ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/788/18
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів Колоколова С.І.,

Разюк Г.П.

секретар судового засідання - Селиверстова М.В.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача за зустрічним позовом: ОСОБА_2, за довіреністю;

від відповідача за зустрічним позовом: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк"

на рішення Господарського суду Одеської області

від 05 грудня 2018 року (повний текст складений 07.12.2018р.)

по справі № 916/788/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк"

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 924356,71 грн.

та за зустрічним позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк"

про визнання недійсним кредитного договору, -

суддя суду першої інстанції: Демешин О.А.

час та місце винесення рішення: 05.12.2018р., м. Одеса, проспект Шевченка, 29 Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 13.03.2019р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство "ПроКредит Банк звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості на суму 924356,71 грн., з яких: 873405,14 грн. суми кредиту; 16480,86 грн. процентів за користування кредитом; 6152,11 грн. процентів за неправомірне користування кредитом та 28318,60 грн. пені.

Позовні вимоги обгрунтовані порушенням умов кредитних договорів та вимог законодавства в частині не забезпечення своєчасного погашення кредиту та відсотків, внаслідок чого у відповідача утворилась кредитна заборгованість.

У червні 2018 року відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк" про визнання недійсним кредитного договору.

Звертаючись із зустірчною позовною заявою, ФОП ОСОБА_4 зазначає, що кредитний договір є недійсним, оскільки фактично укладався з фізичною особою на споживчі цілі. Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначає, що Банк, зловживаючи правами кредитора ввів позичальника в оману щодо умов кредитного договору.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.12.2018р. по справі №916/788/18 (суддя Демешин О.А.) у задоволенні первісного позову відмовлено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У вказаному рішенні суд першої інстанції встановив, що у відповідача не існує зобов'язання перед позивачем із здійснення погашення боргу по кредиту та процентам в національній валюті України - гривні, відтак, правові підстави для стягнення з ФОП ОСОБА_4 на користь ПАТ „ПроКредіт Банк" 873405,14 грн. суми кредиту, 16480,86 грн. процентів та 6152,11 грн. процентів за неправомірне користування кредитом - відсутні.

Також, суд вказав, що спосіб розрахунку пені - подвійна облікова ставка НБУ, не може бути застосована відносно іноземної валюти. Крім того, суд зауважив, що в розрахунку пені відсутні посилання на курси валют, які були встановлені на кожен окремий день прострочення відповідачем погашення заборгованості за кредитом та процентам по ньому, в періоди коли нараховувалась пеня.

Разом з тим, суд першої інстанції встановив, що позивачем пропущено строк позовної давності, що також є підставою для відмови у позові в цій частині.

Щодо зустрічного позову суд встановив, що відповідачем у зустрічному позові не доведено порушень з боку позивача при укладенні спірного договору про надання траншу №501.44330/ FW501.940 від 28.01.2014р., оскільки в якості наявності таких порушень відповідач посилається тільки на Закон України „Про захист прав споживачів", якій не може бути застосований при вирішенні спору в частині зустрічних позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "ПроКредит Банк" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій позивач за первісним позовом просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 05.12.2018р. по справі №916/788/18 в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог і ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк" задовольнити у повному обсязі.

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт зазначає, що чинне законодавство України та судова практика не містить заборони стягнення національної валюти України - еквіваленту іноземної валюти, а лише передбачає можливість та право (не обов'язок) стягувача звертатись із вимогами в іноземній валюті з обов'язковим зазначенням еквіваленту в національній валюті України.

Також, скаржник зауважує, що розмір неустойки, застосований в розрахунку заборгованості, який є додатком до позову, відповідає подвійній обліковій ставці НБУ, і є значно меншим від встановленого Рамковою угодою розміру. Так, на думку апелянта, вказуючи, що позивач повинен був розрахувати пеню за умовами кредитного договору суд, в порушення ст. 237 ГПК України, вийшов у рішенні за межі позовних вимог

Скаржник вказує, що суд першої інстанції не з'ясував методику розрахунку пені, що викладена у розрахунку заборгованості, і зробив помилковий висновок щодо застосування подвійної облікової ставки НБУ до іноземної валюти.

Так, апелянт зазначає, що базою розрахунку пені є заборгованість відповідача за капіталом і процентами кредиту не в іноземній валюті, а її еквівалент у гривні, про що вказано до поясненнях до Табл. 4 Розрахунку заборгованості: «якщо кредит видано у іноземній валюті, то розмір пені визначається у національній валюті за офіційним курсом НБУ гривні до валюти кредиту, що визначений для кожного дня періоду нарахування пені».

При цьому, апелянт зауважив, що курс гривні до іноземних валют на будь-яку дату міститься на офіційному сайті НБУ та є загальновідомою інформацією.

Серед іншого, скаржник зазначає, що помилковим є висновок суду першої інстанції щодо застосування до вимог про стягнення пені строку позовної давності, оскільки рамковою угодою сторони передбачили, що до всіх вимог, що випливають з неї та кредитних договорів, встановлюється позовна давність - 5 років.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2018р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк" на рішення Господарського суду Одеської області від 05.12.2018р. по справі №916/788/18, встановлено відповідачу за первісним позовом строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 7 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2019р. справу №916/788/18 призначено до розгляду на 20.02.2019р. об 11:00 год.

20.02.2019р. судове засідання у справі №916/788/18 не відбулось, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача Савицького Я.Ф. та перебуванням судді-учасника колегії Колоколова С.І. у відпустці.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2019р. повідомлено Публічне акціонерне товариство "ПроКредит Банк" та Фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 про те, що розгляд апеляційної скарги у справі №916/788/18 відбудеться 13 березня 2019 року о 11:30 год.

12.03.2019р. від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.03.2019р. відкладено розгляд справи №916/788/18 на 18.03.2019р. о 10:15год.

У судовому засіданні 18.03.2019р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк", заслухавши представника позивача за первісним позовом, колегія суддів встановила.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.01.2014р. між Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк" (кредитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (позичальник) укладено рамкову угоду №FW501.940, відповідно до п. 2.1 якої кредитор на підставі угоди зобов'язується здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов'язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати всі інші зобов'язання, передбачені угодою та кредитними договорами.

Згідно з п.2.2 рамкової угоди сторонами встановлено, зокрема, ліміт суми кредитування - еквівалент один мільйон гривень.

Пунктом 4.1. рамкової угоди передбачено, що за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплатити кредитору проценти у розмірі та порядку, визначених угодою та кредитними договорами у межах максимальних розмірів процентів, встановлених угодою.

Згідно з п.4.2. рамкової угоди проценти обчислюються у валюті кредиту за процентною ставкою, встановленою відповідним кредитним договором, від суми залишку кредиту за кожен день користування залишком кредиту, виходячи із 360 календарних днів у році, з моменту видачі кредиту до моменту повного погашення кредиту.

Відповідно до п. 4.4. рамкової угоди у випадку прострочення погашення кредиту, позичальник сплачує проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі, що дорівнює визначеним відповідними Кредитними договорами процентам за користування даним кредитом за кожен календарний день прострочення, які обчислюються за методом «факт/360» від суми залишку кредиту, строк погашення якого настав, з дати виникнення заборгованості до дати повного її погашення.

За положеннями п. 7.3 рамкової угоди погашення кредиту та процентів здійснюється у валюті кредиту, а комісій, неустойки та інших платежів - у національній валюті, якщо інше не визначено угодою чи кредитним договором.

Згідно з п. 7.8 рамкової угоди сторони погодили, що належним та достатнім доказом наявності, безспірності та розміру заборгованості позичальника, наявності порушень договорів є письмова довідка кредитора з розрахунком заборгованості. Таким розмір заборгованості сторони погоджуються вважати безспірним, доки позичальником не буде доведено протилежне.

Пунктом 10.2 рамкової угоди сторони, зокрема, встановили, що при порушенні встановлених договорами строків погашення грошових зобов'язань, позичальник сплачує штрафну неустойку у розмірі 0.5 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 грн у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості.

Відповідно до п. 12.3 рамкової угоди до усіх вимог, що випливають з угоди та кредитних договір, встановлюється позовна давність у 5 років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність.

Матеріали справи свідчать, що 28.01.2014р. між Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк" (кредитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (позичальник) укладено договір про надання траншу №501.44330/FW501.940 (кредитний договір), за умовами п. 1 якого кредитор на підставі та умовах рамкової угоди № FW501.940 від 28.01.2014р., а також цього договору зобов'язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується належно виконати всі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобов'язань та виконання усіх інших зобов'язань, передбачених рамковою угодою та цим договором.

Пунктом 2 кредитного договору передбачені умови, на яких видається кредит. Так, зокрема, встановлені такі умови: розмір кредиту - 51000,00 доларів США; цільове призначення кредиту - придбання основних засобів; спосіб видачі кредиту - продаж кредитних коштів на МВРУ та зарахування їх гривневого еквівалента на рахунок позичальника НОМЕР_2 у кредитора.

Як зазначає позивач, на виконання умов рамкової угоди та кредитного договору, позичальнику було видано кредит на суму 51000 дол. США, що вбачається з виписки по рахунку позичальника від 29.01.2014р.

У зв'язку з невиконання позичальником умов кредитних договорів, кредитор надіслав на адресу позичальника вимогу про повне дострокове погашення кредиту.

Проте, відповідач не виконав вимогу і взяті на себе зобов'язання та до цього моменту кредит залишається непогашеним.

Вказані обставини стали підставою звернення ПАТ "ПроКредит Банк" до господарського суду з відповідним позовом.

Зустрічний позов відповідач обґрунтовує тим, що вказаний кредитний договір є недійсним, оскільки фактично кредитний договір укладався з фізичною особою на споживчі цілі. Так, при укладенні кредитного договору Банк використав нечесну підприємницьку практику, зловживаючи правами Кредитора, ввів Позичальника в оману щодо умов кредитного договору, включаючи і істотні умови цього договору, зокрема кредитні кошти за оспорюваним договором отримувалися позичальником в грошовій одиниці - гривні.

При цьому, відповідач зазначає, що ОСОБА_4 звернулася до АТ «ПроКредит Банк» у 2014 році як фізична особа, з метою отримання кредиту на споживчі цілі. Проте при оформлені кредитного договору, працівники Банку повідомили їй, що документи необхідно оформити та підписати у якості фізичної особи-підприємця, на що ОСОБА_4 погодилася, оскільки у зв'язку з юридичною необізнаністю не розуміла всіх правових наслідків укладення такого кредитного договору. Так, насправді, кредитні кошти ОСОБА_4 отримувала в грошовій одиниці - гривні на споживчі цілі, а тому фактично правовідносини у АТ «ПроКредит Банк» виникли з фізичною особою ОСОБА_4, і як наслідок до вказаних правовідносин повинен застосовуватися норми ЗУ «Про захист прав споживачів».

З вказаного відповідач робить висновок, що АТ «ПроКредит Банк» при укладенні договору про надання траншу від 28.01.2014 року з ОСОБА_4 вдався до нечесної підприємницької діяльності, ввівши позичальника в оману щодо таких основних характеристик кредиту, як валюта та загальна вартість кредиту, дата та порядок його надання і умови повернення споживачем та при підписанні кредитного договору були порушені вимоги чинного законодавства щодо заборони надавати споживчі кредити в іноземній валюті.

З огляду на що, відповідач просив суд визнати недійсним договір про надання траншу № 501.44330/FW501/940 від 28.01.2014 року, укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк".

Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Згідно з ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Так, за змістом статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов рамкової угоди № FW501.940 від 28.01.2014р. та договору про надання траншу № 501.44330/FW501/940 від 28.01.2014р. Банк перерахував позичальнику кошти від продажу 51000,00 дол. США за курсом МВРУ 8,48000000 грн.

Зазначений факт підтверджується випискою з рахунку позичальника від 29.01.2014р. (том 1 арк. спр. 35) та меморіальним ордером №197605609_209758873 від 29.01.2014р. на суму 432480,00 (том 1 арк. спр. 144).

З урахуванням положень п. 7.8 рамкової угоди, колегія суддів вважає, що наявні в матеріалах справи документи, належним чином підтверджують виконання кредитором своїх зобов'язань щодо надання кредитних коштів. При цьому, позичальником вказана обставина не спростована.

Разом з тим, судова колегія зауважує, що кредитні кошти були перераховані Банком на рахунок позичальника у гривневому еквіваленті.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення кредитної заборгованості посилається на п.7.3. рамкової угоди, яким сторони, зокрема, визначили, що погашення кредиту та процентів здійснюється у валюті кредиту. При цьому, судом встановлено, що умов щодо погашення кредиту в гривні з її перерахунком в еквіваленті, відповідно до встановленого НБУ курсу валют, рамковою угодою та договором про надання траншу - не передбачено.

З огляду на що, суд дійшов висновку, що у відповідача не існує зобов'язання перед позивачем із здійснення погашення боргу по кредиту та процентам в національній валюті України - гривні.

Апеляційний господарський суд не може погодитися з вищезазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України).

За положеннями п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18, зокрема, зазначено, що у разі подання позову про стягнення національної валюти України - еквіваленту іноземної валюти ціна позову визначається в іноземній або національній валюті України за офіційним курсом, визначеним Національним банком України, на день подання позову.

З огляду на викладене, судова колегія зазначає, що чинне законодавство не містить заборони стягнення національної валюти України - еквіваленту іноземної валюти, а лише передбачає можливість та право стягувача звертатись із вимогами в іноземній валюті з обов'язковим зазначенням еквіваленту в національній валюті України.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, враховуючи підтверджену заборгованість відповідача за первісним позовом перед кредитором, приймаючи до уваги відсутність законодавчо встановленої заборони стягнення національної валюти України - еквіваленту іноземної валюти, перевіривши здійснені позивачем за первісним позовом розрахунки процентів, процентів за неправомірне користування кредитом, судова колегія приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення 873405,14 грн. - суми кредиту; 16480,86 грн. - процентів; 6152,11 грн. - процентів за неправомірне користування кредитом є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Водночас, апеляційний господарський суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, в розумінні ст.76-79 Господарського процесуального кодексу України, які б підтверджували факт виконання відповідачем зобов'язань з кредитним договором.

Щодо вимоги про стягнення пені, колегія суддів вважає за необхідне встановити наступне.

Згідно з п. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов'язання встановлена неустойка (пеня, штраф), то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

За ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 10.2 рамкової угоди сторони, зокрема, встановили, що при порушенні встановлених договорами строків погашення грошових зобов'язань, позичальник сплачує штрафну неустойку у розмірі 0.5 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 грн у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості.

За положеннями п. 7.3 рамкової угоди погашення кредиту та процентів здійснюється у валюті кредиту, а комісій, неустойки та інших платежів - у національній валюті, якщо інше не визначено угодою чи кредитним договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань").

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Судова колегія зауважує, що суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні пені, не з'ясував методику розрахунку пені, що викладена у розрахунку заборгованості, і дійшов помилкового висновку щодо застосування подвійної облікової ставки НБУ до іноземної валюти.

Так, апеляційний суд зауважує, що базою розрахунку пені є заборгованість відповідача за капіталом і процентами кредиту не в іноземній валюті, а її еквівалент у гривні, про що вказано до поясненнях до Табл. 4 Розрахунку заборгованості: «якщо кредит видано у іноземній валюті, то розмір пені визначається у національній валюті за офіційним курсом НБУ гривні до валюти кредиту, що визначений для кожного дня періоду нарахування пені».

У зв'язку з викладеним, колегія суддів вважає безпідставним висновок суду про те, що до зобов'язань, виражених в іноземній валюті, застосування пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ неможливе та суперечить чинному законодавству України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 916/4692/15.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення пені, суд першої інстанції також посилався на пропуск позивачем за первісним позовом строку позовної давності.

Судова колегія зазначає, що відповідно до п. 12.3 рамкової угоди до усіх вимог, що випливають з угоди та кредитних договорів, встановлюється позовна давність у 5 років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність.

Відтак, висновок суду про застосування спеціального строку позовної давності в один рік є передчасним.

Перевіривши наданий позивачем за первісним позовом розрахунок пені, колегія суддів вважає його правильним та таким, що здійснений відповідно до вимог чинного законодавства.

За таких обставин, позовна вимога про стягнення пені у розмірі 28318,60 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Отже, в даному випадку суд першої інстанції необґрунтовано прийшов до висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було невірно застосовано норми матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відтак, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Одеської області від 05.12.2018р. у справі №916/788/18 слід частково скасувати, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк" - задовольнити.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 05.12.2018р. у справі №916/788/18 частково скасувати, виклавши резолютивну частину рішення у наступній редакції:

«Позов Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк" задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, ІПН: НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк" (03115, м. Київ, пр-т Перемоги, 107 «А», код 21677333) заборгованість за договором про надання траншу №501.44330/FW501.940 від 28.01.2014р., який є невід'ємною частиною Рамкової угоди № FW501.940 від 28.01.2014р., а саме: капітал у розмірі 873405,14 грн., проценти у розмірі 16480,86 грн., проценти за неправомірне користування кредитом у сумі 6152,11 грн., пеню у розмірі 28318,60 грн.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, ІПН: НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк" (03115, м. Київ, пр-т Перемоги, 107 «А», код 21677333) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 13865,35 грн.»

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, ІПН: НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк" (03115, м. Київ, пр-т Перемоги, 107 «А», код 21677333) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 20798,03 грн.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови підписаний 25.03.2019р.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Разюк Г.П.