ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2019 р. Справа№ 910/8572/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи»

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2018

у справі №910/8572/18 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про визнання договору недійсним в частині,

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «КиївГазЕнерджи» (далі - позивач, ДП «КиївГазЕнерджи») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом (в редакції заяви про уточнення позовних вимог від 09.10.2018 №1622/01) до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - відповідач, ПАТ НАК «Нафтогаз України») про визнання недійсними пунктів договору від 30.12.2015 №16-128-Н на купівлю-продаж природного газу, а саме:

текст абз.2 п.6.2 договору: «За наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця»;

текст п.6.3 договору: «При виконанні покупцем вимог, передбачених п.6.1 цього договору, продавець має право обмежити передачу газу покупцю або припинити передачу газу до повного погашення заборгованості за переданий газ по цьому договору»;

текст п.7.2 договору: «У разі невиконання покупцем умов п.6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу»;

текст п.7.3 договору: «У разі невиконання покупцем п.6.1 цього договору продавець має право в односторонньому порядку розірвати цей договір.».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ДП «КиївГазЕнерджи» вказало, що абз.2 п.6.2, п.п.6.3, 7.2, 7.3 договору від 30.12.2015 №16-128-Н на купівлю-продаж природного газу підлягають визнанню недійсними в судовому порядку на підставі ст.ст.203, 215, 233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст.207 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 у справі №910/8572/18 в задоволенні позовних вимог ДП «КиївГазЕнерджи» відмовлено в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем позовних вимог, відсутність підстав для визнання положень абз.2 п.6.2, п.6.3, п.7.2, п.7.3 договору від 30.12.2015 №16-128-н на купівлю-продаж природного газу недійсними на підставі ст.ст.203, 215, 233 ЦК України та ст.207 ГК України.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ДП «КиївГазЕнерджи» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі..

Вважаючи оскаржуване рішення необґрунтованим, апелянт зазначає, що позивач не може відповідати власними коштами перед відповідачем за несвоєчасну оплату газу кінцевими споживачами з огляду на те, що даний газ постачався захищеним категоріям споживачів - населенню та релігійним організаціям, що не здійснюють господарську діяльність, а стан розрахунків по цій категорії населення є відстроченим, відтак положення абз.2 п.6.2 та п.6.3 договору є вкрай невигідними для ДП «КиївГазЕнерджи»; абзац 2 п.6.2 та п. 7.2 договору підлягає визнанню недійсними на підставі ст.233 ЦК України, зважаючи на наявність обставин, які стосуються порядку розрахунків та відповідно до яких позивач не міг в силу норм діючого законодавства, в т.ч. попередньо затверджуваного НКРЕКП алгоритму розподілу коштів, вплинути на процесу здійснення розрахунків з відповідачем в порядку, відмінному від встановленого. Крім того, на думку відповідача, абз. 2 п.6.2, п.п.6.3. 7.2 та 7.3 договору підлягають визнанню недійсними на підставі ст.207 ГК України, оскільки вони не відповідають вимогам імперативних норм чинного законодавства, які вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2019 апеляційну скаргу ДП «КиївГазЕнерджи» передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Дикунської С.Я., Жук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2019 поновлено скаржникові пропущений строк на апеляційне оскарження, відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП «КиївГазЕнерджи», розгляд скарги призначив до розгляду на 18.03.2019, встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду 12.02.2019 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 18.02.2019 у розгляді справи оголосив перерву на 01.04.2019.

У судовому засіданні 01.04.2019 представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 - скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

01.04.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 30.12.2015 між ПАТ НАК «Нафтогаз України» (продавець) та ДП «КиївГазЕнерджи» (покупець) було укладено договір №16-128-Н на купівлю-продаж природного газу (договір), відповідно до якого продавець зобов'язався передати у власність покупцеві у 2016 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору (далі - договір; п.1.1 договору).

За умовами договору:

газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації побутовим споживачам (п.1.2 договору);

постачальник передає споживачу з 01.01.2016 по 30.09.2016 (включно) газ обсягом 121 591,000 тис. куб.м (п.2.1 договору в редакції додаткової угоди від 27.02.2017 №5);

обсяги газу, що планується передати за договором, можуть змінюватися сторонами протягом місяця продажу (п.2.1.1 договору);

право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі газу після підписання актів приймання-передачі (п.3.1 договору);

приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (п.3.2 договору);

підписаний акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п.3.3 договору);

ціни (граничні роздрібні ціни) на природний газ встановлюються Кабінетом Міністрів України на період до 31.03.2016 (включно) (п.5.1 договору);

загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу і становить 703 255 672,80 грн з ПДВ (п.5.4 договору в редакції додаткової угоди від 27.02.2017 №5);

оплата планових обсягів газу здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць (п.6.1 договору);

оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП. За наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця (п.6.2 договору);

при невиконанні покупцем вимог, передбачених у п.6.1 цього договору, продавець має право обмежити передачу газу покупцю або припинити передачу газу до повного погашення заборгованості за переданий газ по цьому договору (п.6.3 договору),;

у разі невиконання покупцем умов п.6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п.7.2 договору);

у разі невиконання покупцем п.6.1 цього договору продавець має право в односторонньому порядку розірвати цей договір (п.7.3 договору);

договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 30.09.2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.11.1 договору в редакції додаткової угоди від 30.04.2016 №4).

Додатковими угодами від 30.01.2016 №1, від 29.02.2016 №2, від 31.03.2016 №3, від 30.04.2016 №4 та від 27.02.2017 №5 сторони погоджували обсяги, ціни та період поставки газу, а також збільшували строк дії договору.

З наявних в матеріалах справи актів приймання-передачі природного газу від 31.01.2016 на суму 143 579 353,49 грн, від 29.02.2016 на суму 118 329 748,48 грн, від 31.03.2016 на суму 112 405 642,67 грн, від 30.04.2016 на суму 80 126 379,07 грн, від 31.05.2016 на суму 60 488 975,71 грн, від 30.06.2016 на суму 46 335 115,30 грн, від 31.07.2016 на суму 44 134 417,19 грн, від 31.08.2016 на суму 45 480 874,73 грн та від 30.09.2016 року на суму 52 375 166,16 грн вбачається, що відповідачем було поставлено, а позивачем протягом січня-вересня 2016 року - прийнято газ на загальну суму 703 255 672,80 грн.

Позивач до матеріалів справи долучив реєстри погашення поточної кредиторської заборгованості по ДП «КиївГазЕнерджи» за спожитий природний газ по пільгах та субсидіях населенню за 2016 рік, згідно з Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 по загальному фонду. Реєстри складені ПАТ НАК «Нафтогаз України» та Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Також у справі наявні спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, які складені між Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ДП «КиївГазЕнерджи» та ПАТ НАК «Нафтогаз України».

Відповідач виконав взяті на себе зобов'язання за укладеним між сторонами договором належним чином, що підтверджується підписаними між сторонами та скріпленими печатками господарюючих суб'єктів актами приймання-передачі природного газу, однак зі сторони позивача мало місце порушення строків розрахунків за придбаний природний газ.

Позивач стверджує, що зміст тексту, викладений в абз.2 п.6.2 договору, а саме: «За наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця» та тексту п.7.2 договору: «У разі невиконання покупцем умов п.6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу» суперечить вимогам ст.ст.203, 215, 233 ЦК України, а тому вказані пункти підлягають визнанню недійсними з огляду на наявність обставин, які стосуються порядку розрахунків та відповідно до яких позивач не міг в силу норм діючого законодавства, в тому числі попередньо затверджуваного Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) алгоритму розподілу коштів, вплинути на процес здійснення розрахунків з відповідачем.

Державою офіційно визнається неможливість підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в частині надання пільг та субсидій населенню на відповідній території, а тому запроваджено механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20, який фактично змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладеного договору, а отже, на думку позивача, абз.2 п.6.2 та п.7.2 оскаржуваного правочину суперечать чинному законодавству України, а саме, ст. 203, 215, 233 ЦК України.

Також позивач просить суд визнати недійсними п.6.3 договору: «При невиконанні покупцем вимог, передбачених у п.6.1 цього договору, продавець має право обмежити передачу газу покупцю або припинити передачу газу до повного погашення заборгованості за переданий газ по цьому договору» та п.7.3 договору: «У разі невиконання покупцем п.6.1 цього договору продавець має право в односторонньому порядку розірвати цей договір» як такі, що суперечать ст.207 ГК України (чинній на момент підписання сторонами договору).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд апеляційної станції поділяє та визнає правильність висновків суду першої інстанції щодо відмови ДП «КиївГазЕнерджи» у задоволенні позову, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У частині 1 статті 233 ЦК України вказано, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Цей правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9).

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною (п.3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11).

Заявлені вимоги про визнання правочину недійсним з вказаних підстав можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Під тяжкими обставинами необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, чи інше становище, а його крайні форми. Тяжка обставина - оцінювальна категорія, і має визначатись судом з урахуванням усіх обставин у справі. При цьому потерпілий повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він правочин не уклав би взагалі або на зазначених умовах. Невигідними умовами може бути реалізація коштовного майна за низьку ціну. При вчиненні таких правочинів у сторони, яка відчужує майно немає помилки або обману, вона, укладаючи такий правочин., усвідомлює, що вчиняє його на вкрай невигідних умовах за збігом і під впливом тяжких обставин (лист Апеляційного суду м.Києва від 01.01.2010).

Тобто, для кваліфікації правочину за ст. 233 ЦК України необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Однак, позивачем не доведено, що під час укладання договору, в т.ч. погодження оспорюваних пунктів договору, ДП «КиїГазЕнерджи» діяло під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах, чим ПАТ НАК «Нафтогаз України» скористалось. Позивач не доводить наявність дефекту волі під час укладання договору, враховуючи, що договір сторонами виконувався тривалий період часу; не надає доказів існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими положення ст. 233 ЦК України передбачають можливість визнання абз.2 п.6.2 та п.7.2 договору недійсними, а також не встановлює причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та укладеним правочином.

Посилання позивача на низьку прибутковість господарських операцій з відповідачем по спірному договору не може бути розцінено судом як підстава для визнання оспорюваних частин договору недійсними на підставі ст.233 ЦК України.

Статтею 207 ГК України (чинній на момент укладення сторонами договору) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, на підставі ст.207 ГК України (чинній станом на дату укладення оспорюваного правочину), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності; незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.ст.14, 15 Конституції України); відчуження викраденого майна; виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо); виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу; приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків; виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів; незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей; використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Отже, суд першої інстанції вірно вказав, що на підтвердження своїх вимог про визнання п.6.3 та 7.3 договору недійсними, позивач повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору в частині оскаржуваних положень договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору щодо зазначених позивачем пунктів і суперечність їх мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків, а також доказів, які доводять, що спірні умови договору порушують права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб.

Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 (чинним станом на дату укладення спірного правочину; далі - Порядок) було визначено механізм перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот; на надання пільг з послуг зв'язку, інших передбачених законодавством пільг (крім пільг на одержання ліків, зубопротезування, оплату електроенергії, природного і скрапленого газу на побутові потреби, твердого та рідкого пічного побутового палива, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот), на компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з відміною податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів та відповідним збільшенням ставок акцизного податку з пального і на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату, рентної плати за транзитне транспортування трубопроводами природного газу територією України, збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ для споживачів усіх форм власності.

При цьому у вказаному Порядку визначено, що порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію визначається Міненерговугіллям, ПАТ НАК «Нафтогаз України» і Мінфіном.

Відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється з державного бюджету України за спеціальною процедурою, такі кошти не є коштами суб'єкта господарювання, а безпосередньо перераховуються на рахунок відповідача.

Відповідно до Порядку здійснення розрахунків, визначеного адміністративними нормами права, які регулюють правовідносини між сторонами договору в частині розрахунків за рахунок коштів з державного бюджету та комунальних бюджетів, позивачем та відповідачем були підписані спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету. Спільні протокольні рішення і платіжні доручення про перерахування коштів, отриманих позивачем у вигляді пільг та субсидій населенню, здійснюються відповідачем в межах укладеного між сторонами договору і одночасно є процедурою погашення зобов'язання позивача перед відповідачем з остаточної оплати вартості поставленого газу у визначеному місці в розмірі отриманих по спільному протокольному рішенню сум пільг і субсидій населенню.

Оскільки обов'язок позивача здійснювати реалізацію природного газу побутовим споживачам у відповідача прямо передбачено законом, то і реалізація позивачем природного газу населенню на пільгових умовах має імперативний характер, саме тому Кабінетом Міністрів України встановлено окремий порядок проведення розрахунків у відповідності до правил бюджетного законодавства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції робить висновок, що грошові зобов'язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, застосування яких не залежить від того, чи передбачили сторони такі умов у договорі (абз.2 п.6.2 договору).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. (ч.1 ст.691, ст.692 ЦК України).

За таких обставин, враховуючи, що обумовлені спірними положеннями договору зобов'язання позивача, як покупця, розрахуватися за придбаний природний газ, а у разі порушення строків розрахунків - сплатити на користь відповідача, як продавця, неустойку (пеню, штраф), прямо передбачені у ст.ст.525, 611, 691, 692 ЦК України, підстави для застосування до цих правовідносин положень ст. 207 ГК України відсутні, так як позивач не доводить у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору за умов виконання договору та наявності наміру сторін укласти саме такий договір.

Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. (ст.ст.628, 629 ЦК України).

30.12.2015 позивач та відповідач уклали договір №16-128-Н на купівлю-продаж природного газ, який підписаний сторонами без зауважень та заперечень, скріплений печатками підприємства та товариства.

З системного аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, чинних на дату підписання спірного правочину, вбачається, що не погоджуючись з окремими умовами договору, позивач мав право відмовитись від його підписання, а підписавши - набув обов'язок виконувати встановлені ним умови належним чином.

Суд першої інстанції влучно зауважив, що обставини справи свідчать, що позивач до підписання договору не склав протокол розбіжностей, користуючись правом, наданим ст.181 ГК України, а за час дії договору - не ініціював питання щодо внесення змін до нього в частині оскаржуваних пунктів.

Відповідно до ст.42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст.611 ЦК України правовим наслідком порушення зобов'язання є, серед іншого, і припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Отже, суд першої інстанції вірно зазначив, що право встановлювати ті чи інші наслідки порушення контрагентом визначених договором зобов'язань належить самим сторонам при укладанні відповідного договору.

Згідно ст. 525 ЦК України право на односторонню відмову від зобов'язання можливе за умови погодження його сторонами, що і було здійснено сторонами у даному випадку.

Судам необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, протиправні наслідки цієї угоди, а також вину сторін у формі умислу. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вона, виходячи з обставин, усвідомлювала або повинна була усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Таким чином, відсутність усіх 4-х елементів для визнання окремих частин договору такими, що суперечать інтересам держави та суспільства свідчить про відсутність підстав для кваліфікації спірних правовідносин за ст. 207 ГК України.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, враховуючи викладене вище, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ДП «КиївГазЕнерджи» про визнання недійсними положень абз.2 п.6.2, п.6.3, п.7.2, п.7.3 договору від 30.12.2015 №16-128-н на купівлю-продаж природного газу.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 у справі №910/8572/18 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ДП «КиївГазЕнерджи» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253, 254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 у справі №910/8572/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 у справі №910/8572/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/8572/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 03.04.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук