ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/163/19

м.Одеса, проспект Шевченка,29

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді М.ОСОБА_1

суддів Л.О. Будішевської, С.В. Таран

секретар судового засідання Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:

від прокуратури ОСОБА_2 прокурор відділу прокуратури Одеської області;

від ПП РІВЕР- ТРАНС не зявився;

від ДП Білгород-Дністровський морський торговельний порт не зявився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області

на ухвалу господарського суду Одеської області від 24 січня 2019 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

у справі №916/163/19

за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області

до Приватного підприємства РІВЕР- ТРАНС

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державне підприємство Білгород-Дністровський морський торговельний порт

про стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна в розмірі 1244189,73грн. пені 111986,93грн., розірвання договору оренди та зобовязання повернути майно

суддя суду першої інстанції: ОСОБА_3

час і місце постановлення ухвали: 24.01.2019р., м. Одеса, господарський суд Одеської області

В судовому засіданні 01.04.2019р. згідно ст.ст. 233, 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

встановив:

23.01.2019р. Заступник прокурора Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області до ПП «РІВЕР- ТРАНС» про стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна в розмірі 1 244 189,73 грн. та нарахованої пені в розмірі 111 986,93 грн., розірвання договору оренди, зобовязання повернути майно, загальною вартістю 87 159 240 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані посиланням на ст.ст. 509,526,625,651, ЦК Украъни, ст. ст. 10,19,26 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» , ст. ст. 173, 222 ГК України та наступними обставинами:

- ПП РІВЕР- ТРАНС, починаючи з 12.07.2018р. і станом на дату подання позову не виконував умови договору оренди державного нерухомого майна, укладеного між відповідачем та РВ Фонду державного майна України по Одеській області, в результаті чого виникла заборгованість перед державним бюджетом в розмірі 1 244 129, 73грн. За несплату ПП РІВЕР- ТРАНС орендних платежів РВ Фонду Державного майна в Одеській області нарахована пеня в сумі 111 986,93 грн.;

- претензія Фонду державного майна України по Одеській області про погашення виниклої заборгованості залишена відповідачем без офіційної письмової відповіді;

- враховуючи, що таке порушення відповідачем умов договору є істотним та систематичним, наявні всі законні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди державного майна та нарахованої пені, а також розірвання договору в судовому порядку;

- приймаючи до уваги , що відповідно до положень чинного законодавства користування державним майном без належної на те правової підстави не допускається, позовні вимоги в частині зобовязання відповідача повернути орендоване майно є похідними від розірвання договору оренди, а отже також підлягають задоволенню.

Одночасно з предявленням позову Заступник прокурора Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області із заявою про забезпечення позову, в якій просив суд накласти арешт на грошові кошти, що належать Приватному підприємству „РІВЕР-ТРАНС в розмірі 1356176,66 грн. (загальна сума стягнення ).

В обгрунтування заяви прокурор з посиланням на ст.ст. 136, 137 ГПК України, п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову від 26.12.2011р. N 16 вказував, що відповідачем протягом тривалого часу з липня 2018р. не сплачується орендна плата за договором оренди державного майна, в результаті чого виникла заборгованість перед державним бюджетом. Зазначене, на думку прокурора, надає обґрунтовані підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, в розмірі, що підлягає стягненню, може істотно ускладнити виконання рішення у даній справі. Крім того, заявник зазначав, що враховуючи, що в даному випадку шкода субєктом господарювання завдана державним інтересам, то застосування зустрічного забезпечення позову є недоцільним.

Ухвалою господарського суду від 24.01.2019р. (суддя Демешин О.А.) у задоволені вказаної заяви про забезпечення позову відмовлено

Постановляючи ухвалу, господарський суд з посиланням на ст.ст. 136,137,19 ГПК України, Постанову Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову від 26.12.2011р. N 16 зазначив, що саме лише посилання заявника на неналежне виконання Відповідачем умов Договору не є обставиною, яка свідчить про можливе істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду. Також, з наданої заяви судом не вбачається, що майно, яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Заявником не надано суду доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування заявленого виду забезпечення позову у вигляді арешту на грошові кошти, оскільки неналежне виконання юридичною особою своїх договірних обовязків є підставою для вжиття відповідних заходів, в тому числі, звернення до суду з позовом. Судом зазначено також, що заступником прокурора не надано пропозицій щодо зустрічного забезпечення, а зазначення в заяві про те, що застосуванням зустрічного забезпечення є недоцільним, суперечить основним засадам судочинства, гарантованих Конституцією України ст. 129) та Господарським процесуальним кодексом України (п. 2 ч. 3 ст. 2 ГПК) щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, оскільки відповідач наділений правом відшкодування можливих збитків, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

15.02.2019р. до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга заступника прокурора Одеської області , в якій скаржник просить скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову, якою накласти арешт на грошові кошти, що належать ПП РІВЕР-ТРАНС в розмірі 1356176,66грн.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що ухвала не відповідає вимогам ст. 236 ГПК України та. п. 1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2016 №6 Про судове рішення та постановлена з порушенням норм процесуального права, зокрема ст.ст. 136,137,140 ГПК України.

Скаржник зазначає, що відповідачем у справі з 12.07.2018р. та станом на час подання апеляційної скарги не сплачується орендна плата за користування державним майном та відповідна претензія про стягнення заборгованості залишена відповідачем без уваги та відповіді. Зазначене, на думку прокурора, свідчить про ухилення відповідача від виконання передбаченого договором оренди зобовязання, надає обґрунтовані підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в розмірі, що підлягає стягненню, може істотно ускладнити виконання рішення у даній справі.

Щодо питання зустрічного забезпечення, апелянт не погоджується з позицією суду, що позивачем не надано пропозиції щодо зустрічного забезпечення. Апелянт вказує, що позиція прокуратури щодо зустрічного забезпечення, зокрема щодо його незастосування, зазначена в заяві про забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується безпосередньо судом та відповідно до положень ст. 141 ГПК України застосування зустрічного забезпечення є правом, а не обовязком суду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.02.2019р. апеляційну скаргу залишено без руху; встановлено заступнику прокурора Одеської області строк 7 днів з дня вручення копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів надсилання учасникам справи (з описом вкладення) копії платіжного доручення №143 від 08.02.2019р. та копії заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали від 24.01.2019р.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.03.2019р. поновлено заступнику прокурора Одеської області пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали господарського суду Одеської області від 24.01.2019р.; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Одеської області; встановлено іншим учасникам справи строк для подання на апеляційну скаргу та будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань до 19.03.2019р..

14.03.2019р. з господарського суду Одеської області надійшли додаткові матеріали оскарження ухвали від 24.01.2019р. (на відповідний запит суду апеляційної інстанції від 06.03.2019р.)

Відзиви на апеляційну скаргу, будь-які клопотання чи заяви до суду апеляційної інстанції не надходили.

В засіданні суд апеляційної інстанції прокурор підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представники РВ Фонду державного майна України по Одеській області та ПП РІВЕР-ТРАНС в засідання суду апеляційної інстанції не зявилися.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників учасників провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази стосовно фактів, наведених скаржником, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги виходячи із наступного.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі статтею 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частиною 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об'єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, у розумінні зазначених положень обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов'язано позитивне вирішення питання про забезпечення позову. З урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 73 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу

Згідно зі статтями 77, 79 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, констатуючи, що в матеріалах позовної заяви та заяви про забезпечення позову станом на 23.01.2019р. не було достатніх доказів на доведення обставин, які згідно із ст. 136 ГПК України свідчать про необхідність забезпечення позову.

Так, обґрунтовуючи заяву, прокурор посилався на припинення сплати орендних платежів з липня 2018 року та відсутність будь-якого реагування відповідача на претензію від 10.10.2018р. №11-06-04868.

На доведення таких обставин прокурором поданий звіт про стан надходження коштів до бюджету у термін з 12.06.2018р. по 14.01.2019р. РВ ФДМУ та докази направлення претензії від 10.10.2018р. ПП «Рівер-Транс».

Разом з цим такі докази не є достатніми для забезпечення позову та арешту коштів на рахунках відповідача, позаяк самі по собі не доводять обставину ухилення ПП «Рівер-Транс» від виконання зобовязань після отримання вимоги (претензії), адже докази одержання відповідачем претензії від 10.10.2018р. в наданих прокуратурою матеріалах відсутні.

Доводи скаржника про наявність підстав для забезпечення позову із посиланням на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за спірним договором (ухилення від виконання передбаченого договором зобовязання по сплаті орендної плати за користування державним майном) не можуть бути підставою для скасування оскарженої ухвали у справі, оскільки зазначені обставини входять до предмета доказування у цьому спорі. Обставина невиконання чи неналежного виконання зобовязання не є встановленою і підлягає доведенню під час вирішення справи по суті та сама по собі не може свідчити про майбутнє ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду.

Викладені у апеляційній скарзі аргументи скаржника не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони суперечать положенням процесуального законодавства та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Щодо питання зустрічного забезпечення, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.4 ст. 141 ГПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову.

Отже питання застосування зустрічного забезпечення не повинно вирішуватися ухвалою про відмову у забезпеченні позову, не вирішувалось це питання і в оскаржуваній ухвалі, в мотивувальній частині якої суд навів помилкові міркування щодо невідповідності заяви про забезпечення позову вимогам п.6 ч.1 ст. 139 ГПК України, адже з формальної точки зору заява про забезпечення позову містила пропозиції заявника щодо зутрічного забезпечення (пропозиція його не застосовувати).

Проте це не вплинуло на вмотивованість та законність оскаржуваної ухвали, оскільки суд першої інстанції ухвалив правильне судове рішення про відмову у забезпеченні позову за заявою заступника прокурора Одеської області.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що ухвала господарського суду Одеської області від 24.01.2019р., прийнята при з'ясуванні обставин, що мають значення для вирішення питання, та з правильним застосуванням норм процесуального права, є такою що відповідає нормам закону.

Отже підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні; апеляційна скарга залишається судом апеляційної інстанції без задоволення, а ухвала господарського суду Одеської області від 24.01.2019р. у справі №916/163/19 - без змін.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції рішення по суті позовних вимог не приймалось, розподіл судового збору в справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної скарги, має здійснювати місцевий господарський суд при прийнятті рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 232-236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Одеської області від 24.01.2019р. у справі №916/163/19 залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 282 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття згідно ст. 284 ГПК України.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення згідно положень ст.ст.286,287 ГПК України.

Повна постанова складена 03 квітня 2019 року.

Головуючий суддя М.А. Мишкіна

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя С.В. Таран