ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" березня 2019 р. Справа№ 910/5144/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Дикунської С.Я.
суддів: Жук Г.А.
Мальченко А.О.

секретар судового засідання Кравченко Х.С.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання
розглянувши матеріали апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
на рішення Господарського суду міста Києва
від 19.10.2018 (повний текст складено 23.10.2018)
у справі № 910/5144/18 (суддя Спичак О.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестєвробуд»
до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
за участю Військової прокуратури Центрального регіону України
про стягнення 200 883,02 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вестєвробуд» (далі ТОВ «Вестєвробуд», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі Військова частина НОМЕР_1 , відповідач) про стягнення 200 883,02 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором № 080216/1 від 08.02.2016 щодо повної та своєчасної оплати виконаних робіт, відтак просило стягнути з відповідача 162 809, 05 грн. заборгованості, 23 074, 27 грн. пені, 2 409, 00 грн. 3% річних та 12 590, 70 грн. інфляційних втрат.
Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що Договір №080216/1 від 08.02.2016 не відповідає вимогам статей 22, 23, 48 Бюджетного кодексу України, оскільки є вчиненим за відсутності бюджетних призначень та асигнувань на його укладення, тому відповідач у своєму відзиві відповідно до ст. 116 Бюджетного кодексу України просив суд визнати цей договір недійсним.
У наданій суду першої інстанції відповіді на відзив, позивач заперечив доводи відповідача щодо невідповідності Договору №080216/1 від 08.02.2016 вимогам статей 22, 23, 48 Бюджетного кодексу України, а також з огляду на долучену до відповіді заяву свідка (керівника відповідача станом на дату укладення договору та прийняття виконання за ним робіт) роботи виконано позивачем належним чином та в повному обсязі.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.10.2018 у справі № 910/5144/18 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 15 947 67 грн. основного боргу. Позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ТОВ «Вестєвробуд» основний борг в сумі 146 861,38 грн., 3% річних в сумі 2 184,81 грн., інфляційні втрати в сумі 11 357,40 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із згаданим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просила скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що судом першої інстанції не досліджено наявності проектно-кошторисної документації, а послуги з капітального ремонту будівлі спеціального призначення (передавальний центр зв`язку) перший поверх ВЧ НОМЕР_1 здійснювались без будь-якої затвердженої проектно-кошторисної документації між замовником та виконавцем. На переконання апелянта, роботи позивачем виконувались з істотним відступленням від умов Договору та актів цивільного законодавства, внаслідок чого виконувались з недоліками. За твердженнями апелянта, судом не враховано, що службовим розслідуванням, призначеним наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.04.2018 року № 151, встановлено факт відсутності в Військовій частині НОМЕР_1 оригіналу Договору №080216/1 від 08.02.2016 на суму 162 809, 05 грн. та Додатків до нього, його не зареєстровано в управлінні Державної казначейської служби України у Вишгородському районі Київської області у 2016 році як бюджетне зобов`язання відповідно до Бюджетного кодексу України та Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах ДКС України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012 № 309. Наведене підтверджується Листом УДКС України у Вишгородському районі Київської області, а тому є підстави вважати, що колишній командир Військової частини НОМЕР_1 фактично не здійснював прийняття робіт за Договором. Крім цього, апелянт вказував на безпідставну відмову суду першої інстанції в призначенні судової експерти, відтак просив апеляційний суд призначити будівельно-технічну експертизу для встановлення фактичних обсягів робіт за Договором № 080216/1 від 08.02.2016.
Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу та стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що Договір № 080216/1 від 08.02.2016 містить усі умови, які передбачено ч. 5 ст. 318 ГК України, а саме найменування сторін; місце і дату укладення; предмет договору (найменування об`єкта, обсяги і види робіт, передбачених кошторисом, дефектним актом); строки початку і завершення будівництва, виконання робіт; права і обов`язки сторін; вартість і порядок фінансування будівництва об`єкта (робіт); порядок матеріально-технічного, проектного та іншого забезпечення будівництва; режим контролю якості робіт і матеріалів замовником; порядок прийняття об`єкта (робіт); порядок розрахунків за виконані роботи, умови про дефекти і гарантійні строки; страхування ризиків, фінансові гарантії: відповідальність сторін (відшкодування збитків); урегулювання спорів, підстави та умови зміни і розірвання договору. Тому судом першої інстанції вірно встановлено, що Договір № 080216/1 від 08.02.2016 є укладеним, адже сторони досягли згоди щодо всіх суттєвих умов відносно цього виду договору - встановили його предмет, визначили ціну, строк дії на підставі ст. ст. 837, 853, 854, 875 ЦК України. Відтак, згаданий договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань, які передбачено приписами ЦК та ГК України. Крім цього, позивач звертав увагу на те, що ним до відповіді на відзив долучено оригінал заяви свідка ОСОБА_1 (колишнього командира в/ч НОМЕР_1 НГУ), відповідно до якої свідок поясняв, що 01.02.2016 він особисто підписав Гарантійного листа на адресу TOB «Вестєвробуд» з проханням виконати відповідні роботи гарантуючи їх оплату в термін до 20.12.2016. Крім цього Договору, він особисто підписав Додатки до нього, а саме: Дефектний акт, Договірну ціну на виконання робіт та по факту виконання - акт № 120216 приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2016 на суму 165 977, 10 грн. (в тому числі зворотні суми 2 640, 04 грн. - вартість матеріальних ресурсів поставки замовника без ПДВ та ПДВ 528, 01 грн.) та довідку про вартість виконаних будівельних робіт за цей період від 12.02.2016, акти огляду прихованих робіт №1-3 від 12.02.2016. Свідок ОСОБА_1 також вказував, що роботи виконавцем робіт - TOB «Вестєвробуд» виконано в повному обсязі, про що свідчить його підпис на акті № 120216 приймання виконаних будівельних робіт від 12.02.2016, який завірено печаткою Військової частини НОМЕР_1 , претензій щодо якості, дефектів та недоліків у виконаних роботах немає тощо.
В судове засідання апеляційної інстанції 19.03.2019 з`явились представники сторін та прокуратури, представники відповідача та прокуратури надали пояснення та підтримали апеляційну скаргу відповідача, просили задовольнити її за наведених в ній підстав, відтак оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, 08.02.2016 між ТОВ «Вестєвробуд» (позивачем, виконавцем за договором) та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (відповідачем, замовником за договором) в особі командира частини ОСОБА_1 укладено Договір №08026/1 (далі Договір), за умовами п 1.1 якого замовник доручив, а виконавець - зобов`язався виконати послуги з капітального ремонту будівлі спеціального призначення (передавального центру зв`язку) 1-й поверх військової частини НОМЕР_1 НГУ за ДК 016:2010 та ДК021:2015 з використанням матеріалів замовника: роботи будівельно-монтажні, інші 43.29.1 та будівельно-монтажні роботи код 45300000-0, на загальну суму 162 809,05 грн., а замовник - зобов`язався прийняти виконану роботу та оплатити її у строк та у розмірі, передбачені Договором.
За умовами п.1.2 Договору вартість виконаних робіт визначена договірною ціною та локальним кошторисом, що додається до Договору і є його невід`ємною частиною.
Загальна сума Договору складає 162 809, 05 грн., в тому числі податок на додану вартість в сумі 27 134,84 грн. (п. 2.1 Договору).
Відповідно до п. 2.2, 2.3 Договору замовник здійснює оплату виконавцю після виконання робіт в розмірі 100% не пізніше 5 (п`яти) робочих днів на підставі акту виконаних робіт ПФ № КБ-2 в та довідки про вартість виконаних робіт ПФ №КБ-3. Оплата послуг згідно договору здійснюється у безготівковій формі на поточний банківський рахунок виконавця, який вказаний в договорі.
За змістом п.п. 3.1, 3.2 Договору початок виконання робіт 01.02.2016. Закінчення виконання робіт не пізніше 20.12.2016.
Положеннями п. 4.1 Договору сторони погодили, що робота вважається виконаною після підписання замовником акту виконаних робіт ПФ №КБ-2в та довідки про вартість виконаних робіт ПФ №КБ-3.
Договір згідно п. 8.1 вступає в дію з дати підписання його сторонами і діє до 31.12.2016, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
Сторони дійшли згоди (п. 8.2 Договору), що умови договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли починаючи з 01.02.2016 на підставі ч.3 ст.631 ЦК України.
На виконання умов Договору сторонами складено та підписано дефектний акт (Додаток №1), договірну ціну (Додаток №2) та локальний кошторис (Додаток №3).
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).
Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За договором підряду (ч. ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України) одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
За договором будівельного підряду згідно ч. 1 ст. 875 ЦК України підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник - надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.
Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта (ч. 2 ст. згаданої статті).
Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).
Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин (ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України) повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Як встановлено матеріалами справи, за наслідками виконання Договору сторонами складено та підписано акт №120216 від 12.02.2016 приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2016 на суму 162 809, 05 грн. та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за лютий 2016 на суму 162 809, 05 грн.
Проте, за твердженнями позивача, які відповідачем не спростовано, Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України своїх грошових зобов`язань за Договором в частині оплати робіт не виконано, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Заперечуючи проти позову, відповідач заявляв про необхідність визнання недійсним Договору з тих підстав, що його укладено командиром Військової частини НОМЕР_1 полковником Нардековим Михайлом Михайловичем з порушенням приписів ст. 67 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999, а та положень ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України.
За приписами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Підставою недійсності правочину згідно ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом ч. 3 ст. 237 ГПК України ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.
Відповідно ст. ст. 46, 180 ГПК України відповідач має право подати до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
Таким чином, наведеними нормами процесуального закону визначено, що при ухвалені рішення, суд має право визнати недійсним договір за відповідною заявою позивача, в той час як відповідач не позбавлений права на подання зустрічного позову з вимогою про визнання недійсним договору, яка підлягала б розгляду спільно з первісним позовом. Відтак, викладена у відзиві на позов вимога відповідача про визнання недійсним Договору не підлягає розгляду судом у межах даного спору.
При цьому, судом першої інстанції підставно враховано, що за приписами ч. 1 ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Жодних доказів визнання Договору недійсним в судовому порядку чи оспорення Договору матеріали справи не містять.
З приводу посилань відповідача на досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000194 від 25.10.2016, слід зазначити, що досудове розслідування не є преюдиційною обставиною, яка встановлює факт недійсності Договору та не потребує доказування в розумінні ст. 75 ГПК України.
Додані до відзиву матеріали службового розслідування щодо використання бюджетних коштів, також не підтверджують доводів відповідача про недійсність Договору.
Разом з цим, в матеріалах справи наявна заява свідка ОСОБА_1 від 11.06.2018, згідно якої як командир Військової частини НОМЕР_1 він підписав Договір, додатки до нього, а саме: дефектний акт, договірну ціну на виконання робіт, а також по факту виконання акт №120216 приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2016 та довідку про вартість виконаних будівельних робіт за цей період від 12.02.2016.
Крім цього, наданий відповідачем аудиторський звіт про результати фінансового аудиту та аудиту відповідності Військової частини НОМЕР_1 за період її діяльності з 01.02.2013 по 31.07.2016 (№27/35-308/11 від 16.09.2016), за здійсненою перевіркою відділу внутрішнього аудиту Головного управління Національної Гвардії України, за висновками суду не є належним доказом порушення законодавства внаслідок укладення Договору, оскільки цей аудит є внутрішнім аудитом відповідача, не створює жодних наслідків для третіх осіб - суб`єктів господарювання, в даному випадку для позивача ТОВ «Вестєвробуд».
Посилання відповідача (апелянта) на приписи ч. 3 ст. 48 Бюджетного Кодексу України, відповідно до яких розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет),є безпідставними й необґрунтованими та не заслуговують на увагу.
За змістом ст. 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Відносини, що регулюються Бюджетним кодексом України, визначені статтею 1 цього Кодексу, як відносини, які виникають у процесі затвердження, виконання бюджетів; звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства; питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства; правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу.
Спірні відносини, які склались між сторонами даної справи на підставі Договору є цивільно-правовими та регулюються положеннями Цивільного та Господарського кодексів України, в той час як норми Бюджетного кодексу України не впливають на зобов`язання сторін за Договором.
Крім цього, в обґрунтування своїх заперечень на позов відповідач (апелянт) також посилався на те, що Договір не реєструвався в управлінні Державної казначейської служби України у Вишгородському районі Київської області у 2016 році як бюджетне зобов`язання відповідно до Бюджетного кодексу України та Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах ДКС України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №309 від 02.03.2012. За твердженнями відповідача (апелянта), проект Договору не розроблявся начальником квартирно-експлуатаційної служби військової частини НОМЕР_1 , який перебував на посаді з 2011 майором ОСОБА_2 , відповідно до п. п. 5.7.2 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра Оборони України №300 від 16.07.1997, а також за результатами перевірок господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 , Договору не виявлено, в підтвердження чого відповідач посилався на аудиторський звіт про результати фінансового аудиту та аудиту відповідності Військової частини НОМЕР_1 за період її діяльності з 01.02.2013 по 31.07.2016 №27/35-308/11 від 16.09.2016.
Крім цього, відповідач зазначав, що підписи посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 , а саме підписи командира Військової частини НОМЕР_1 полковника Нардекова М.М., який здійснив підписання Договору та підпис заступника командира військової частини з матеріального забезпечення начальника тилу підполковника ОСОБА_3 , у порівнянні із аналогічним періодом не співпадають із дійсними підписами цих осіб, що, на думку відповідача, вказує на можливий факт підроблення підписів.
Відповідач також стверджував, що Військовою прокуратурою Центрального регіону України здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000194 від 25.10.2016 за фактом недбалого ставлення службових осіб Військової частини НОМЕР_1 до служби, вчинене в умовах особливого періоду, та перевищення службовими особами військової частини НОМЕР_1 (Національна гвардія України, с. Нові Петрівці, Вишгородський район, Київська область) службових повноважень, вчинене в умовах особливого періоду, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 425 та ч. 4 ст. 426-1 Кримінального кодексу України.
З приводу згаданих доводів відповідача (апелянта) слід зазначити, що за змістом ст. 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» головним завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі.
Як дійсно встановлено матеріалами справи, протягом 2016 року в Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України проведено перевірку внутрішнього фінансового аудиту та аудиту відповідності військової частини НОМЕР_1 за період її діяльності з 01.02.2013 по 31.07.2016, за наслідками якої Відділом Внутрішнього аудиту Головного управління Національної гвардії України складено аудиторський звіт №27/35-308/11 від 16.09.2016.
Зі змісту наданого відповідачем аудиторського звіту №27/35-308/11 від 16.09.2016 вбачається, що під час перевірки фінансово господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України питання щодо обсягів виконаних робіт за Договором не досліджувалось, відповідно посилання відповідача на цей звіт не заслуговують на увагу.
Разом з цим, як встановлено матеріалами справи, Північним офісом держаудитслужби Державної аудиторської служби України проведено перевірку дотримання вимог законодавства по виконаних роботах із поточного ремонту дорожнього покриття (асфальт нижній та верхній шар), по виконанню військового будівництва об`єктів бойової підготовки (спортивна зала), по капітальному ремонту будівлі спеціального призначення (КТП), по капітальному ремонту будівлі спеціального призначення (передавального центру зв`язку) 1-го, 2-го і 3-го поверхів, по виконанню капітального ремонту будівлі спеціального призначення (ШТАБ), по військовому будівництву навчальних класів зв`язку Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
За наслідками проведеної перевірки Північним офісом держадитслужби Державної аудиторської служби України складено довідку від 19.07.2017, згідно якої за результатами проведеної перевірки встановлено, що при виконанні поточного та капітального ремонтів об`єктів Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за 2016 ТОВ «Вестєвробуд» завищено обсяги фактично виконаних робіт, зокрема, за Договором №08026/1 від 08.02.2016 на суму 15 947,67 грн.
Під час розгляду справи місцевим судом, в судовому засіданні 25.09.2018 представником позивача підтверджено, що дійсно обсяг фактично виконаних за Договором робіт завищено, а отже, обґрунтованим є встановлення такого обсягу за вирахуванням суми, визначеної висновком Північного офісу держадитслужби Державної аудиторської служби України від 19.07.2017.
19.10.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про відмову від позовних вимог до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в частині стягнення основного боргу в сумі 15 947,67 грн., яка прийнята судом.
Таким чином, аудиторською службою встановлено завищення вартості виконаних за Договором робіт на суму 15 947,67 грн., що не заперечувалось позивачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вартість виконаних ТОВ «Вестєвробуд» робіт становить146 861,38 грн.
З огляду на встановлені матеріалами справи обставини щодо факту виконаних позивачем робіт за Договором, їх обсягу та вартості, клопотання Військової частини НОМЕР_1 про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, яке викладено в прохальній частині апеляційної скарги та заявлено окремо, не підлягає задоволенню. Відповідно відмова суду першої інстанції в призначенні такої ж експертизи була правомірною та обґрунтованою.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Положеннями п. 2.2 Договору сторони погодили, що відповідач здійснює оплату виконаних робіт не пізніше п`яти робочих днів на підставі акту виконаних робіт ПФ № КБ-2 в та довідки про вартість виконаних робіт ПФ №КБ-3.
Оскільки роботи за Договором повністю та належним чином виконано позивачем та прийнято відповідачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, строк виконання зобов`язання відповідача щодо оплати прийнятих згідно акту № №120216 від 12.02.2016 робіт вартістю 146 861,38 грн. (фактична вартість виконаних позивачем робіт) настав.
З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за Договором підлягають задоволенню в розмірі фактичної вартості виконаних робіт, тобто в розмірі 146 861,38 грн.
При цьому, судом враховано, що на підставі з ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Відповідно до ч. 2 ст. 194 ГК України неналежне виконання зобов`язання третьою особою не звільняє сторони від обов`язку виконати зобов`язання в натурі.
Відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності (ч. 2 ст. 218 ГК України).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 29.06.2004 у справі «Войтенко проти України» та від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України» вказав, що відсутність відповідних асигнувань у Державному бюджеті не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
На підставі ч. 2 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України» від 18.10.2005 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання (постанова від 15.05.2012 у справі №11/446 за позовом ТОВ «Компанія «Тітал» до Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи).
Таким чином, відсутність бюджетного фінансування коштів не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язань зі сплати позивачу заборгованості по Договору в розмірі 146 861,38 грн.
Крім цього, в зв`язку з простроченням зобов`язання з оплати виконаних робіт, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 23 074, 27 грн. пені, 2 409, 00 грн. 3% річних та 12 590, 70 грн. інфляційних втрат.
Відповідно до п 6.2 Договору сторони погодили, що у випадку порушення відповідачем термінів платежів (п. 2.2 Договору), позивач має право застосувати до відповідача штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 0,5% від суми невиконаних платежів, за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент підписання сторонами Актів виконаних робіт ПФ №КБ-2в та Довідок про вартість виконаних робіт ПФ № КБ-3.
Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-2 ст. 549 ЦК України ).
Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
З доданого до позовної заяви розрахунку вбачається, що за прострочення грошового зобов`язання позивачем нарахована пеня в сумі 23 074, 27 грн. за період з 21.09.2017 по 20.03.2018.
Як встановлено матеріали справи, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені.
За приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).
За змістом ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.
Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушено, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові за спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013).
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові №3-23гс14 від 27.05.2014.
Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).
Відповідно до. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовуються приписи ч.6 ст. 232 ГПК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №917/1622/16.
Оскільки, укладаючи Договір, сторони не встановили іншого порядку нарахування штрафних санкції, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, а шестимісячний строк від дня, коли відповідач мав виконати зобов`язання з оплати за виконанні позивачем роботи за Договором сплинув, нарахування позивачем пені за період з 21.09.2017 по 20.03.2018 є необґрунтованим, відтак в задоволенні вимог про стягнення 23 074, 27 грн. пені слід відмовити. Відповідно застосування строку позовної даності до зазначених вимог позивача не здійснюється, адже в їх задоволенні відмовлено за необґрунтованості їх нарахування.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний на підставі ст. 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
За приписами п. п. 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлено договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 згаданої постанови пленуму).
Здійснивши розрахунки інфляційних втрат та 3% річних за заявлений позивачем до нарахування період з урахуванням встановленого судом розміру заборгованості відповідача (146 861, 38 грн.), судом встановлено, що обґрунтованим розміром 3% річних та інфляційних витрат, які підлягають стягненню з відповідача є 2 184,81 грн. та 11 357,40 грн. відповідно, отже в іншій частині цих вимог слід відмовити.
За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2018 у справі № 910/5144/18 без змін.
Матеріали справи № 910/5144/18 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.03.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко