УХВАЛА

м. Київ

19.03.2019Справа № 910/16416/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" (49044, м. Дніпро, узвіз Крутогірний, 14)

До Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9)

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д)

Про визнання недійсним правочину

Суддя Бондаренко Г. П.

Секретар с/з Коваленко О. В.

Представники сторін:

Від позивача: Прохода Р.С., довіреність № 12/07-1 від 12.07.2018

Від відповідача: Каратун Т.В., довіреність № 18-0014/51909 від 26.09.18;

Від третьої особи: Ананійчук О.А., довіреність № 434 від 27.11.18.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - відповідач) про визнання недійсним правочину.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить визнати недійсним іпотечний договір № 58 від 20.03.2009, укладений між Національним банком України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Приватофис", посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М., зареєстрований в реєстрі за № 529. Також позивачем заявлено клопотання про витребування доказів, а саме належним чином засвідченої копії (оригіналу для огляду) кредитного договору № 19 від 03.03.2009 року, укладеного між НБУ та ПАТ "КБ "Приватбанк".

10.01.2019 від позивача надійшла заява про усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 14.12.2018 про залишення позовної заяви без руху та заява про залучення третіх осіб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи № 910/16416/18 ухвалено здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.02.2019, залучено до участі у справі Акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, в залученні інших третіх осіб, зазначених позивачем - відмовлено.

06.02.2019 від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в закритому судовому засіданні та відзив на позов, в якому проси відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

19.02.2019 від третьої особи надійшли пояснення на позовну заяву, в якій просила застосувати позовну давність у справі та відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

19.02.2019 від відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі пунктів 2, 3 статті 43 ГПК України.

У судовому засіданні 19.02.2019 задоволено клопотання про розгляд справи в закритому судовому засіданні, відмовлено в задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду та оголошено перерву в судовому засіданні на 19.03.2019.

18.03.2019 від позивача надійшла заява про зміну підстав позову.

18.03.2019 від третьої особи - АТ КБ "Приватбанк" надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду та повернення її позивачу на підставі ч. 3 ст. 43 ГПК України та вжиття такого заходу процесуального примусу як стягнення з позивача штрафу.

У судове засідання 18.03.2019 представники сторін з'явилися.

Представник позивача підтримав заяву про зміну підстав позову.

Представники відповідача та третьої особи зазначили, що позивач даною заявою не змінює підстави позову, а саме фактичні обставини справи, а доповнює позовні вимоги іншим обґрунтуванням, що не є зміною фактичних обставин, якими позивач обгрунтовує заявлені позовні вимоги.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та подану заяву зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п'ять днів до початку першого судового засідання у справі.

У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі. (ч. 5 статті 46 Господарського процесуального кодексу України).

Судом разом з представниками сторін встановлено, що дана заява за своєю суттю не є заявою про зміну підстав позову, а тому суд приймає її як додаткові обґрунтування раніше поданої позовної заяви.

Крім того, суд у даному судовому засіданні розглянув заяву третьої особи про залишення позовної заяви без розгляду та повернення її заявнику та зазначає наступне.

Обґрунтовуючи дану заяву заявник зазначає, що на дату звернення з заявою про залишення без розгляду позовної заяви існує декілька десятків справ за позовами НБУ до ТОВ «Приватофис» про звернення стягнення на предмет іпотеки за різними іпотечними договорами, які укладались для забезпечення кредитного договору (включно зі справою № 902/283/18, яка розглядається Господарським судом Вінницької області), справа № 910/7913/18 за позовом ТОВ «Приватофис» про розірвання іпотечних договорів, позови ТОВ «Приватофис» про визнання недійсним іпотечних договорів, включно з даною справою.

Враховуючи хронологію та сукупність дій позивача,звернення до господарського суду з вимогою про недійсність іпотечного договору свідчить про подання ТОВ «Приватофис» завідомо безпідставного позову і за відсутністю предмета спору та, відповідно, зловживання позивачем своїми процесуальними правами. Спір про недійсність іпотечного договору, ініційований позивачем, носить штучний характер, адже питання правомірності іпотечного договору підлягає обов'язковому дослідженню судами при вирішенні господарських справ № 910/7913/18 та № 902/283/18 в силу ст. 209 та 210 ГПК України. Розглядаючи позовні вимоги, що випливають із іпотечного договору, Господарський суд Вінницької області та Господарський суд міста Києва повинні перевірити правомірність цього договору, що фактично підтверджує штучність ініційованого позивачем додаткового спору про визнання іпотечного договору недійсним та є зловживанням своїми процесуальними правами. Заявник вважає, що дії позивача спрямовані на свідоме затягування судових процесів стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки, а також до таких дій відноситься подання позивачем штучного безпідставного позову про визнання іпотечного договору недійсним. Отже, заявник просив на підставі ч. 4 ст. 43 ГПК України визнати зловживанням своїми процесуальними права дії позивача, що полягають у поданні позовної заяви про визнання іпотечного договору № 58 від 20.03.2009 недійсним, залишити позовну заяву без розгляду та застосувати захід процесуального примусу до позивача у вигляді стягнення штрафу.

Положення ст. 4 ГПК України щодо права на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, є реалізацією ч. 1 ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, та ч. 2 ст. 124 Конституції України, відповідно до якої юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

У матеріальному сенсі позов - це право на задоволення своїх позовних вимог. У процесуальному сенсі позов - це звернена до суду вимога про захист своїх прав та інтересів. Подання позовної заяви є формою реалізації права на позов.

Водночас, право подання позовної заяви, як будь-яке суб'єктивне право, яким є міра свободи, тобто міра можливої поведінки правомочної особи у правовідносинах, має межі свого здійснення. Об'єктивним критерієм визначення межі здійснення суб'єктивного права є неможливість використання його на шкоду правам інших осіб. Таке використання свого права є зловживання ним, застереження щодо неприпустимості такої поведінки містить процесуальний закон - ст. 43 ГПК України.

За приписами частини 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства. До таких дій, зокрема, віднесено подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Штучний - значить схожий на справжній. Отже, незважаючи на наявність формальних характеристик та дотримання обов'язкових вимог, які є зовнішніми критеріями легітимності позову у процесуальному сенсі як зверненої до суду вимоги, саме мета, як складова матеріального сенсу позову, буде тим критерієм, що розмежовуватиме його дійсний від штучного характери.

Обставини, про які свідчать матеріали справи та пояснення сторін дають суду достатні підстави вважати, що дійсна мета звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" з вимогою про визнання недійсним іпотечного договору № 58 від 20.03.2009 спрямована на створення перешкод для розгляду справи № 902/283/18 за позовом Національного Банку України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ця мета не тільки не кореспондується з обов'язком учасників справи добросовісно користуватись процесуальними правами (ч. 1 ст. 43 ГПК України), а й позбавляє цей позов його матеріального сенсу як права на задоволення своїх вимог.

З огляду на матеріали справи, пояснення позивача суд зазначає, що дійсною метою цього позову є уникнення стягнення на майно, а не встановлення фактичних обставин наявності чи відсутності недоліків (дефектів) договору.

Зокрема, дійсність договору, як юридичного факту, що є підставою для набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків, зумовлена необхідністю додержання в момент вчинення договору вимог, визначених ст. 203 ЦК України. Отже, момент укладення договору засвідчує обізнаність сторони про обов'язковість для нього цього договору як юридично значимого факту, зміст якого становлять його умови. Саме цей момент є початком відліку права сторін ставити під сумнів якість договору з метою встановлення його недоліків. Перевірка договору на предмет юридичної чистоти, якою є виявленням його дефектів (недійсності), залежить виключно від існування договору як юридичного факту, і жодним чином не може зумовлюватись станом його виконання і відношенням сторін до своїх прав і покладних на себе обов'язків. Тобто, сприйняття стороною вимог ст. 203 ЦК України не є похідною від обставин виконання договору.

Наявні ж матеріали свідчать, що саме через призму можливого виконання договору іпотеки № 58 від 20.03.2009 і звернення стягнення на майно виник спір про його недійсність.

Зокрема, предметом оскаржуваного договору іпотеки № 58 від 20.03.2009 є відносини майнового поручительства ТОВ «Приватофис» за ПАТ «КБ «Приватбанк» щодо виконання останнім фінансових обов'язків за кредитним договором № 19 від 03.03.2009, укладеного між ПАТ «КБ «Приватбанк» та Національним Банком України. Предметом іпотечного договору є забезпечення вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору № 19 від 03.03.2009, укладеного між іпотекодержателем та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» з повернення кредиту, наданого у сумі 5 000 000 000, 00 грн.

Аналіз наведених вище фактів і обставин дає суду можливість дійти висновку, що позов про визнання недійсним договору іпотеки зумовлений саме існуванням спорів щодо виконання кредитних зобов'язань і зобов'язань за договором іпотеки, тобто є похідним від вказаних вище спорів, а не наслідком сприйняття стороною обставин додержання вимог ст. 203 ЦК України на час укладення оспорюваного договору.

Очевидно штучний характер позову є нерозривно пов'язаний з його завідомою безпідставністю, що є необхідним для застосування п. 3. ч. 2 ст. 43 ГПК України. Така вказівка закону свідчить про умисний (цілеспрямований) характер дій позивача та дає змогу відрізнити зловживання процесуальними правами від реалізації права особи на звернення до суду за судовим захистом.

Подання завідомо безпідставного позову означає, що позивач завчасно (заздалегідь наперед) усвідомлював безпідставність свого позову та всупереч інтересам правосуддя, а також завданням господарського судочинства, звернувся з таким позовом.

Про цілеспрямований характер зловживання своїми процесуальними правами, а також завчасне усвідомлення безпідставності позову можуть свідчити дії позивача, які за своєю суттю та наслідками суперечать одна одній.

Вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" про розірвання договору іпотеки № 58 від 20.03.2009 у справі № 910/7913/18 свідчить про безумовне визнання позивачем його правомірності та дійсності, адже в розумінні ч. 2 ст. 653 ЦК України зобов'язання за таким договором застави будуть припинені виключно з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Задоволення вимог про визнання договору іпотеки недійсним за своєю суттю призводить до інших правових наслідків (ст. 216 ЦК України), які виключають можливість застосування будь-яких інших наслідків, крім його недійсності.

Зазначене свідчить про неоднозначність та протилежність дій позивача щодо подачі позовів у справах № 910/7913/18 та 910/16416/18.

Крім того, в Господарському суді міста Києва перебуває справа № 910/15711/17, між тим же позивачем та відповідачем про розірвання 56 договорів іпотеки, серед яких є і іпотечний договір № 58 від 20.03.2009. Так, ухвалою суду від 25.04.2018 позов ТОВ «Приватофис» залишено без розгляду через неявку представника позивача, що також свідчить про системність дій позивача щодо подачу позову про визнання недійсним договору іпотеки № 58 від 20.03.2009 року, які не спрямоване на досягнення цілей господарського судочинства, а також дійсним намірам вирішення спору по суті для відновлення порушених прав позивача, у випадку доведення такого порушення.

Враховуючи наведене, дії позивача щодо звернення до суду з позовом у цій справі розцінюються судом як зловживання процесуальними правами, що полягає у поданні завідомо безпідставного позову у спорі, який має очевидно штучний характер.

Правовим наслідком зловживання процесуальними правами є право суду залишити без розгляду позовну заяву (ч. 3 ст. 42 ГПК України). При цьому, закон покладає на суд обов'язок вжиття заходів для запобігання зловживання процесуальними правами (ч. 4 ст. 43 ГПК України).

Ефективність судового захисту залежить не тільки від досконалості процедури розгляду судами справ, а й від поведінки осіб, які беруть участь у справі, сумлінного здійснення ними своїх процесуальних прав і обов'язків.

В розумінні Європейського суду з прав людини, обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 в справі "Смірнова проти України").

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право суду залишити без розгляду позовну заяву, у зв'язку зі зловживання процесуальними правами не є обмеженням права особи на доступ до суду.

Усталеною практикою Європейського суду з прав людини унормовано, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

Крім того, суд вважає, що можливість застосування наслідків зловживання процесуальними правами у цій справі були передбачуваними для позивача.

Зловживання процесуальними правами - це особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у діях (бездіяльності) учасника процесу, що суперечать завданням господарського судочинства.

Визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами, у розумінні ст. 43 ГПК України, та залишення позовної заяви без розгляду не є обмеженням доступу до правосуддя, оскільки провадження у цій справі було відкрито, однак в процесі дослідження всіх обставин у сукупності встановлено беззаперечні та вагомі ознаки завідомої безпідставності та штучності позову, які ТОВ "Приватофис" усвідомлювало, подаючи його до суду.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах "Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands" від 27.10.1993 (п. 33), та "Ankerl v. Switzerland" від 23.10.1996 (п. 38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень.

Крім того, принцип змагальності тісно пов'язаний з принципом рівності, тоді як рівноправність сторін - один із необхідних елементів принципу змагальності, "без якого змагальність як принцип не існує". Рівноправність сторін є суттю змагальності, бо тільки через рівні можливості сторін можлива реалізація принципу змагальності.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ст. 15 Господарського процесуального кодексу України.

Викладене свідчить, що суд у своїй діяльності має забезпечувати непорушність балансу інтересів сторін, їх рівності та змагальності, зокрема, шляхом запобігання зловживання процесуальними правами окремими учасниками судового процесу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про залишення без розгляду позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" у справі № 910/16416/18 на підставі ч. 3 ст. 42 ГПК України.

Щодо застосування до позивача заходу процесуального примусу у вигляді штрафу суд зазначає, що відповідно до норм статті 135 ГПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству. Отже, стягнення штрафу є правом, а не обов'язком суду, крім того, суд вже дійшов висновку про залишення без розгляду позовної заяви на підставі ч. 3 ст. 42 ГПК України як застосування заходу процесуального примусу, а тому не вбачає підстав для застосування і іншого заходу процесуального примусу у вигляді стягнення штрафу за одне порушення - зловживання процесуальним правом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 42, 43, 119, 185, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" про залишення позовної заяви без розгляду та повернення її позивачу задовольнити.

2. Визнати подання позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" про визнання недійсним договору іпотеки № 58 від 20.03.2009 зловживанням процесуальними правами.

3. Залишити без розгляду позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" до Національного банку України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним правочину.

Ухвала набрала законної сили: 19.03.2019.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана в порядку, передбаченому підпунктом 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, протягом 10 днів з дня підписання суддею ухвали.

Повний текст ухвали складено: 25.03.2019.

Суддя Г. П. Бондаренко