ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2019 р. Справа№ 910/4730/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від прокуратури - Бондарчук І.П.;

від позивача 1 - Власенко І.А.;

від позивача 2 - Будник Б.А.;

від відповідача - Мельник М.П.;

розглянувши апеляційну скаргу

Заступника прокурора міста Києва

на рішення господарського суду міста Києва від 21.11.2018 (повний текст рішення складено 29.11.2018)

у справі № 910/4730/18 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі

1. Київської міської ради

2. Комунального підприємства "Дарницьке лісопаркове господарство"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аквамарин - 555"

про усунення перешкод у користуванні власністю

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року заступник прокурора міста Києва в інтересах держави звернувся до господарського суду міста Києва в особі Київської міської ради та Комунального підприємства «Дарницьке лісопаркове господарство» з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквамарин-555» про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквамарин-555» усунути перешкоди територіальній громаді в особі Київської міської ради у володінні, користуванні та розпорядженні власністю - земельною ділянкою (код ділянки 66:081:0027) площею 0,3 га по вул. Курнатовського у Дніпровському районі міста Києва, шляхом звільнення її від нерухомого майна площею 353, 2 кв.м. та інших будівель і споруд, що на ній розміщені (дерев'яні споруди, огорожа тощо), а також про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквамарин-555» усунути перешкоди у користуванні Комунальному підприємству «Дарницьке лісопаркове господарство» належним йому на праві користування майном - земельною ділянкою (код ділянки 66:081:0027) площею 0,3 га по вул. Курнатовського у Дніпровському районі міста Києва, шляхом звільнення її від нерухомого майна площею 353, 2 кв.м. та інших будівель і споруд, що на ній розміщені (дерев'яні споруди, огорожа тощо).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «Аквамарин-555» порушує право власності територіальної громади на земельну ділянку лісогосподарського призначення, а також права Комунального підприємства «Дарницьке лісопаркове господарство» на користування зазначеною земельною ділянкою.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.11.2018 в задоволені позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи не підтверджено факту порушення прав за захистом яких в інтересах позивачів прокурор звернувся до суду

Не погодившись з рішенням, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права (ст. ст. 56, 57, 116, 120, 125, 126 Земельного кодексу України, ст. ст. 375, 376, 377 Цивільного кодексу України), а також з порушенням норм процесуального права (ст. ст. 75, 86 Господарського процесуального кодексу України). Зокрема на думку прокурора місцевим господарським судом не враховано, що державна реєстрація не є підставою набуття право власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. Також, на думку скаржника саме в процесі даного спору необхідно встановити підстави набуття та користування спірною земельною ділянкою, а також правомірності знаходження на ній нерухомого майна. Окрім цього, прокурор звертає увагу, що в матеріалах справи відсутнє рішення Київської міської ради щодо передачі спірної земельної ділянки для будівництва закладу громадського харчування. Також на думку прокурора судом першої інстанції помилково взято до уваги рішення по справі №910/3510/17, оскільки в зазначеній справі інші предмет та підстави позову.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2019 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Хрипун О.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 року апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2018 року прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2018 року у справі №910/4730/18 та призначено її на 28.02.2019 року.

04.02.2019 року до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

26.02.2019 року до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю у директора товариства бути присутнім в судовому засіданні.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2019 року розгляд справи відкладено на 21.03.2019 року.

20.03.2019 року до Північного апеляційного господарського суду від прокуратури надійшли письмові пояснення по справі в яких останній просив задовольнити апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 21.03.2019 року прокурор надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача 1 та позивача 2 надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду. Представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Аквамарин-555» відповідач у даній справі є власником закладу громадського харчування загальною площею 353, 2 кв.м., адресою якого вказано м. Київ, вул. Курнатовського 1-А , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 83974222) від 31.03.2017 року; Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна станом на 22.03.2018 (реєстраційний номер об'єкта нерухомості 000). (а.с. 76-80).

Реєстрація права власності за відповідачем на вказаний об'єкт нерухомості проведена відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 34564325 від 31.03.2017; відомості про реєстрацію права власності за ТОВ «Аквамарин-555» внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Інформаційна довідка залучена до справи).

Суд першої інстанції встановив, що рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю (літ. А) - заклад громадського харчування, загальною площею 353,2 кв.м. (реєстраційний номер об'єкта нерухомості 000) від 31.03.2017 є чинним, у встановленому законом порядку не скасоване, документів підтверджуючих відміну вказаних реєстраційних дій, скасування відповідного запису в реєстрі тощо, матеріали справи не містять.

Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації відповідно до Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель м. Києва, затвердженого рішенням сесії Київської міської ради від 25.09.2003 № 16/890, на підставі запиту прокуратури Дарницького району м. Києва від 23.01.2017 № 05/2/3-23вих-17 було проведено обстеження земельної ділянки за адресою: м. Київ, вул. Курнатовського (обліковий код 66:081:0027) у Дніпровському районі міста Києва, за результатами якого був складений акт обстеження земельної ділянки № 17-0123-04 від 01.02.2017 року (а.с. 97-98).

Зі змісту вказаного вище акту вбачається, що на частині земельної ділянки орієнтовною площею 0,13 га розміщено та експлуатується заклад громадського харчування «Шервуд»; на земельній ділянці розміщені дерев'яні споруди, земельна ділянка огороджена; заклад громадського харчування площею 353, 20 кв. м. за адресою: вул. Курнатовського 1-А належить ТОВ «Аквамарин-555» на праві приватної власності. Згідно бази даних міського земельного кадастру земельна ділянка по вул. Курнатовського (обліковий номер 66:081:0027) у Дніпровському районі міста Києва на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки та на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування обліковується за КП «Дарницьке лісопаркове господарство».

Місцевий господарський суд також звертає увагу в своєму рішенні, що зазначені вище обставини щодо ТОВ «Аквамарин-555» встановлені, зокрема і під час розгляду справи № 910/3510/17. Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 29.05.2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог прокурора, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 року та постановою Вищого господарського суду України від 08.11.2017 року.

Судом першої інстанції досліджено, що справу № 910/3510/17 розглянуто за позовом заступника прокурора міста Києва предметом у якому були вимоги про зобов'язання відповідача повернути Київській міській раді земельну ділянку (код ділянки 66:081:0027) площею 0,3 га по вул. Курнатовського 1-А, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель і споруд.

Також місцевим господарським судом досліджено, що підставою позову у справі № 910/3510/17 зазначались обставини встановлення актом обстеження земельної ділянки складеним 01.02.2017 року Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, факту розміщення на частині земельної ділянки закладу громадського харчування «Шервуд» площею 353, 20 кв.м., право власності на який зареєстровано за відповідачем, на, що прокурор також посилається у даній справі.

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог прокурора у справі № 910/3510/17 суди всіх інстанцій зазначили, що ТОВ «Аквамарин-555», як власник нежитлової будівлі, державна реєстрація права власності, яка не скасована, має право користування спірною земельною ділянкою, на якій така будівля розміщена, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування, що передбачено ст. 120 Земельного кодексу України.

Колегія суддів також звертає увагу, що в матеріалах справи є рішення Київської міської ради від 20.12.2017 року № 936/3943, яким відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ «Аквамарин-555» на вул. Курнатовського 1-А у Дніпровському районі м. Києва для обслуговування будівлі закладу громадського харчування. (а.с. 99).

Також в матеріалах справи наявна пояснювальна записка до вказаного рішення, зі змісту якої вбачається, що проект рішення про відмову у наданні дозволу ґрунтувався на тому, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610-р «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення лісових ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення; а також те, що зазначена земельна ділянка входить до Програми розвитку зеленої зони м. Києва затвердженої рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 № 806/3381 (термін продовжено до 2020 року відповідно до рішення Київської міської ради від 14.07.2016 № 729/729). (а.с. 100-101).

Колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову достатньо обґрунтованим, враховуючи наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 321 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України).Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

Згідно чинного земельного законодавства використання землі здійснюється або на праві власності, або на праві користування земельною ділянкою.

Матеріали справи свідчать, що відповідачу на праві приватної власності належить заклад громадського харчування, що розміщений на спірній земельній ділянці загальною площею 353,20 кв.м., право власності чи користування на яку не оформлено, що не заперечується відповідачем.

Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

З викладеного вбачається, що нерухоме майно нерозривно пов'язане із земельною ділянкою на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання об'єкту нерухомого майна, який належить відповідачу, неможливе без відповідної земельної ділянки.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2016 №3477-IV, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Тобто, виходячи з того, що на теперішній час на земельній ділянці, розташовано об'єкт нерухомого майна, що належить ТОВ "Аквамарин-555", застосування обраних заявником способів захисту своїх прав, фактично не призведе до їх відновлення, зокрема, до реального повернення земельної ділянки у користування позивача.

Окрім того, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.(ч.1 ст. 79 ЗК України).

Під місцем розташування розуміють певне розташування об'єкту у просторі. Для земельної ділянки таке місце розташування визначається за її координатами (точніше за координатами вершин багатокутника, який утворює земельну ділянку) в прив'язці до існуючої геодезичної межі.

Місце розташування земельної ділянки визначається при її формуванні.

Доказів на підтвердження розміру земельної ділянки, яка підлягає поверненню з її фактичними межами, точними координатами, розміром, місцем розташування матеріали справи не містять та судами не встановлено.

Відповідачем долучено до матеріалів справи адвокатський запит №18 від 04.10.2018 року направлений до Департаменту земельних ресурсів з проханням надати відомості чи входить виокремлена земельна ділянка до переліку земель, відносно яких надано дозвіл рішенням Київської міської ради від 18.09.2014 року №175/175 (а.с. 223-224) на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок КП «Дарницьке лісопаркове господарство» у Дніпровському районі м. Києва для ведення лісового господарства, а також чи знаходиться на виокремленій земельній ділянці об`єкти нерухомого майна, які належать ТОВ «Аквамарин-555». (а.с. 284-285).

В матеріалах справи наявний лист-відповідь №0570202/3-21630 від 10.10.2018 року на адвокатський запит від 04.10.2018 року №18, в якому Департамент земельних ресурсів повідомив, що на теперішній час межі земельних ділянок по яких рішенням Київської міської ради від 18.09.2014 року №175/175 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо їх відведення не встановлені. Враховуючи вищевикладене Департамент не має можливості надати запитувану інформацію. З приводу об`єктів нерухомого майна зазначено, що в базі даних міського земельного кадастру відсутні відомості про правову належність об`єктів нерухомого майна за місцем їх розташування. (а.с. 286).

Колегія суддів також звертає увагу, що при вирішенні даного спору дослідженню підлягає, зокрема, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

З урахуванням ст.377 Цивільного кодексу України, ст.120 Земельного кодексу України, а також з огляду на приписи статті 182, частини 2 статті 331 та статті 657 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає, що з виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. У разі ж встановлення того, що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення, а відтак і бути підставою для застосування приписів статті 212 Земельного кодексу України.

Втім, як було встановлено вище, рішенням Київської міської ради від 20.12.2017 року № 936/3943 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ «Аквамарин-555» на вул. Курнатовського 1-А у Дніпровському районі м. Києва для обслуговування будівлі закладу громадського харчування, а з пояснювальної записки до вказаного рішення вбачається, що проект рішення про відмову у наданні дозволу ґрунтувався на тому, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610-р «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення лісових ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення; а також те, що зазначена земельна ділянка входить до Програми розвитку зеленої зони м. Києва затвердженої рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 № 806/3381 (термін продовжено до 2020 року відповідно до рішення Київської міської ради від 14.07.2016 № 729/729). (а.с. 100-101).

В свою чергу, розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610-р «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» на час прийняття рішення від 20.12.2017 № 936/3943 втратило чинність на підставі п. 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.06.2017 № 401-р «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Таким чином, вказані дії свідчать про реалізацію власником нерухомого майна свого права на одержання земельної ділянки в користування, необхідну для його обслуговування.

Отже, виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що в діях ТОВ «Аквамарин-555» відсутнє самовільне зайняття спірної земельної ділянки, оскільки виходячи із приписів статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України, ставши власником будівлі на підставі Договорів купівлі-продажу, правомірно ініціювало одержання спірної земельної ділянки у користування.

Аналогічна правова позиція про те, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку у користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування висловлено у постанові Верховного Суду України від 06.12.2010 року у справі №40/3, яка в силу ст.111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Виходячи з положень ст. 3 Земельного Кодексу України, земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК.

Оскільки, земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об'єктом земельних правовідносин, то правовий режим її використання має визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства, зокрема, в частині використання та охорони лісового фонду.

Використання земель лісогосподарського призначення згідно положень Земельного кодексу визначено у ст. 57, за якою земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

В частині 2 статті 57 Земельного кодексу України міститься відсилочна норма, за якою порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Згідно встановлених ст. 16 Лісового кодексу України вимог, право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.

Частиною 2 ст. 17 Лісового кодексу України передбачено, що у постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Зазначене кореспондується з наведеними нормами ст. 57 Земельного кодексу України.

Відповідно до приписів частин 1-4 ст. 18 Лісового кодексу України врегульовано тимчасове користування лісами, зокрема:

- об'єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності;

- тимчасове користування лісами може бути: довгостроковим - терміном від одного до п'ятдесяти років і короткостроковим - терміном до одного року;

- довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт;

- довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Суб'єктами правовідносин тимчасового користування лісами є:

- власники лісів або уповноважені ними особи;

- підприємства, установи, організації, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи (ч. 7 ст. 18 Лісового Кодексу України).

Таким чином, відповідно до наведених вимог закону, спірна земельна ділянка лісогосподарського призначення перебуває у комунальній власності та може надаватися в користування на умовах оренди, зокрема, підприємствам для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей без вилучення її у постійного користувача лісами (КП «Дарницьке лісопаркове господарство»).

Відтак, місцевим господарським судом вірно зазначено, що законодавством передбачена можливість одночасного надання у постійне користування та тимчасове користування земельної ділянки лісового фонду різним особам, що відповідно не підтверджує доводів прокурора про наявність перешкод у користуванні Комунальному підприємству «Дарницьке лісопаркове господарство» належним йому на праві користування майном, оскільки ведення лісового господарства на ділянці залишається за КП «Дарницьке лісопаркове господарство».

Колегія суддів також звертає увагу, що відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-92цс13, яка в силу ст.111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Колегія суддів зазначає, що в процесі розгляду даної справи, ні прокурором ні Київської міської радою так і не надано стверджуючих пояснень з посиланням на відповідні докази в чому саме полягає суспільний інтерес, який би виправдовував як заходи позбавлення права власності ТОВ «Аквамарин-555», так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що знесення нерухомого майна є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №21-1959а16).

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази своєчасного реагування та притягнення контролюючими органами за використанням і охороною земель у місті Києві щодо вжиття заходів передбачених законодавством України по відношенню до ТОВ «Аквамарин-555» з підстав самовільного будівництва нерухомого майна на спірній земельній ділянці.

При цьому, як встановлено вище, ТОВ «Аквамарин-555» зареєструвавши право власності на майно ініціював реалізацію свого права відповідно до законодавства на одержання спірної земельної ділянки в користування, необхідну для його обслуговування. Тобто, в разі укладання договору оренди спірної земельної ділянки буде дотримано справедливу рівновагу між інтересами суспільства та правами ТОВ «Аквамарин-555».

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що обраний спосіб захисту у вигляді звільнення спірної земельної ділянки від нерухомого майна та інших будівель і споруд, що на ній розміщені (дерев`яні споруди, огорожа тощо) є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а навпаки призведе до не дотримання справедливої рівноваги, тому в даному випадку виключає можливість задоволення позовних вимог.

Колегія суддів окрім цього зазначає, що так, дійсно відповідно до ч.ч.1,2 ст.376 Цивільного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин:

"1. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

2. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього."

Разом з тим, як встановлено вище та підтверджено в рішенні по справі № 910/3510/17 реєстрація права власності за відповідачем на об'єкт нерухомості розташований на спірній земельній ділянці проведена відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 34564325 від 31.03.2017; відомості про реєстрацію права власності за ТОВ «Аквамарин-555» внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Інформаційна довідка залучена до справи).

Рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю (літ. А) - заклад громадського харчування, загальною площею 353,2 кв.м. (реєстраційний номер об'єкта нерухомості 000) від 31.03.2017 є чинним, у встановленому законом порядку не скасоване, документів підтверджуючих відміну вказаних реєстраційних дій, скасування відповідного запису в реєстрі тощо, матеріали справи не містять.

Колегія суддів критично ставиться до доводів прокурора в апеляційній скарзі щодо того, що саме в даній справі необхідно встановлювати правомірність набуття права власності, оскільки зазначені обставини не є предметом даного спору.

Відповідно до ч.5 ст.11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

З матеріалів справи також вбачається, що право власності на нерухоме майно - заклад громадського харчування загальною площею 353, 20 кв. м. здійснено на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Громадській організації «Всеукраїнське авторське товариство» від 18.02.2008 року та ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2008 року та в подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.02.2009 року. (а.с. 82-83).

Колегія суддів не встановлено факту скасування зазначених рішень у встановленому законом порядку та договору, а отже останні є чинними та підлягають обов'язковому виконанню.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів доходить висновку, що відповідно до ст.182, ч.2 ст.331, ст.ст.377, 657 Цивільного кодексу України та ст.120 Земельного кодексу України, покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. Таким чином, з виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право оформити земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. У разі ж встановлення того, що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення, а відтак і бути підставою для застосування приписів статті 212 Земельного кодексу України.

Зазначеної позиції дотримується також Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові №910/5702/17 від 15.02.2018 року.

Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.1, ч.4, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Неодноразове ухвалення судових рішень, які суперечать одне одному, може створити ситуацію юридичної невизначеності, що спричинить зменшення довіри до судової системи, тоді як ця довіра є важливим елементом держави, що керується принципом верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінчіч та інші проти Сербії», заява № 44698/06).Право на справедливий суд, визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), також пов'язане з вимогами єдиного застосування закону. Розбіжності в тлумаченні правових норм можуть сприйматися як невід'ємна риса судової системи, що складається з певної мережі судів. Тобто різні суди можуть дійти неоднакових, але водночас раціональних та обґрунтованих висновків стосовно подібного юридичного питання, з подібними фактичними обставинами. Однак за певних обставин суперечливі рішення національних судів, особливо найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції. У цьому контексті треба проаналізувати: чи глибинні та довготривалі розбіжності в судовій практиці національних судів, чи національне право пропонує засоби для подолання таких розбіжностей, чи ці засоби застосовуються, і якщо застосовуються, то якими є наслідки (рішення ЄСПЛ у справі «Томіч та інші проти Чорногорії», заява № 18650/09, у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини», заява № 13279/05).

На підстав вищенаведеного, з метою дотримання принципу юридичної визначеності та забезпечення єдності судової практики, колегія суддів при вирішенні даної справи виходить саме з вищевказаних висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 15.02.2018 року у справі № 910/5702/17.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2018 року у справі №910/4730/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2018 року у справі № 910/4730/18 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4730/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 22.03.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді О.О. Хрипун

М.Г. Чорногуз