РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.02.2019Справа № 910/16604/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.,

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України

до Фізичної особи - підприємця Мороз Олександра Леонідовича

про стягнення 51 491, 76 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Калман Д.А.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Інститут фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України (далі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця Мороз Олександра Леонідовича (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 51 491, 76 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач неналежним чином виконував умови договору оренди нерухомого майна, що належить до майнового комплексу НАН України № 182017 від 01.11.2017.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.12.2018 відкрито провадження у справі № 910/16604/18, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 23.01.2019 року.

У судовому засіданні 23.01.2019 року оголошено перерву до 13.02.2019 року.

У судовому засіданні 13.02.2019 року оголошено перерву до 20.02.2019 року.

18.02.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні 20.02.2019 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 20.02.2019 року не з'явився, про причину неявки суд не повідомив.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 20.02.2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.11.2017 року між позивачем (Орендодавець) та відповідачем (Орендар) було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до майнового комплексу НАН України № 182017 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне майно, а саме: частину асфальтного майданчика, який розташований на території Інституту, загальною площею 220,0 кв.м., що перебуває на балансі Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАНА України за адресою: 01024, м. Київ, вул. Богомольця, 4, вартість якого, згідно з висновком про вартість майна (актом оцінки) від 31 травня 2017 року, становить за незалежною оцінкою (залишковою вартістю) станом на 31 травня 2017 року, 358 120, 00 грн.

Згідно з п. 1.2. Договору майно передається в оренду для тимчасового розміщення автотранспорту (інше використання).

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору (у разі оренди нерухомого майна у строк не менше ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації Договору) та акту приймання-передачі майна (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору, орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786 зі змінами, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - жовтень 2017 р. - 4 699,44 грн. без ПДВ (чотири тисячі шістсот дев'яносто дев'ять гривень 44 копійки). Розрахунок орендної пати наведено у додатку № 3 до цього Договору.

Згідно з п. 3.1.2 Договору, крім орендної плати орендар щомісячно по розрахункам орендодавця сплачує: відшкодування податку на землю в розмірі 6 752, 84 грн., в тому числі ПДВ 1 125, 47 грн.; відшкодування комунальних платежів, інші витрати за Договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.3 Договору).

Орендна плата перераховується орендарем у повному обсязі не пізніше 30 числа поточного місяця (п. 3.4 Договору).

Пункт 5 Договору визначає обов'язки орендаря, зокрема, щомісячно проводити звіряння взаєморозрахунків по орендних платежах і оформлювати відповідно акти звіряння у разі потреби, але не рідше ніж раз на 6 місяців, а також здійснювати витрати, пов'язані з утриманням території, надаванням послуг, сплатою податків та інших платежів.

Відповідно до пункту 5.19. Договору Орендар зобов'язаний протягом 5 робочих днів після підписання цього Договору укласти з Орендодавцем орендованого майна договір про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю, проте такого договору між сторонами укладено не було, хоча при цьому, відповідач користувався орендованим нерухомим майном та споживав такі послуги.

В порушення умов вищевказаного Договору відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення 60 516, 50 грн. та розірвання договору.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.09.2018 у справі № 910/9215/18 позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Фізичної особи-підприємця Мороза Олександра Леонідовича на користь Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України 23 833, 16 грн. орендної плати, 19 188, 61 грн. відшкодування податку на землю, 8 184, 00 грн. експлуатаційних послуг, 204, 49 грн. комунальних послуг (водопостачання), 7 436, 76 грн. відшкодування за електроенергію, 454, 24 грн. відшкодування розміщення оголошення у друкованих засобах інформації, 448, 58 грн. пені, 3 501,68 грн. судового збору; розірвано договір оренди нерухомого майна, що належить до майнового комплексу НАН України № 182017 від 01.11.2017, що укладений між Інститутом фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України та фізичною особою-підприємцем Морозом Олександром Леонідовичем.

Однак в подальшому відповідач продовжив належним чином не виконувати взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 51 491, 76 грн. за період з 30.07.2018 по 30.10.2018, яка складається із заборгованості по орендній платі в сумі 17 441, 44 грн., заборгованості по сплаті експлуатаційних послуг в сумі 8 184, 00 грн., заборгованості по сплаті комунальних послуг (водопостачання) в сумі 110, 73 грн. та відшкодуванні за електроенергію в сумі 1 667, 62 грн.

У зв'язку з цим, позивач вирішив звернутись до суду з даними позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно частин 1 та 4 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (частина 1 статті 762 Цивільного кодексу України).

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживча річ).

Положеннями статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об'єкта оренди. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

При цьому, суд наголошує, що умови п. 5.19 Договору, з огляду на відсутність укладеного відповідачем договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг, та враховуючи фактичне споживання цих послуг відповідачем за час користування орендованим майно, жодним чином не нівелюють обов'язок останнього відшкодувати позивачу вартість цих послуг.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За таких обставин, оскільки відповідач прийняв надані позивачем послуги, однак в обумовлений Договором строк не оплатив позивачу їх вартість, суд дійшов висновку про те, що відповідачем були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Таким чином, відповідний борг в сумі 51 491, 76 грн., який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з відповідача в судовому порядку.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Що стосується заявлених позивачем вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 443, 00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, в тому рахунку належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1-3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Положеннями частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу (платіжні доручення, банківські виписки тощо), а до закінчення судових дебатів позивачем не було зроблено заяву про надання таких доказів протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу відсутні.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України до Фізичної особи - підприємця Мороз Олександра Леонідовича про стягнення 51 491, 76 грн. задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Мороз Олександра Леонідовича (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України (01024, місто Київ, вулиця Академіка Богомольця, будинок 4; ) заборгованість в сумі 51 491 (п'ятдесят одну тисячі чотириста дев'яносто одну) грн. 76 коп., та 1 762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 25.03.2019 року.

Суддя М.Є. Літвінова