ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20 березня 2019 р. Справа № 903/959/18

Господарський суд Волинської області у складі судді Якушевої І.О., за участі секретаря судового засідання Хомич О. В., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали по справі № 903/959/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Поле", м. Черкаси

до Приватного підприємства "Захід Агро", м. Рожище, Рожищенського району, Волинської області

про стягнення 1 984 421,31 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: Вакуленко О.П. - адвокат (ордер серія ЧК № 41621),

від відповідача: н/з,

в с т а н о в и в:

26.12.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Поле" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовною заявою б/н від 19.12.2018 про стягнення з Приватного підприємства "Захід Агро" 1 984 421,31 грн., з них: 1051 752,10 грн. заборгованості за переданий на підставі договору поставки № 16-12-26 від 26.12.2016 товар, 190 190,46 грн. процентів, 95435,70 грн. пені, 2 278,54 грн. пені за прострочення з 16.04.2018 зі сплати процентів в розмірі 20% річних від суми 500 000 грн., нарахованих з 07.03.2018 по 11.04.2018, 1 901,49 грн. пені за прострочення з 01.06.2018 зі сплати процентів в розмірі 20% річних від суми 500 000 грн., нарахованих з 07.03.2018 по 25.04.2018, 569,42 грн. пені за прострочення з 01.06.2018 зі сплати процентів в розмірі 20% річних від суми 300 000 грн., нарахованих з 26.04.2018 по 13.05.2018, 11 249,38 грн. пені за прострочення з 16.09.2018 зі сплати процентів в розмірі 20% річних від суми 1 051 752,10 грн., нарахованих з 07.03.2018 по 16.12.2018, 620 971,28 грн. штрафу, 8 424,05 грн. процентів річних, 1 648,89 грн. збитків, завданих інфляцією.

На обгрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором поставки № 16-12-26 від 26.12.2016 щодо поставки товару.

Ухвалою суду від 03.01.2019 було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24.01.2019; відповідачу встановлено строк для подачі відзиву на позов.

Ухвалу суду було надіслано сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Відповідачу ухвалу суду було надіслано за адресою: Волинська область, Рожищенський район, м. Рожище, вул. Незалежності, буд. 60-а.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі від 03.01.2019, надіслана відповідачу, повернулася з поштовою відміткою: "За заявою відправника (одержувача)", хоча була надіслана на адресу: 45100, Волинська область, Рожищенський район, м. Рожище, вул. Незалежності, буд. 60-а, яка зазначена в позовній заяві та у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як адреса місцезнаходження відповідача.

Проте, як вбачається з довідки Укрпошти, працівником пошти від руки зазначена адреса: м. Луцьк, пр. Грушевського, 30, офіс 617.

Ухвалою суду від 24.01.2019 було відкладено підготовче засідання на 20.02.2019, було запропоновано відповідачу у строк до 18.02.2019 подати відзив на позов.

В судове засідання 20.02.2019 сторони не з'явились.

Факт належного повідомлення позивача про судовий розгляд справи підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 315 від 07.02.2019.

Ухвала суду від 24.01.2019, яка була надіслана відповідачу, повернулася з поштовою відміткою: "За закінченням терміну зберігання", хоча була надіслана за двома адресами: 45100, Волинська область, Рожищенський район, м. Рожище, вул. Незалежності, буд. 60-а та 43005, м. Луцьк, пр. Грушевського, 30, офіс 617.

Ухвалою суду від 03.01.2019 було закрито підготовче провадження; було призначено справу до судового розгляду по суті на 20 березня 2019 р.

В судовому засіданні 20.03.2019 представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача в судове засідання 20.03.2019 не з'явився, відзиву на позов не подав.

Ухвала суду, яка була надіслана відповідачу за двома адресами: 45100, Волинська область, Рожищенський район, м. Рожище, вул. Незалежності, буд. 60-а та 43005, м. Луцьк, пр. Грушевського, 30, офіс 617 повернулася з поштовою відміткою: "За закінченням терміну зберігання".

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути спір за відсутності представника відповідача, за наявними в ній матеріалами на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Беручи до уваги те, що відповідно до змісту пункту 5 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали, суд вважає, що відповідач належним чином був повідомлений про дату і час розгляду справи.

Крім того, судом враховано, що у відповідності до частини другої статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень (частина друга статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

З огляду на викладене, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитися з ухвалами Господарського суду Волинської області від 03.01.2019 та від 24.01.2019 у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Поле" до Приватного підприємства "Захід Агро" про стягнення 1 984 421,31 грн., з них: 1051 752,10 грн. заборгованості за переданий на підставі договору поставки № 16-12-26 від 26.12.2016 товар, 190 190,46 грн. процентів, 95435,70 грн. пені, 2 278,54 грн. пені за прострочення з 16.04.2018 зі сплати процентів в розмірі 20% річних від суми 500 000 грн., нарахованих з 07.03.2018 по 11.04.2018, 1 901,49 грн. пені за прострочення з 01.06.2018 зі сплати процентів в розмірі 20% річних від суми 500 000 грн., нарахованих з 07.03.2018 по 25.04.2018, 569,42 грн. пені за прострочення з 01.06.2018 зі сплати процентів в розмірі 20% річних від суми 300 000 грн., нарахованих з 26.04.2018 по 13.05.2018, 11 249,38 грн. пені за прострочення з 16.09.2018 зі сплати процентів в розмірі 20% річних від суми 1 051 752,10 грн., нарахованих з 07.03.2018 по 16.12.2018, 620 971,28 грн. штрафу, 8 424,05 грн. процентів річних, 1 648,89 грн. збитків, завданих інфляцією, підлягає до задоволення з огляду на наступне.

В процесі розгляду справи судом встановлено, що 26.12.2016 між сторонами було укладено договір поставки № 16-12-26.

Відповідно до п. 1.1. договору відповідач як постачальник зобов'язується поставити і передати у власність позивачу як покупцю сільськогосподарську продукцію українського походження: просо органічне еквівалентного стандарту постанов ЄС 834/2007 і 889/2008 врожаю 2017 року в асортименті, за ціною, якістю, кількістю та на умовах, викладених у даному договорі.

Відповідно до п. 2.3. договору кількість товару: просо органічне зібране з 1000 га (орієнтовано 2000 тонн).

Відповідно до п. 2.6. договору постачальник зобов'язується передати товар покупцю у повному об'ємі в строк до 01.03.2018 включно.

Згідно із п. 2.8. договору датою поставки є дата завантаження товару в автотранспорт покупця.

Згідно з п. 4.1. договору сторони погодили оплату товару шляхом передплати, у т.ч. і в розмірі 20 % та з можливістю відтермінування оплати.

Відповідно до п. 4.1. договору оплата товару здійснюється покупцем на умовах передоплати за товар у безготівковій формі після підписання даного договору сторонами шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника, з моменту надання постачальником рахунку-фактури, передплата може здійснюватись за товар по партіях визначених покупцем.

01.09.2016 між сторонами було укладено специфікацію № 1 до договору № 16-12-26 від 26.12.2016, в якій сторони узгодили, що постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти й оплатити в строки і на умовах, передбачених в договорі, просо органічне еквівалентного стандарту постанов ЄС 834/2007 і 889/2008 врожаю 2017 року, кількістю 167,43 тонни, з 01.09.2017 по 26.09.2017, вартістю 7 625 грн./т.

26.12.2016 між сторонами було укладено специфікацію № 1 до договору № 16-12-26 від 26.12.2016, в якій сторони узгодили, що постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти й оплатити в строки і на умовах, передбачених в договорі, просо органічне ЄС 834/2007 і 889/2008 врожаю 2017 року в кількості 1 000,00 тонн з 01.08.2017 по 311.22017, вартістю 320 євро/т за курсом Національного банку України на дату відвантаження товару.

26.12.2016 між сторонами було укладено специфікацію № 2 до договору, в якій сторони узгодили, що постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти й оплатити в строки і на умовах, передбачених в договорі, просо органічного еквівалентного стандарту постанов ЄС 834/2007 і 889/2008 врожаю 2017 року в кількості 1 000,00 тонни, з 01.01.2018 по. 31.05.2018, вартістю 330 євро/т за курсом Національного Банку України на дату відвантаження товару.

На виконання умов договору поставки позивачем було перераховано відповідачу 3 500 000 грн. передоплати за товар, що підтверджується платіжними дорученнями № 3838 від 23.02.2017, № 4686 від 25.05.2017, № 4746 від 31.05.2017, № 4892 від 19.06.2017, № 4916 від 20.06.2017, № 5034 від 03.07.2017, № 5440 від 09.08.2017.

Відповідач виконав взяті на себе зобов'язання згідно з договором поставки частково, станом на 07.03.2018 позивачу було поставлено товару лише на суму 1 499 247,90 грн.

Товару на суму в розмірі 2 051 752,10 грн. відповідач не поставив.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем зобов'язання згідно з договором поставки та утриманням/користуванням відповідачем коштами позивача сторонами було укладено додаткову угоду № 1 від 07.03.2018 до договору поставки № 16-12-26 від 26.12.2016 за якою (пункт 2) відповідач зобов'язався повернути позивачеві грошову суму простроченого зобов'язання в розмірі 2 051 752,10 грн. та сплатити проценти за користування коштами в розмірі 20% річних.

У додатковій угоді сторонами було узгоджено графік повернення боргу та сплати процентів за користування грошовими коштами, за яким до 15.04.2018 відповідач зобов'язався повернути позивачеві борг в розмірі 500 000,00 грн. та 20% річних від цієї суми з розрахунку на день погашення; до 31.05.2018 відповідач зобов'язався повернути позивачеві борг в розмірі 500 000,00 грн. та 20% річних від цієї суми з розрахунку на день погашення; до 15.09.2018 відповідач зобов'язався повернути позивачеві борг в розмірі 1 051 752,10 грн. та 20% річних від цієї суми з розрахунку на день погашення.

На виконання додаткової угоди до договору поставки № 16-12-26 від 26.12.2016 відповідачем було частково повернуто кошти позивачу в розмірі 1 000 000 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень № 2201 від 12.04.2018 на суму 500 000,00 грн., № 2248 від 26.04.2018 на суму 200 000,00 грн. та № 2272 від 14.05.2018 на суму 300 000,00 грн.

Однак, зобов'язання за додатковою угодою, щодо повернення 1 051 752,10 грн. відповідач не виконав.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною другою статті 11 Кодексу серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків визначено договори та інші правочини.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 Кодексу унормовано, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Оскільки товар на суму 1 051 752,10 грн. відповідачем поставлено позивачу не було, доказів, які б спростували заборгованість в розмірі 1 051 752,10 грн. відповідач суду не подав, то сума в розмірі 1 051 752,10 грн. обгрунтована та підлягає до стягнення із відповідача в повному обсязі.

Що стосується вимоги позивача про стягнення із відповідача 190 190,46 грн. заборгованості. за процентами річних в розмірі 20%, слід зазначити наступне.

Підпунктом 2 додаткової угоду №1 до договору поставки № 16-12-26 від 26.12.2016 сторони узгодили, що сума боргу відповідача станом на день укладення угоди становить 2 051 752,10 грн. і з 01.01.2018 на цю суму нараховується банківський відсоток в розмірі 20% річних.

Відповідач зобов'язався повернути суму в розмірі 2 051 752,10 грн. з урахуванням 20% річних в терміни: 500 000,00 грн.+20% річних від суми заборгованості на день погашення - до 15.04.2018, - 500 000,00 грн.+20% річних від суми заборгованості на день погашення - до 31.05.2018, 1 051 752,10 грн.+20% річних від суми заборгованості на день погашення - до 15.09.2018.

Як вбачається із матеріалів справи, 12.04.2018 відповідачем було повернуто частину боргу відповідно до додаткової угоди в розмірі 500 000,00 грн., 26.04.2018 - частину боргу в розмірі 200 000,00 грн. та 14.05.2018 - частину боргу в розмірі 300 000,00 грн. Однак, 20% річних від суми заборгованості, сплату яких відповідачем сторони узгодили у додатковій угоді від 07.03.2018, відповідачем сплачено не було.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами статті 628 зазначеного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Додаткова угода № 1 від 07.03.2018 до договору поставки № 16-12-26 від 26.12.2016, яка укладена між позивачем і відповідачем, підписана керівниками підприємств, скріплена печатками підприємств, угода недійсною судом не визнавалася, відтак вона є чинною і підлягає виконанню сторонами.

Беручи до уваги викладене а також те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань згідно з додатковою угодою щодо сплати процентів в розмірі 20% річних від суми заборгованості на день погашення, то вимога позивача про стягнення із відповідача 190 190,46 грн. заборгованості за процентами річних в розмірі 20% підставна та підлягає до стягнення із відповідача в повному обсязі, виходячи із розрахунку позивача (а.с. 57).

Крім цього, позивач просить суд стягнути із відповідача 95435,70 грн. пені за порушення строків оплати заборгованості в розмірі 1 051 752,10 грн. та 15 998,83 грн. пені за порушення строків сплати процентів річних в розмірі 20%.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 07.03.2018 у випадку порушення даної додаткової угоди постачальник (відповідач) сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочки. Пеня за порушення вимог цього договору підлягає сплаті за першою вимогою покупця (позивача).

Оскільки відповідач не здійснив повернення коштів попередньої оплати в розмірі 1 051 752,10 грн. в строк до 15.09.2018, який встановлений п. 2 додаткової угоди № 1 від 07.03.2018, не сплатив процентів річних в розмірі 20% в строки , встановлені додатковою угодою, то вимога позивача про стягнення з відповідача 95 435,70 грн. пені за прострочення зі сплати заборгованості в розмірі 1 051 752,10 грн. та 15 998,83 грн. пені за прострочення сплати процентів річних в розмірі 20% підлягає до задоволення в повному обсязі відповідно до розрахунку (а.с. 57-60).

Вимога позивача про стягнення із відповідача штрафу в розмірі 50% від суми невиконаних зобов'язань підлягає до стягнення із відповідача в повному обсязі з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5.8. договору поставки № 16-12-26 від 26.12.2016 за невиконання сторонами своїх зобов'язань винна сторона оплачує штраф у розмірі 50% від суми невиконаних зобов'язань.

Як вбачається із додаткової угоди № 1 від 07.03.2018 до договору поставки № 16-12-26 від 26.12.2016 сторони виклали в новій редакції п. 4 договору поставки - «Умови платежу».

Відповідно до п. 3 додаткової угоди № 1 від 07.03.2018 до договору поставки № 16-12-26 від 26.12.2016 інші умови договору поставки № 16-12-26 від 26.12.16 залишені без змін.

Отже, п. 5.8. договору поставки, який передбачає відповідальність за невиконання сторонами своїх зобов'язань, залишився в редакції, узгодженій сторонами при укладенні договору поставки.

Згідно з додатковою угодою № 1 від 07.03.18 відповідач взяв на себе зобов'язання до 15.09.2018 сплатити позивачу 1 051 752,10 грн. та проценти річних в розмірі 20% від суми заборгованості на день погашення заборгованості, відповідно до 15.04.2018, до 31.05.2018 та до 15.09.2018, однак станом на день прийняття рішення зобов'язання з оплати суми боргу та процентів не виконав.

За таких обставин, з відповідача на підставі п. 5.8. договору поставки № 16-12-26 від 26.12.2016 слід стягнути 620 971,28 грн. штрафу, що становить 50% від суми невиконаного зобов'язання, виходячи із розрахунку: 1 241 942,56?50%.

У відповідності із ст. ст. 610, 611, ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність нарахування процентів річних судом встановлено, що є правові підстави для нарахування та стягнення із відповідача 8 424,05 грн. процентів річних, з них: 7 952,98 грн. процентів річних, які нараховані за час прострочення оплати 1 051 752,10 грн. заборгованості та 471,07 грн. процентів річних, які нараховані позивачем за час прострочення оплати 190 190,46 грн. заборгованості за процентами річних в розмірі 20%.

Враховуючи порушення відповідачем строків оплати 1 051 752,10 грн. заборгованості та порушення відповідачем строків оплати 190 190,46 грн. заборгованості за процентами річних в розмірі 20% згідно з додатковою угодою №1 від 07.03.2018, з відповідача на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України слід також стягнути 1 648,89 грн. збитків, завданих інфляцією відповідно до розрахунку (а.с. 59-60).

Представником позивача до матеріалів справи було додано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (а.с. 61).

Відповідно до попереднього розрахунку сума судових витрат представника позивача становить 132 987,41 грн., та складається із судового збору в розмірі 29 766,34 грн.; витрат на правничу допомогу в розмірі 99 221,07 грн.; витрат, пов'язаних із прибуттям в судові засідання, які складаються із транспортних витрат в розмірі 2 000 грн. та витрат, пов'язаних із проживанням в готелі в розмірі 2 000 грн.

20.03.2019 представник позивача подав клопотання про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження надання правничої допомоги та доказів на підтвердження витрат пов'язаних з розглядом справи.

В судовому засіданні 20.03.2019 представник позивача просив суд стягнути із відповідача 29 766,34 грн. судового збору, 69 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, 1200 грн. витрат на проживання та 1 179,06 грн. витрат на проїзд, а всього 101 145,40 грн.

Клопотання представника позивача про стягнення із відповідача 101 145,40 грн. судових витрат підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Понесені представником позивача витрати на проїзд та проживання не віднесені до витрат, передбачених пунктами 1-3 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, а аналізуючи їх на предмет відповідності витратам, вказаним у пункті 4 цієї частини, суд дійшов до висновку про те, що диспозиція цієї норми пов'язує віднесення витрат учасника судового процесу до категорії "витрат, пов'язаних з розглядом справи", а відтак і до категорії "судових витрат" - їх пов'язаність з вчиненням інших "процесуальних дій".

З системного аналізу статей Господарського процесуального кодексу України будь-які дії учасника господарської справи, пов'язані із її розглядом судом - в т.ч., явка в судове засідання, участь у судовому засіданні є процесуальною дією в розумінні п.4 ч.3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України, а відтак і витрати, понесені такою стороною, відносяться до складу судових витрат.

До інших витрат у розумінні ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи; витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст.120 ГПК суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов'язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Як вбачається з ухвал суду від 03.01.2019 та 24.01.2019, явка представників сторін, в тому числі й позивача, в судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Крім того, суд не викликав представника позивача в судове засідання, оскільки всі необхідні обгрунтування та докази були подані позивачем при подачі позову до суду.

Таким чином, витрати, понесені представником позивача з оплати проживання в готелі та проїзду, не можна вважати витратами, передбаченими ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, а тому клопотання представника позивача в частині стягнення із відповідача 2 379,06 грн. витрат, пов'язаних із прибуттям в судові засідання та проживання, слід залишити без задоволення.

Що стосується клопотання представника позивача про стягнення із відповідача витрат на професійну правничу допомогу та судового збору варто зазначити наступне.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до положень частини 1 статті 126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126).

Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України.

Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

На підтвердження факту надання правничої допомоги та понесення витрат позивачем на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 69 000 грн. представником позивача надано: оригінал ордеру серія ЧК № 41621 від 20.11.2018 (а.с. 50), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 51), копію договору про надання правничої допомоги №б/н від 01.11.2018 (а.с.52-53), копію додаткової угоди № 20/11/18-1 від 20.11.2018 до договору про надання юридичних послуг від 01.11.2018, копію рахунку-фактури № 21/11/18-1 від 21.11.2018 (а.с. 55), платіжне доручення № 10229 від 22.11.2018 на суму 30 000 грн. (а.с. 56), опис наданих адвокатом послуг на виконання договору про надання правничої допомоги від 01.22.2018.

Як вбачається із додаткової угоди до договору про надання юридичних послуг від 01.11.2018 сторони узгодили порядок обчислення адвокатського гонорару (а.с. 54).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається із опису наданих адвокатом послуг на виконання договору про надання правничої допомоги від 01.11.2018 розмір наданої професійної правничої допомоги склав 99 000 грн.

30 000 грн. позивачем було перераховано Вакуленку О.П. 22.11.2018, що підтверджується копією платіжного доручення № 10229 від 22.11.2018.

Відповідно до приписів частини 4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126).

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126).

Такого висновку дійшов ВС у постанові від 18.12.2018 у справі № 910/4881/18.

Від відповідача клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не надходило, представник позивача в судовому засіданні просив суд стягнути із відповідача 69 000 грн., а тому клопотання позивача про стягнення із відповідача 69 000 грн. витрат на правничу допомогу підлягає до задоволення.

У зв'язку із задоволенням позову судовий збір в розмірі 29 766,34 грн. на підставі ст. 129 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. 215, 509, 525, 526, 549, 610, 611, 625, 627, 628, 629, 655, 712, Цивільного кодексу України, ст. ст. 173, 230 Господарського кодексу України, ст.ст. 129, 189, 190, 230, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Захід Агро" (45100, Волинська область, Рожищенський район, м. Рожище, вул Незалежності, 60-а, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Поле" (18028, м. Черкаси, вул. Сурікова, 14-а/1, ) 1 051 752 грн. 10 коп. заборгованості за основним зобов'язанням, 190 190 грн. 46 коп. заборгованості за процентами річних в розмірі 20%, 15 998 грн. 83 коп. пені за прострочення сплати 20% річних, 620 971 грн. 28 коп. штрафу, 8 424 грн. 05 коп. процентів річних, 1 648 грн. 89 коп. збитків, завданих інфляцією, 29 766 грн. 34 коп. витрат, пов'язаних з оплатою судового збору та 69 000 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено: 25.03.2019р.

Суддя І. О. Якушева