ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року

м. Київ

Справа № 904/2115/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

за участю секретаря судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбудремонттехнологія"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.12.2018 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Дармін М.О., судді Антонік С.Г., Іванов О.Г.)

за позовом Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбудремонттехнологія"

про зобов'язання виконати умови договору

за участю:

відповідача: Гордієнко Т.О. (адвокат),

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Департамент житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації (далі - позивач), уточнивши позовні вимоги, просив зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрбудремонттехнологія" (далі - відповідач) виконати умови договору від 15.03.2016 № 9/1 шляхом безоплатного виконання робіт щодо встановлення викрадених матеріалів на об'єкті за власний рахунок, а саме: труба 426 мм - 126 пог.м, труба 508 мм - 78 пог.м, відводи 426 мм - 12 пог.м, опора ковзна (6,1 кг) - 48 шт. (далі-матеріали) у місячний термін з моменту набрання чинності рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив договірні зобов'язання, у зв'язку з чим у нього виникло зобов'язання усунути недоліки, які пов'язані з викраденням на об'єкті матеріалів включених до обсягів прийнятих та оплачених позивачем робіт на відповідну суму.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.08.2018 (суддя Воронько В.Д.), в позові відмовлено.

Оскарженою постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.12.2018, вказане рішення суду скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати вище вказану постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги відповідач посилався на те, що умовами договору не передбачено покладення на відповідача ризику випадкового пошкодження або знищення об'єкта до введення його в експлуатацію і відповідні ризики не враховані в ціні роботи, у зв'язку з чим апеляційний суд безпідставно поклав на відповідача безоплатне виконання робіт.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 15.03.2016 між позивачем та відповідачем був укладений договір № 9/1 на виконання робіт по об'єкту "Реконструкція магістрального водоводу ДЗД від НС № 5 до балки Свідовок" (далі-договір), з урахуванням змін, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався на свій ризик відповідно до проектної документації виконати роботи по відповідному об'єкту, а позивач зобов'язався прийняти та оплатити їх.

Пунктом 6.2 договору передбачено, що позивач вправі вимагати від відповідача безоплатного виправлення недоліків, що виникли внаслідок допущених відповідачем порушень.

Згідно пункту 6.3 договору відповідач несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкту до моменту введення його в експлуатацію, а також відповідач забезпечує збереження матеріалів та обладнання, результатів виконаних робіт в робочий час на площі проведення послуг.

Відповідно до пунктів 7.4, 7.8 договору, відповідач несе відповідальність за неналежне використання, втрату, знищення або пошкодження (псування) з його вини переданих йому позивачем матеріальних ресурсів.

Суди встановили, що на виконання умов договору в період з липня 2016 року по грудень 2017 року відповідач виконав будівельні роботи на загальну суму 18 841004,87 грн., які були прийняті позивачем за відповідними актами та оплачені, з урахуванням акту корегування, на суму 251615,21 грн.

Також встановлено, що позивачу стало відомо, що у червні 2017 року на ділянці НС № 5 - Тернівка було виявлено викрадення матеріалів, включених до обсягів прийнятих ним та оплачених, у зв'язку з чим відповідним відділом поліції було відкрито кримінальне провадження за фактом крадіжки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач не довів порушення відповідачем умов договору, яке призвело до викрадення матеріалів, включених до обсягів прийнятих та оплачених позивачем етапів робіт на відповідну суму.

Скасовуючи вказане рішення суду та приймаючи нове про задоволення позову, апеляційний суд свій висновок мотивував тим, що умовами договору сторони поклали на відповідача ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкту до моменту введення його в експлуатацію, відступивши тим самим від положень частини третьої статті 882 Цивільного кодексу України.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до статті 842 Цивільного кодексу України ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження (псування) матеріалу до настання строку здачі підрядником визначеної договором підряду роботи несе сторона, яка надала матеріал, а після настання цього строку - сторона, яка пропустила строк, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини першої статті 853 наведеного Кодексу замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Частиною третьою статті 882 вказаного Кодексу встановлено, що замовник, який попередньо прийняв окремі етапи робіт, несе ризик їх знищення або пошкодження не з вини підрядника, у тому числі й у випадках, коли договором будівельного підряду передбачено виконання робіт на ризик підрядника.

Відповідно до частини першої статті 883 зазначеного Кодексу підрядник відповідає за недоліки збудованого об'єкта, за прострочення передання його замовникові та за інші порушення договору (за недосягнення проектної потужності, інших запроектованих показників тощо), якщо не доведе, що ці порушення сталися не з його вини.

Даючи правову оцінку правовій природі договору, суди повинні виходити з наявності в договорі умов, притаманних саме цьому виду договорів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не довів тих обставин з якими він пов'язував свої позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в позові з тих підстав, що судами не встановлено, а позивачем не спростовано, що мали місце недоліки, що виникли внаслідок допущених відповідачем порушень, що передбачено положеннями пункту 6.2 договору, на який посилався позивач в обґрунтування своїх вимог.

Також судами не встановлено, а позивачем не спростовано, що викрадення матеріальних ресурсів відбулося з вини відповідача, відповідно до пунктів 7.4, 7.8 договору, та відповідач був причетний до крадіжки матеріалів, а його вина була доведена у встановленому законом порядку, що виключало правові підстави для покладення на відповідача відповідних обов'язків.

За вказаних обставин місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що викрадення матеріалів на об'єкті не є недоліком, який безпосередньо пов'язаний з виконанням відповідачем зобов'язань за договором у відповідній частині, не є знищенням або пошкодження використаних матеріалів.

Із встановлених судами обставин справи не вбачається, що відповідач брав на себе зобов'язання із охорони використаних матеріалів.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що відповідач належним чином виконав обумовлені договором роботи, які були прийняті позивачем без будь-яких зауважень та заперечень.

Колегія суддів зазначає, що згідно частини другої статті 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Отже з урахуванням викладеного правові підстави для покладення на відповідача обов'язків, про які зазначено у позові, відсутні.

Наведеним підтверджуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності постанови суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства і мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин для виправлення фундаментальних порушень, які допустив суд апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції вважає за необхідне скасувати постанову апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 пункту 4 підпункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі належить покласти на позивача.

Керуючись статтями 301, 308, 312, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбудремонттехнологія" задовольнити.

Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.12.2018 у справі Господарського суду Дніпропетровської області №904/2115/18, скасувати, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.08.2018, залишити в силі.

Стягнути з Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбудремонттехнологія" 3 524 (три тисячі п'ятсот двадцять чотири гривні) 00 копійок судового збору з касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов