РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.03.2019Справа № 910/13059/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.,

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коламбус Україна Смарт

Грід»

до Державного підприємства «Український інститут інженерно-технічних

розвідувань для будівництва»

про визнання Додаткової угоди недійсною

Представники сторін:

від позивача: Бобович М.М.;

від відповідача: Вишнівський І.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Коламбус Україна Смарт Грід» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» (далі - відповідач) про визнання недійсною Додаткової угоди № 4 до Договору № 42 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та комунальних послуг орендарю від 29.08.2014.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на те, що оспорювану Додаткову угоду від імені позивача укладено його директором ОСОБА_3 з перевищенням наданих повноважень за відсутності рішення загальних зборів Товариства, у зв'язку з чим просить суд визнати недійсною означену Додаткову угоду на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.11.2018 відкрито провадження у справі № 910/13059/18, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.12.2018 року.

22.11.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки:

- при підписанні оспорюваної Додаткової угоди відповідач не знав і не міг знати про обмеження повноважень директора позивача, передбачені п.п. 8.5.12, 8.14.4 Статуту;

- в подальшому позивачем були вчинені дії щодо схвалення оспорюваного правочину шляхом сплати грошових коштів за Додатковою угодою та направлення листа про гарантування погашення боргу згідно з доданим графіком;

- сторони Додаткової угоди знали, що загальна сума платежів мала б скласти 181 792, 00 грн., що підтверджується даними бухгалтерського обліку, з яким позивач був обізнаний, внаслідок чого при укладенні правочину директор позивача не допустив порушень п.п. 8.5.12, 8.14.4. Статуту Товариства.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.12.2018 підготовче засідання відкладено на 19.12.2018 року.

У підготовчому засіданні 19.12.2018 року представником позивача було подано клопотання про витребування додаткових доказів у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.12.2018 підготовче засідання відкладено на 23.01.2019 року.

У підготовчому засіданні 23.01.2019 року представник позивача не підтримав подане ним клопотання про витребування доказів, у зв'язку з чим означене клопотання було залишено без розгляду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.01.2019 підготовче засідання відкладено на 04.02.2019 року.

04.02.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача були подані додаткові докази у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.02.2019 підготовче засідання відкладено на 11.02.2019 року.

08.02.2019 року через діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача були подані додаткові докази у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/13059/18 до судового розгляду по суті на 25.02.2019 року.

У судовому засіданні 25.02.2019 року оголошено перерву до 06.03.2019 року.

Представник позивача у судовому засіданні 06.03.2019 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.03.2019 року проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 06.03.2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.08.2014 року між позивачем (Орендар) та відповідачем (Балансоутримувач) було укладено Договір № 42 про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та комунальних послуг орендарю (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого Балансоутримувач забезпечує отримання Орендарем комунальних послуг (теплової енергії, електричної, холодної, гарячої води та водовідведення), інші послуги відповідно до п. 1.3. Договору, забезпечує технічне обслуговування нежитлових приміщень загальною площею 790, 20 м.кв., які розміщені за адресою: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, 26 на VІІ поверсі, а Орендар зобов'язується оплатити отримані послуги, роботи та бере участь у витратах Балансоутримувача (відшкодовує витрати) на виконання вказаних робіт та послуг, наданих Балансоутримувачем за цим Договором.

29.12.2017 року сторони уклали Додаткову угоду № 4 до Договору, згідно з якою змінили п.п. 1.1., 1.2. Договору та виклали їх в наступній редакції:

« 1.1. Балансоутримувач забезпечує отримання Орендарем комунальних послуг (теплової енергії, електричної енергії, холодної, гарячої води та водовідведення), інших послуг відповідно до п. 1.3. Договору, забезпечує технічне обслуговування нежитлових приміщень загальною площею 790, 20 м.кв. та частини приміщень загального користування площею 5,9 м.кв., які розміщені за адресою: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, 26, а Орендар зобов'язується оплатити отримані послуги, роботи та бере участь у витратах Балансоутримувача (відшкодовує витрати) на виконання вказаних робіт та послуг, наданих Балансоутримувачем за цим Договором.

1.2. Орендар користується приміщеннями загальною площею 790,2 м.кв. та частиною приміщень загального користування площею 5,9 м.кв., що сукупно становить 27,06% від загальної площі Балансоутримувача. Орендовані приміщення використовуються з метою розміщення видавництва видавничої продукції, що видаються українською мовою.».

Крім того, відповідно до п. 1.3. Додаткової угоди № 4 було змінено «Щомісячний розрахунок відшкодування комунальних та інших витрат».

Як вказує позивач, загальна вартість наданих послуг у період з 01.01.2018 по 28.08.2018 року відповідно до Додаткової угоди № 4 склала 318 129, 57 грн., що підтверджується Актом звірки взаєморозрахунків.

З огляду на положення п.п. 8.5.12, 8.14.1. Статуту позивач вважає, що укладення додаткової угоди могло бути здійснено директором позивача не інакше як за наслідками прийняття загальними зборами учасників такого товариства відповідного рішення та надання відповідних повноважень директору на укладення додаткової угоди для цього.

В той же час, позивач не приймав жодних рішень загальними зборами учасників щодо уповноваження директора на вчинення оспорюваної додаткової угоди щодо внесення змін, зокрема, в частині зміни щомісячного розрахунку відшкодування комунальних та інших витрат, що призвело до збільшення вартості таких послуг.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Частинами 1 та 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 р. № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (частина 2 статті 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містяться у статті 20 Господарського кодексу України.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України та статтею 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та приписів Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, відповідно до вказаної норми зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Здійснюючи функції суб'єкта цивільних правовідносин, юридична особа повинна мати такі властивості, як правоздатність і дієздатність, якими згідно зі ст. 80 Цивільного кодексу України вона і наділяється.

Дієздатність юридичної особи відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України полягає в тому, що юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків, здійснювати їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Склад і перелік органів юридичної особи, порядок їх утворення, компетенція визначаються для різних видів юридичних осіб і регулюються Цивільним кодексом, відповідними законами про цих юридичних осіб та засновницькими документами юридичної особи.

Відповідно до пункту 8.5.12. Статуту до компетенції Загальних зборів учасників належить попереднє прийняття рішень про укладення угод (договорів, контрактів) на суму, що перевищує 300 000, 00 грн., а щодо нерухомого майна і транспортних засобів - незалежно від суми.

Пунктом 8.13. Статуту визначено, що директор - виконавчий орган Товариства, що здійснює керівництво його поточною діяльністю. Директор вирішує всі питання діяльності Товариства крім тих, які віднесені до виключної компетенції загальних зборів учасників. У разі відсутності директора його функції виконує призначена ним особа.

Згідно з пунктом 8.14.4. Статуту директор товариства укладає угоди (договори, контракти) видає доручення (довіреності) та здійснює інші правочини від імені Товариства. У разі, коли відповідно до п. 8.5.12. цього Статуту укладення договорів здійснюється на підставі рішення загальних зборів учасників, директор має право на укладання таких договорів тільки після прийняття відповідного рішення вищим органом управління.

Судом встановлено, що оспорювану Додаткову угоду від імені позивача було укладено директором ОСОБА_3.

При цьому, суд критично оцінює доводи позивача в частині того, що відповідно до Акту звірки взаєморозрахунків загальна вартість наданих у період з 01.01.2018 по 28.08.2018 за спірною Додатковою угодою послуг складає 318 129, 57 грн.

Так, предметом спірної Додаткової угоди є те, що Балансоутримувач забезпечує отримання Орендарем комунальних послуг (теплової енергії, електричної енергії, холодної та гарячої води, водовідведення), інших послуг відповідно до пункту 1.3. Договору, забезпечує технічне обслуговування нежитлових приміщень загальною площею 790,2 м.кв., та частини приміщень загального користування площею 5,9 м.кв., які розміщені за адресою: м. Київ, бул. Лесі Українки, 26, а Орендар зобов'язується оплатити отримані послуги, роботи та бере участь у витратах Балансоутримуавча (відшкодовує витрати) на виконання вказаних робіт та послуг, наданих Балансоутримувачем за цим Договором.

В даному випадку, умовами оспорюваної Додаткової угоди чітко не визначено суми за цим правочином, а на момент її укладення неможливо було встановити, на яку саме суму позивачем будуть спожиті комунальні послуги (теплова енергія, електрична енергія, холодна та гаряча вода, водовідведення), і як наслідок, яка сума підлягає відшкодуванню відповідачу.

У зв'язку з цим, директор позивача ОСОБА_3 укладаючи Додаткову угоду не перевищив надані йому повноваження та не порушив приписи п. р. 8.5.12, 8.14.4. Статуту.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Отже, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

Настання передбачених статтею 241 Цивільного кодексу України наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Судом встановлено, що платіжним дорученням № 387 від 11.09.2018 позивач перерахував відповідачу в якості оплати послуг за спірним договором грошові кошти в сумі 153 960, 05 грн.

В подальшому, 27.09.2018 листом № 27.09.2018 від 27.09.2018 за підписом керівника та власника позивача ОСОБА_5, позивач підтвердив наявність заборгованості станом на 27.09.2018 в сумі 12 754, 48 грн. та гарантував погашення боргу відповідно до наданого графіку.

Враховуючи вищевикладене, правові підстави для визнання Додаткової угоди недійсною з тих підстав, що її було укладено за відсутності рішення загальних зборів відповідно до п.п. 8.5.12., 8.14.4 Статуту позивача, відсутні.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з'ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, п. 30, від 27.09.2001).

Відповідно до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Коламбус України Смарт Грід» до Державного підприємства «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» про визнання Додаткової угоди недійсною.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено та підписано 26.03.2019 року.

Суддя М.Є. Літвінова