РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2019Справа № 910/13838/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Блажівської О.Є, при секретарі судового засідання Хмельовському В.О., розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні справу №910/13838/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю КАП-ПРОД (18001, м. Черкаси, вул. Святотроїцька, буд.73, оф.402, )

до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 )

про визнання недійсним одностороннього правочину та стягнення 148 050,00 грн, -

Представники сторін:
від позивача: Амеліна О.С.(адвокат);

від відповідача: не з`явився;

від прокуратури: Гуменюк Я.В., посвідчення НОМЕР_3 від 18.10.18.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю КАП-ПРОД, 17 жовтня 2018 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача - Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, про визнання недійсним одностороннього правочину Військової частини НОМЕР_1 щодо розірвання договору №18/ВЗЗ-2018 від 13.04.2018 та стягнення штрафних санкцій у розмірі 148 050,00 грн за порушення господарського зобов`язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2018 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

29.10.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли докази усунення недоліків позовної заяви.

У зв`язку з перебуванням судді Господарського суду міста Києва О.Є.Блажівської на лікарняному в період з 29.10.2018-08.11.2018 питання про відкриття провадження у справі №910/13838/18 вирішувалось 09.11.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/13838/18, підготовче засідання призначено 05.12.2018.

29.11.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України надійшов відзив на позовну заяву.

05.12.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю КАП-ПРОД надійшла заява про витребування доказів.

У підготовчому засіданні 05.12.2018 суд протокольно ухвалив оголосити перерву у підготовчому судовому засіданні до 27.12.2018.

У підготовче засідання 27.12.2018 з`явилися представники сторін.

Розглянувши у підготовчому засіданні 27.12.2018 клопотання позивача про витребування доказів, суд зазначає наступне.

Відповідно до клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю КАП-ПРОД про витребування доказів, позивач просить суд зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України заявки на постачання крупи гречаної за Договором №95/В33-2018 від 18.07.2018 укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України та Товариством з обмеженою відповідальністю КАП-ПРОД.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 23.01.2019, задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю КАП-ПРОД про витребування доказів, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України у строк до 14.01.2019 надати суду для огляду оригінали наступних документів (у разі обґрунтованої неможливості надання зазначених документів надати суду письмові пояснення у строк до 14.01.2019): - заявки на постачання крупи гречаної за Договором №95/В33-2018 від 18.07.2018 укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України та Товариством з обмеженою відповідальністю КАП-ПРОД.

11.01.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України надійшли документи на вимогу ухвали суду від 27.12.2018.

22.01.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Військової прокуратури Київського гарнізону надійшла заява про вступ у справу.

23.01.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України надійшло клопотання про продовження строку для надання заяв.

У підготовчому засідання 23.01.2019 суд на місці ухвалив задовольнити заяву Військової прокуратури Київського гарнізону надійшла про вступ у справу, у зв`язку із обґрунтованістю, про що внесено запис до протоколу судового засідання.

У підготовчому засідання 23.01.2019 оголошено перерву до 13.02.2019.

08.02.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України надійшли заперечення.

У підготовче засідання 13.02.2019 з`явилися представники прокуратури та позивача.

Розглянувши у підготовчому засіданням заяву Товариства з обмеженою відповідальністю КАП-ПРОД про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої збільшено розмір заборгованості у сумі 333 431,15 грн, суд дійшов до висновку про необхідність її прийняття, з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до казінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання , якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов`язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Враховуючи вище викладене, проаналізувавши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю КАП-ПРОД про збільшення розміру позовних вимог, суд дійшов до висновку про те, що вказана заява не суперечить вимогам норм законодавства та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а тому приймається судом до розгляду та подальший розгляд справи буде здійснюватися з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Також присутніми учасника справи надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Відповідно до ч.2 ст.177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Згідно з п.3 ч.2 ст.185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 13.03.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 учасників справи було повідомдено про те, що судове засідання, призначене на 13.03.2019 не відбудеться, у зв`язку з перебуванням судді Блажівської О.Є у відпустці. Наступне засідання у справі призначено на 27.03.2019.

У судове засідання 27.03.2019 представник позивача з`явився, надав суду пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 27.03.2019 не з`явився.

Представник прокуратури у судове засідання 27.03.2019 з`явився.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Суд також враховує положення частини 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 04.11.1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.02.2018 Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - відповідач) відповідно до річного плану закупівель було опубліковано в електронній системі закупівель на Інтернет ресурсі «Прозорро» оголошення про проведення відбору учасників для проведення переговорної процедури закупівлі для потреб оборони, затверджене рішенням тендерного комітету протокол №30 від 08.02.2018.

Переможцем переговорної процедури закупівлі за лотом №1 було визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «КАП-ПРОД» (далі - позивач), що підтверджується звітом про результати проведення процедури закупівлі.

13.04.2018 між позивачем та відповідачем було укладено Договір №18/ВЗЗ-2018 (далі - Договір), відповідно до умов якого учасник (позивач) зобов`язується у визначені Договором строки поставити замовникові (відповідачу) якісні товари, зазначені у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього Договору (Додаток №1), а замовник прийняти та оплатити такі товари.

Відповідно до п. 1.2 Договору найменування (номенклатура, асортимент) товару код ДК 021:20-7- Продукція борошномельно-круп`яної промисловості (далі - товар). Кількість товару за Договором: лот 1 крупа гречана 150 000 кг.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що ціна Договору складає 2 961 000,00 грн, у тому числі податок на додану вартість 20% - 493 500,00 грн.

Згідно з п. 4.1 Договору розрахунки за товар, що поставляються, замовником проводяться шляхом оплати за фактично поставлену кількість товару (партію товару) з відстрочкою платежу до 90 календарних днів з дати документального підтвердження учасником замовнику доставки товару до товароодержувача.

Відповідно до п. п. 5.1, 5.2 Договору дата та місце поставки товару зазначеної у письмовій заявці. Учасник повинен доставити товар до товароодержувача не пізніше ніж за 10 календарних днів від дати зазначеної в заявці.

Доставка товару на склад замовника з подальшим транспортуванням (перевезенням) в частини Національної гвардії України визначені специфікацією, проводиться за рахунок коштів учасника (або транспортом учасника) на умовах DDP (в редакції Incoterms 2010).

Пунктом 6.3.1 Договору учасник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим Договором.

Відповідно до п. 11.15 Договору ксі повідомлення, будь-яке листування тощо зп цим Договором будуть вважатись зробленими належним чином, якщо вони письмово оформлені та надіслані відповідним листом (рекомендований лист, цінний з описом вкладення, передача листа посильним). У будь-якому разі замовник вважається повідомленим з моменту фактичного отримання листа, а учасник з моменту нправлення замовником відповідного листа (переданого до поштового відділення зв`язку та отримання фіскального чеку; поставлення на копії документа відмітки, що свідчить про його отримання учасником).

В якості забезпечення виконання Договору на поставку крупи гречаної позивачем було перераховано відповідачу 148 050,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №156 від 05.04.2018.

05.05.2018 відповідачем було направлено позивачу лист вих.№775 про порушення умов Договору в частині не поставлення товару в строк, передбачений умовами Договору. В даному листі відповідач повідомив позивача про те, що в разі невиконання умов Договору, його буде розірвано.

У відповідь на згаданий лист, позивач повідомив відповідача про відсутність наданої заявки на виконання умов Договору (лист вих. №112/05 від 17.05.2018).

24.05.2018 відповідач направив позивачу повідомлення про розірвання Договору в односторонньому порядку через невиконання позивачем зобов`язань по поставці товару.

Листом вих. №136/06 від 22.06.2018 позивач наполягав на поновленні договірних відносин та зазначив.

Так, позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним одностороннього правочину про розірвання Договору та стягнення штрафних санкцій за порушення господарського зобов`язання.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частинами першою та другою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За таких обставин, укладаючи Договір, сторони набули прав та взяли на себе обов`язки позивач поставити у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, а відповідач його оплатити. В даному випадку, враховуючі конкретні правовідносини вказані зобов`язання є основними, відступ від яких є порушенням умов Договору.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. ч. 1, 2 ст. 509 цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Так, за умовами пункту 6.2.1 замовник має право в односторонньому порядку відмовитись від Договору у разі невиконання зобов`язань учасником, повідомивши про це письмовим повідомленням про розірвання Договору, що має бути відправлено учаснику не пізніше 10-ти календарних днів до дати розірвання, зазначеної замовником в повідомленні про розірвання Договору. Договір вважається розірваним на вимогу замовника з дати розірвання, зазначеної замовником в повідомленні про розірвання Договору.

З аналізу вищезазначених положень Господарського кодексу України та умов Договору, обов`язковою умовою для розірвання Договору є факт невиконання стороною своїх зобов`язань по Договору.

Зі слів позивача, у нього була відсутня можливість отримати заявки від відповідача щоб здійснити поставку товару, як це передбачено умовами Договору.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, змагальність сторін (ч. ч. 1, 2 та п.4 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд звертає увагу на те, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 21 січня 2018 року у справі №5-249кс15.

Подані позивачем докази на підтримання власної позиції щодо неможливості отримання заявок та, як наслідок їх виконання шляхом здійснення поставки, що є обов`язком за Договором, на думку суду є неповними та непереконливими, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому, частинами 1 3 статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Частини 1 5 статті 203 Цивільного кодексу України містять вичерпний перелік підстав для визнання правочину недійсним, які не підлягають більш широкому тлумаченню. Так, за їх змістом названих положень Цивільного кодексу України міст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Проаналізувавши повідомлення відповідача про розірвання договору, який за своєю природою є одностороннім правочином, суд не встановив підстав для визнання його недійсним в силу положень статті 203 Цивільного кодексу України.

Щодо вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій, то суд зазначає наступне.

Позивач просить стягнути з відповідача штрафні санкції, посилаючись на приписи ст. 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

З аналізу вищевказаного положення закону вбачається, що єдиною правовою підставою для стягнення штрафних санкцій, передбачених ст. 231 Господарського кодексу України є доведений факт наявності порушення господарського зобов`язання.

Проте, як вже зазначалось судом вище, в даному випадку, позивачем не було доведено суду порушення відповідачем умов Договору, що унеможливлює стягнення з нього штрафних санкцій.

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України:

"В Україні визнається і діє принцип верховенства права."

В силу положень ч.1 ст.129 Конституції України, ч.1 ст.2, ч.1 ст.6, ч.2 ст.48 чинного Закону України "Про судоустрій і статус суддів", п.1 ч.3 ст.2, ч.1 ст.11 ч.1 ст.236 чинного Господарського процесуального кодексу України, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України у п.п.4.1. п.4 Рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) по справі N 1-33/2004 від 2 листопада 2004 року, відмітив наступне:

"Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави."

Принцип верховенства права та справедливості є універсальним, як для кримінального, так і для господарського, адміністративного та цивільного судочинства.

На дане власне рішення Конституційний Суд України посилається і в рішеннях по справах N1-10/2004 від 1 грудня 2004 року та N1-9/2005 від 24 березня 2005 року.

Відповідно до п.п.41, 52 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), "Верховенство права" одним з обов`язкових елементів поняття "верховенство права" є "заборона свавілля", який означає, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб. Їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі №912/555/17 від 09.02.2018.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставин, покладених в основу позову, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю КАП-ПРОД відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 01.04.2019

Суддя О.Є. Блажівська