УХВАЛА

м. Київ

01.04.2019Справа № 910/21650/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис"

до Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

про стягнення 208 877,51 грн.

Суддя Гумега О.В.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні судді Господарського суду міста Києва Гумеги О.В. перебуває справа № 910/21650/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" (позивач) до Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (відповідач) про стягнення 208 877,51 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов'язання зі сплати орендної плати за жовтень та листопад 2017 року на підставі Договору оренди приміщення від 01.12.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 порушено провадження у справі № 910/21650/17 та призначено розгляд справи на 29.01.2018 о 10:40 год.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2017 постановлено здійснювати розгляд справи № 910/21650/17 у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2019 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.03.2019 о 10:50 год.

У судовому засіданні 12.03.2019 судом розпочато розгляд справи по суті.

28.03.2019 через відділ діловодства суду представник позивача подав апеляційну скаргу № 26/03-8 від 26.03.2019, відповідно до якої позивач просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 по справі № 910/21650/17, скасувати повністю ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 по справі № 910/21650/17 про зупинення провадження по справі, направити справу № 910/21650/17 для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

В обґрунтування поданої скарги позивач зазначив, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 зупинено провадження по справі для розгляду заяви про відвід головуючому судді. Однак, позивач вважає, що вказана ухвала про зупинення провадження у справі прийнята внаслідок неправильного застосування судом норм процесуального права, зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках надходження заяви про відвід судді. Позивач стверджує, що зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції не пересвідчився, чи не обмежується таким зупиненням право осіб на розгляд справи в розумні строки, крім цього, судом першої інстанції не враховано, що при вирішенні питання про відвід судді зупинення провадження у справі є правом суду, а не його обов'язком, і таке право суд мав використовувати з огляду на те, чи не буде порушено прав осіб на доступ до правосуддя у разі такого зупинення.

Судом встановлено, що у судовому засіданні 12.03.2019 представник позивача подав клопотання про відвід судді (в порядку ст. 38 ГПК України).

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 39 Господарського процесуального кодексу України питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У цьому випадку вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 32 цього Кодексу.

За результатами вирішення заяви про відвід суд постановляє ухвалу (ч. 11 ст. 39 Господарського процесуального кодексу України).

Дослідивши клопотання про відвід судді Гумеги О.В. від розгляду справи № 910/21650/17, суд дійшов висновку про невмотивованість та необґрунтованість заявленого відводу з підстав, зазначених у клопотанні Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис", у зв'язку з чим, керуючись ст. ст. 35, 38, 39, 228, 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу від 12.03.2019, згідно якої визнано відвід судді Гумеги О.В. необґрунтованим, зупинено провадження у справі № 910/21650/17 до вирішення суддею визначеному у порядку, встановленому частиною першою статті 32 Господарського процесуального кодексу України, заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" про відвід судді Гумеги О.В. від розгляду справи № 910/21650/17 та передано відповідну заяву для визначення судді в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Згідно з частиною першою статті 32 Господарського процесуального кодексу України та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2019 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" передано на розгляд судді Князькову В.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 (суддя Князьков В.В.) у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" про відвід судді Гумеги О.В. у справі № 910/21650/17 відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 поновлено провадження у справі № 910/21650/17, призначено судове засідання у справі на 01.04.2019 о 15:40 год.

Таким чином, станом на час подання позивачем (28.03.2019) апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 по справі № 910/21650/17 про зупинення провадження у справі, провадження у справі № 910/21650/17 поновлено ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2019. Наведене, в свою чергу, свідчить, що дія ухвали Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 по справі № 910/21650/17 в частині зупинення провадження у справі № 910/21650/17 фактично є вичерпаною.

По матеріалам справи судом встановлено, що ухвали Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 та від 20.03.2019 у справі № 910/21650/17 направлено учасникам справи (в т.ч. Товариству з обмеженою відповідальністю "Приватофис") 15.03.2019 та 21.03.2019 відповідно, що підтверджується матеріалами справи.

Крім того, судом враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" мало можливість ознайомитись з ухвалами Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 та від 20.03.2019 у справі № 910/21650/17 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua), враховуючи при цьому дати оприлюднення даних ухвал суду у наведеному реєстрі 18.03.2019 та 21.03.2019 відповідно.

Згідно приписів ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" та ст. 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Усталеною практикою Європейського суду з прав людини унормовано, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Разом з цим, одними з основних засад (принципів) господарського судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами, а також розумність строків розгляду справи судом (п.п. 10, 11 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Згідно з ч. 5 ст. 13 ГПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

За приписами ч. 1 ст. 43 ГПК учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною другою наведеної статті ГПК України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення (п. 1 ч. 2 ст. 43 ГПК України).

Отже, господарське процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Зловживання процесуальними правами - це особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у діях (бездіяльності) учасника процесу, що суперечать завданням господарського судочинства.

Приписами частини 4 статті 43 ГПК встановлено, що суд зобов'язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Зважаючи на наведені норми, враховуючи, що дія ухвали Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 по справі № 910/21650/17 в частині зупинення провадження у справі № 910/21650/17 фактично є вичерпаною, оскільки провадження у даній справі поновлено ухвалою суду від 20.03.2019, дії позивача щодо подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 по справі № 910/21650/17 про зупинення провадження у даній справі розцінюються судом як зловживання процесуальними правами, що полягає у поданні скарги на судове рішення, дія якого закінчилася (вичерпана), та свідчить про затягування розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 ГПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Отже, зловживанням процесуальними правами, що полягає у поданні скарги на судове рішення, дія якого закінчилася (вичерпана), є окремою підставою для повернення скарги відповідно до ч. 3 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про повернення поданої Товариством з обмеженою відповідальністю "Приватофис" апеляційної скарги № 26/03-8 від 26.03.2019 на підставі ч. 3 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому суд зазначає, що у даному випадку визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами, у розумінні ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, та повернення апеляційної скарги № 26/03-8 від 26.03.2019 не є обмеженням доступу до правосуддя та права на оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки судом встановлено беззаперечні та вагомі ознаки безпідставності поданої скарги, які Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" усвідомлювало подаючи її до суду.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 11, 13, 42, 43, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Визнати подання Товариством з обмеженою відповідальністю "Приватофис" апеляційної скарги № 26/03-8 від 26.03.2019 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.03.2019 про зупинення провадження у справі № 910/21650/17 зловживанням процесуальними правами.

2. Повернути апеляційну скаргу № 26/03-8 від 26.03.2019 Товариству з обмеженою відповідальністю "Приватофис".

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання - 01.04.2019 та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 253 - 259 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Гумега О.В.