ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2019 р. Справа№ 910/331/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Іоннікової І.А.

Секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.

За участю представників учасників процесу згідно протоколу судового засідання від 27.03.2019.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 у справі № 910/331/18 (суддя Ярмак О.М., м. Київ, повний текст рішення складено 07.12.2018)

за позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Фенікс", м. Київ

до 1) Департаменту патрульної служби МВС України, м. Київ

2) Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, м. Київ

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів:

1) Державна Казначейська Служба України, м. Київ

2) приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Український страховий стандарт", м. Київ

3) ОСОБА_2, м. Київ

про стягнення 325 532,27 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Фенікс" (надалі-позивач) звернулось із позовом до Головного управління Національної поліції в місті Києві про стягнення 325 532,27 грн., з яких: 324 082,27 грн витрат, виплачених згідно договору добровільного страхування наземного транспорту № 007/16-Т від 01.03.2016, 1300,00 грн. вартості експертної оцінки та 150,00 грн. вартості довідки МВС про ДТП. При цьому посилався на ст. cт. 22, 993, ч. 1 ст. 1166, ч. 1 ст. 1172, чч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2018 у справі № 910/331/18 задоволено клопотання позивача та замінено первісного відповідача у справі - Головне управління Національної поліції в місті Києві належним відповідачем - Департаментом патрульної служби Міністерства внутрішніх справ України (), якому належить автомобіль "Toyota Prius".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2018 у справі № 910/331/18 залучено до участі у справі в якості відповідача-2 - Департамент патрульної поліції Національної поліції України (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 у справі № 910/331/18 (суддя Ярмак О.М., м. Київ, повний текст рішення складено 07.12.2018) позов задоволено частково; стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Фенікс" 212 297 грн. 19 коп. відшкодування, 950 грн. 00 коп. понесених витрат за проведення авто товарознавчого дослідження, 3198 грн. 71 коп. судового збору; у решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Український страховий стандарт" (надалі-скаржник, третя особа-2) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просило поновити строк апеляційного оскарження, змінити рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 у справі № 910/331/18, покласти на Департамент патрульної поліції Національної поліції України обов'язок відшкодувати повний розмір завданої шкоди, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до посилань приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт" на те, що відшкодування шкоди має здійснюватись відповідачем-2. Скаржник зазначає, що позивач пропустив річний строк на звернення із заявою про страхове відшкодування з моменту настання ДТП, у зв'язку із чим на підставі підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» третя особа-2 має право відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2019 у справі № 910/331/18 задоволено клопотання третьої особи-2 та поновлено строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження у справі № 910/331/18; розгляд апеляційної скарги приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 у справі № 910/331/18 призначено на 13.03.2019; зупинено дію оскарженого рішення до закінчення її перегляду в апеляційному порядку.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2019 у справі № 910/331/18 відкладено розгляд апеляційної скарги на 27.03.2019.

Відповідач-2 у відзиві просив колегію суддів апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 у справі № 910/331/18 залишити без змін, як таке, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства, а також відмовити у задоволенні клопотання скаржника про приєднання до матеріалів справи листа ПрАТ "Страхова компанія "Український страховий стандарт" від 27.12.2018 № 1676.

Інші учасники апеляційного провадження не скористалися своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України та не надали суду письмових відзивів та пояснень на апеляційну скаргу третьої особи-2, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

До судового засідання від 27.03.2019 не з'явилися позивач, відповідач-1, третя особа-1, -3, яких повідомлено про час, місце та дату судового засідання завчасно та належним чином.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

За правовими висновками Європейського суду з прав людини у рішенні від 03.10.2017 (Заява №18656/13) по справі «Віктор Назаренко проти України» (CASE OF «Viktor Nazarenko v. UKRAINE») щодо доводів заявника про те, що його не було повідомлено про апеляційне провадження у його справі, чим порушено статтю 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказано, що відповідно до вимог національного процесуального законодавства сторони у справі мають бути проінформовані про основні процесуальні дії та забезпечені процесуальними документами суду. Крім того, Європейський суд зазначив, що докази відправлення кореспонденції до суду мають надаватися відповідною стороною і зберігатися у матеріалах судової справи. У вказаній справі, Європейський суд дійшов висновку, що заявника не було належним чином повідомлено про апеляційну скаргу, а тому він був позбавлений можливості надати у відповідь свої коментарі. Європейський суд константував порушення пунтку 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод з огляду на недотримання у справі заявника принципу процесуальної рівності сторін.

Приймаючи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції констатує, що учасники апеляційного провадження у відповідності до вимог чинного законодавства були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що позивач, відповідач-1, третя особа-1, -3 належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи те, що їх явка обов'язковою не визнавалась, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду судового рішення за наявними матеріалами справи за присутності представників відповідача-2, третьої особи-2.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу третьої особи-2 залишити без задоволення, а рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.03.2016 між ФОП Білянською О.Ю. (далі - страхувальник) та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Фенікс" було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 007/16-Т, відповідно до якого позивачем були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля марки Toyota Land Cruiser Prado 150, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

26.07.2016 у м. Києві водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки Toyota Prius, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 на перехресті вулиць, повертаючи ліворуч, не надав перевагу у русі автомобілю Toyota Land Cruiser Prado 150, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_5, який належить Білянській О.Ю., внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 04.09.2017 у справі № 756/6133/17, з урахуванням постанови від 20.09.2017 про виправлення описки, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, однак, закрито провадження у справі відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП на підставі п.7 ч. 1 ст.247 КУпАП.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що оскільки в результаті ДТП 26.07.2016 було пошкоджено застрахований автомобіль Toyota Land Cruiser Prado 150, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, позивачем - ПАТ "СК "Фенікс" за заявою страхувальника, на підставі страхового акту № 01/11-2016 від 10.11.2016 та додатку № 1 від 16.03.2017 до нього, відповідно до Звіту № 13301 від 06.11.2016 на суму 445 467,84 грн., Звіту (додатковий) від 24.02.2017 на суму 11 704,92 грн., було виплачено на користь ТОВ "Віді-Автострада" відшкодування у загальному розмірі 312 297,19 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №446 від 16.12.2016 на суму 162 297,19 грн., № 454 від 21.12.2016 на суму 80 000,00 грн., № 478 від 29.12.2016 на суму 70 000,00 грн., копії яких долучені до справи.

Також 22.03.2017 між ПАТ "СК "Фенікс" та ФОП Білянською О.Ю. було підписано Акт взаємозаліку однорідних вимог, відповідно до якого доплата страховику страхувальника у розмірі 11 785,08 грн по ДТП 26.07.2016 згідно додатку № 1 до страхового акта №01/11-2016 за договором добровільного страхування від 01.03.2016 було зараховано в рахунок погашення заборгованості страхувальника по страхових платежах за договором добровільного страхування № 002/17-Т від 02.02.2017.

Крім того, страхувальником були понесені витрати у зв'язку з отриманням довідки по ДТП та проведення оціночної діяльності у розмірі 150,00 грн. та 1300,00 грн. відповідно, що підтверджено матеріалами справи.

Відтак, розмір фактичних витрат по ДТП, понесених ПАТ "СК "Фенікс" у зв'язку із виплатою страхового відшкодування по договору добровільного страхування від 01.03.2016 склав загальну суму 325 532,27 грн.

Таким чином, позивачем заявлено вимоги про стягнення 325 532,27 грн. відшкодування до відповідача -1 Департаменту патрульної служби МВС України в порядку ст.ст. 1187, 1188 ЦК України, як власника автомобіля марки Toyota Prius, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, та до відповідача -2 Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в порядку ст.1172 ЦК України, як особи, з якою винна особа ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах, керуючи автомобілем марки Toyota Prius, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 під час ДТП 26.07.2016.

Відповідач-2, заперечуючи проти позову, вказав, що розмір відшкодування має бути зменшено на суму ПДВ, та суму 100 000,00 грн. страхової виплати, яку належить стягнути з ПрАТ "СК "Український страховий стандарт", як страховика цивільної правової особи, яка на правовій підставі керувала автомобілем Toyota Prius, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, застрахованого Департаментом патрульної поліції за полісом АК/6031661. Крім того, за позицією відповідача -2, відповідно до положень ст.19 Закону України "Про Національну поліцію", ст.993 ЦК України, особою, відповідальною за завдані збитки, у даній справі є держава в особі органу державної влади, який здійснює казначейське обслуговування коштів Державного бюджету на основі ведення єдиного казначейського рахунку.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та відхиляє доводи апеляційного оскарження третьої особи-2, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями статті 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов'язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов'язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов'язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.

За змістом статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні серед іншого може бути замінений іншою особою випадках, установлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов'язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов'язаннях: у деліктному зобов'язанні винуватця; у зобов'язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

Велика Палата Верховного Суду у справі від 05.06.2018 № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18) відзначила, що в такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов'язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов'язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов'язанні винуватця; зобов'язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Тобто, нормами ч. 2 ст. 1187 ЦК України визначено особливого суб'єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, - це є його законний володілець.

Так, матеріалами справи підтверджується, що на час скоєння ДТП особою, яка володіє транспортним засобом автомобіля марки Toyota Prius, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 на відповідній правовій підставі є Департамент патрульної служби МВС України (відповідач-1), що підтверджується, зокрема, довідкою ДАІ № 96910038 від 26.07.2016.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Як відзначалось вище, вина особи, яка керувала транспортним засобом Toyota Prius, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, водія ОСОБА_2 встановлена у судовому порядку Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 04.09.2017 у справі № 756/6133/17, яка в силу ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не потребує повторного доказування, не підлягає сумніву та є обов'язковою при вирішені даної справи.

Разом з тим, відповідно до статті 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

Таким чином, з аналізу норм статей 1187 та 1172 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб'єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб'єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц).

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України № 6-108 цс 13 від 06.11.2013 року та Постанові Верховного Суду у справі № 910/14685/17 від 05.05.2018 року.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника. (постанова Верховного Суду України від 02.11.2016 у справі N 6-1693цс16, Верховного Суду від 27.02.2019 № 902/1142/17).

В свою чергу, відповідач-2 не заперечував, що станом на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_2 була співробітником Департаменту патрульної служби (відповідача-2).

Таким чином, відповідальність за шкоду, заподіяну транспортному засобу Toyota Land Cruiser Prado 150, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, має нести саме відповідач-2, як юридична особа, з винних неправомірних дій працівника якого сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої застрахований позивачем автомобіль зазнав технічних ушкоджень.

Згідно розрахунку позивача, внаслідок ДТП ним понесені фактичні витрати у розмірі 325 532,27 грн., а саме: 312 297,19 грн. виплаченого відшкодування, 11 785,08 грн. доплати, по якій здійснено залік вимог, 1300,00 грн. вартості експертної оцінки та 150,00 грн. вартості довідки МВС про ДТП.

Матеріалами справи встановлено, що 26.07.2016 позивачем на підставі платіжних доручень всього виплачено у зв'язку з ДТП суму 312 297,19 грн. відшкодування.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

За змістом ст.ст. 9, 22 - 31, 35, 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, до винної в ДТП особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, в силу ст. 1194 ЦК України покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність, як на власника джерела підвищеної небезпеки - учасника ДТП, яка наступає лише у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди.

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Оскільки цивільно-правову відповідальність особи, яка на правовій підставі керувала автомобілем Toyota Prius, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, застраховано Департаментом патрульної поліції за полісом АК/6031661 у ПрАТ "СК "Український страховий стандарт" на суму 100 000,00 грн. ліміту відповідальності за шкоду, завдану майну третіх осіб, то заявлена сума відшкодування має бути зменшена на 100 000,00 грн. страхової виплати, обов'язок щодо сплати якої покладається на страховика за полісом АК/6031661.

За викладених вище обставин та, беручи до уваги зазначені приписи чинного законодавства, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого господарського суду про те, що заявлені позовні вимоги щодо стягнення 312 297,19 грн. відшкодування підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача-2 суми 212 297,19 грн.

В решті позовних вимог частині стягнення 100 000,00 грн. належить відмовити у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю підстав покладення цих витрат саме на відповідача-2.

Що стосується доводів відповідача-2 про необхідність зменшення суми страхового відшкодування на суму ПДВ, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд правомірно відхилив їх, посилаючись на те, що відповідачем-2 не доведено, що ТОВ "Віді-Автострада" зареєстровано платником ПДВ. Крім того, відповідно до наявних у матеріалах справи платіжних доручень, відшкодування було виплачено позивачем за заявою страхувальника на рахунок ТОВ "Віді-Автострада" із зазначенням в платіжних дорученнях «без ПДВ».

Між тим, правомірним є висновок суду про необґрунтованість посилань відповідача-2 на те, що саме на державу покладається обов'язок з відшкодування вказаної шкоди, оскільки відповідач-2 помилково ототожнює в цьому випадку шкоду, яка відшкодовується державою замість відповідного державного органу (у випадку, зокрема, передбаченому ст. 19 Закону України "Про Національну поліцію") і ту шкоду, яка покладається на самі державні органи, як юридичну особу.

Таким чином, відповідач-2 всупереч ст. 74 ГПК України, не надав доказів та не довів відсутності підстав щодо звільнення від обов'язку відшкодувати понесену позивачем шкоду, як у роботодавця винної у ДТП особи.

Щодо решти заявленої суми відшкодування, суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відшкодування у розмірі 11 785,08 грн. за актом взаємозаліку не є обґрунтованим та доведеним, а тому не може прийматись судом в якості доказу понесення витрат по ДТП та наявності підстав для їх стягнення з відповідача-2, оскільки вказаний розмір витрат визначено на підставі Звіту (додатковий) за вих. №13301/1 від 24.04.2017 без доведення суду та зазначення підстав необхідності проведення додаткового авто товарознавчого дослідження за наявності іншого Звіту № 13301 від 06.11.2016, наявності рішення страховика із вказівкою на необхідність, мотиви, підстави проведення додаткового дослідження, тощо.

Поряд з цим, згідно Акту взаємозаліку однорідних вимог від 22.03.2017, підписаного між ПАТ "СК "Фенікс" та ФОП Білянською О.Ю., доплату страховику страхувальника у розмірі 11 785,08 грн. по ДТП 26.07.2016 згідно додатку № 1 до страхового акта № 01/11-2016 за договором добровільного страхування від 01.03.2016 було зараховано в рахунок погашення заборгованості страхувальника по страхових платежах за іншим договором добровільного страхування №002/17-Т від 02.02.2017, що також не підтверджує понесення позивачем реальних витрат у зв'язку з ДТП 26.07.2016 у вказаному розмірі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сума 11 785,08 грн. не підлягає покладенню на відповідача-2 у зв'язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог в цій частині.

Також місцевим господарським судом правомірно відмовлено задоволенні позовних вимог в частині стягнення 150,00 грн. понесених витрат у зв'язку з отриманням довідки МВС по ДТП, оскільки згідно платіжного доручення № 1217 від 23.09.2016 перерахування вказаних коштів було здійснено на рахунок ФОП Матушевської Аліни Євгенівни, та позивачем не обґрунтовано підстав такого перерахування за довідку, отриману в органах державної влади.

Щодо суми 1300,00 грн. витрат за проведення оціночної діяльності, судом першої інстанції правомірно встановлено, що за проведення авто товарознавчого дослідження, оформлення Звіту за вих.№ 13301 від 06.11.2016 позивачем на підставі платіжного доручення № 1257 від 10.11.2016 сплачено суму 950,00 грн., що є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Однак, понесення витрат у сумі 350,00 грн. за платіжним дорученням № 1318 від 17.03.2017 на суму 350,00 грн. не є належним доказом понесення реальних витрат, оскільки, як вже встановлено вище, підстави та необхідність проведення додаткового авто товарознавчого дослідження та оформлення додаткового звіту №13301/1 від 24.04.2017 позивачем не доведено, тому в цій частині позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого суду про часткове задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Фенікс" до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (відповідача-2) на суму 212 297,19 грн. страхового відшкодування та 950,00 грн. понесених витрат за проведення авто товарознавчого дослідження, в решті позовних вимог обґрунтовано відмовлено, у зв'язку з їх недоведеністю.

В частині вимог до Департаменту патрульної поліції МВС України (відповідач-1) правомірно відмовлено у зв'язку із безпідставністю та необґрунтованістю.

Третя особа -2 - приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Український страховий стандарт" у апеляційній скарзі наголосила, що відшкодування шкоди має здійснюватись відповідачем-2, оскільки позивач пропустив річний строк на звернення із заявою про страхове відшкодування з моменту настання ДТП, у зв'язку із чим на підставі підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» третя особа-2 має право відмовити йому у здійсненні виплати страхового відшкодування. Крім того, додатково у доводах апеляційного оскарження третя особа-2 відзначив, що під час розгляду даної справи ним вищевказані пояснення суду не подавались, оскільки жодних позовних вимог до нього не було пред'явлено.

Під час апеляційного перегляду справи, 21.03.2019 третьою особою-2 супровідним листом до справи долучено лист від 27.12.2018 № 1676. За змістом зазначеного листа вбачається, що позивач звернувся до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт" із заявою від 03.09.2018 про виплату страхового відшкодування, у задоволенні якої третьою особою-2 відмовлено з посиланням на річний строк передбачений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідач-2 у своїх поясненнях наголосив, що вказаний лист не може прийматись до уваги апеляційним судом, оскільки третя-особа-2 не навела підстав неможливості подання зазначеного доказу до матеріалів справи під час розгляду справи судом першої інстанції, а рішення місцевого суду прийнято на основі наявних у матеріалах справи доказів.

Крім того, відповідач-2 зазначив, що позивач із вказаною заявою до третьої особи -2 звернувся 03.09.2018, отже рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування повинно було прийняте не пізніше 02.12.2018 в силу приписів пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому строк розгляду заяви третьою особою-2 порушено. В свою чергу, неподання позивачем заяви про страхове відшкодування у межах встановленого строку, не може бути підставою для покладення цього обов'язку на відповідача 2.

Суд апеляційної інстанції, оцінюючи вищеназваного листа від 27.12.2018 № 1676, зазначає, що враховуючи, що скаржник подав цей доказ під час розгляду апеляційної скарги, то на дату прийняття оскарженого рішення таких доказів суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Частинами 3, 4 п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 встановлено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК України. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Третя особа-2 у супровідному листі від 21.03.2019, не зазначив причин неподання зазначеного доказу, а лише відзначив, що наданий документ підтверджує його рішення про відмову позивачеві у виплаті страхового відшкодування та обґрунтовує право останнього стягнути повністю суму боргу з відповідача-2.

Однак, колегія суддів зауважує скаржнику на тому, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від апелянта.

Оскаржене рішення у цій справі було проголошено 04.12.2018, зазначений лист датований від 27.12.2018, а із заявою до третьої особи-2 позивач звернувся ще 03.09.2018, тобто заздалегідь до дати проголошення судового рішення у справі.

Третій особі-2 було відомо про розгляд даної справи у суді першої інстанції, про вище зазначенні звернення позивача він не повідомляв, а суду апеляційної інстанції доказів об'єктивної неможливості вчинення таких дій він не надав.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику більш сприятливі умови в розгляді конкретної справи ніж іншим.

За таких обставин, додана третьою особою-2 до апеляційної скарги копія листа від 27.12.2018, як додатковий доказ, колегією суддів не приймається.

Що ж до вищезазначених доводів третьої особи-2, колегія суддів їх не приймає до уваги, оскільки такі базуються з посиланням на нові докази, які не було надано до місцевого суду. Більше того, зазначені доводи третьої особи-2 можуть бути предметом інших позовних вимог чи заперечень у разі виникнення спору.

Інших доводів та доказів на підтвердження своєї правової позиції, які б слугували підставою для скасування судового рішення у даній справі третьою особою-2 не наведено.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Захищене статтею 6 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий судовий розгляд передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Європейський суд з прав людини розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції обвинувачення і захист діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду.

Принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Слід зазначити, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" no. 4241/03 від 28.10.2010 суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Колегія вважає, що у зазначеному питанні слід керуватися принципом "обґрунтованої достатності" визначених судом мотивів та підстав прийняття відповідного рішення.

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014 зазначено: «Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року)».

Разом з тим, проаналізувавши текст рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку третьою особою-2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційні вимоги приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та покладаються на третю особу-2.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст. ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 у справі №910/331/18 залишити без змін.

3. Справу № 910/331/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 01.04.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

І.А. Іоннікова