В свою чергу ст. 882 ЦК України унормовує поведінку і наслідки дій (бездіяльності) осіб у разі надходження від підрядника до замовника актів виконаних робіт.

Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив відступ як позивача так і відповідача від умов договору.

Як свідчать матеріали справи, на виконання п. 3.2 Договору підряду Управлінням 03.10.2017 платіжним дорученням № 234 перераховано Підряднику авансовий платіж в розмірі 1000000,00 грн., а відповідачем в свою чергу виконано робіт на суму 1046406,00 грн, що стверджується довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за жовтень 2018 року, а заявлено до стягнення 638169,32 грн. пені за неповернення авансового платежу. Суд апеляційної інстанції вважає неспіврозмірним розмір заявлених вимог наслідкам допущеного порушення.

На підставі ухвал Печерського районного суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №757/74717/17к та від 22.12.2017 у справі №757/76424/17к накладено арешт на рахунки у банку відповідача, що свідчить про неможливість повернення авансового платежу у строк встановлений договором, а саме до 20 грудня 2017 року.

З огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги ступінь виконання зобов'язання відповідачем за договором підряду на виконання робіт №701 від 15.09.2017, відсутність доказів понесення позивачем збитків в результаті дій відповідача, неспіврозмірність заявлених вимог, в порівнянні з наслідками порушення, наявність ухвал Печерського районного суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №757/74717/17к та від 22.12.2017 у справі №757/76424/17к, тому виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для застосування дискреційних повноважень суду щодо зменшення розміру заявленої до стягнення пені до 10 відсотків.

У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення пені за неповернення авансового платежу за договором підряду №701 від 15.09.2017 за період з 21 грудня 2017 року до 21 червня 2018 року підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 38613,45 грн.

При цьому, апеляційний господарський суд змінює оспорюване судове рішення, на підставі частини 4 статті 277 ГПК України.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні апеляційної скарги Приватної виробничо-комерційної фірми "Фіалка" на рішення Господарського суду Рівненської області від 12 грудня 2018 року у справі №918/663/18 відмовити.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 12 грудня 2018 року у справі №918/663/18 змінити.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Приватної виробничо-комерційної фірми "Фіалка" (АДРЕСА_1, ) на користь Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради (33003, м. Рівне, вул.Шевченка,45, ) пеню за невиконання зобов'язань за Договором підряду на виконання робіт № 701 від 15.09.2017 в сумі 38613,45 грн. та судовий збір в сумі 5792,02 грн.

3. В решті позову відмовити.

3. В іншій частині рішення Господарського суду Рівненської області від 12 грудня 2018 року у справі №918/663/18 - залишити без змін.

4. Місцевому господарському суду видати судовий наказ.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287-291 ГПК України.

6. Справу повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "02" квітня 2019 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Мельник О.В.