ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2019 р. Справа№ 910/8831/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Смірнової Л.Г.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Петраш С.А. довіреність № КВ№429259 від 13.03.2019 року;

від відповідача: Гелеверя Р.В. довіреність № 6 від 03.01.2019 року;

від третьої особи: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року (дата підписання повного тексту 21.12.2018 року)

у справі № 910/8831/18 (суддя: Морозов С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тернопільоптторг"

про присудження до виконання обов'язку в натурі, -

Встановив

Товариство з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тернопільоптторг" (далі - третя особа) про присудження до виконання Публічному акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" обов'язку в натурі, а саме передати позивачеві оригінали Кредитних договорів № 4Т12029И від 30.01.2012 року та № 4Т13012И від 11.01.2013 року та усіх інших документів, що підтверджують перехід Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільоптторг" за вище вказаними кредитними договорами (платіжні доручення, квитанції тощо та всі інші документи, які свідчать про їх виконання, на підставі договору поруки № 4Т12029И/П від 25.10.2016 року), посилаючись на порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором поруки №4Т12029И/П від 25.10.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що позивачем, як поручителем, було виконано обов'язок боржника (третьої особи) за Кредитними договорами № 4Т12029И від 30.01.2012 року та № 4Т13012И від 11.01.2013 року, а саме погашено борг в сумі 413 745 919,13 грн та 159 917 942,02 грн відповідно, з огляду на що відповідач у відповідності до умов договору поруки та ст. 556 Цивільного кодексу України повинен був передати позивачу оригінали документів, які підтверджують права позивача як нового кредитора, проте відповідач відмовляється надати позивачу відповідні документи.

Господарський суд міста Києва в задоволенні позову відмовив повністю своїм рішенням від 11.12.2018 року (повний текст рішення складено - 21.12.2018 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в даній справі та прийняти нове, яким задовольнити позов повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Так, скаржник зазначив, що він виконав за третю особу зобов'язання за кредитними договорами, однак відповідач відмовляється надати йому оригінали документів, чим порушує право позивача на визнання його новим кредитором. На думку скаржника, суд дійшов помилкового висновку про відсутність в законодавстві обов'язку кредитора (відповідача) передати оригінали документів чим порушив положення ст. ст. 517, 556 Цивільного кодексу України, що порушило права позивача гарантовані ст. 5 Господарського процесуального кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Скаржник вважає, що не передання відповідних документів свідчить про невизнання відповідачем переходу права вимоги до нього за кредитними договорами та позбавлення позивача того, що останній розраховував при укладанні договору поруки.

Крім того, заявник зазначив про порушення судом першої інстанції норм ст. ст. 236, 238 Господарського процесуального кодексу України стосовно вмотивованості судового рішення.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2019 року справу № 910/8831/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року у справі № 910/8831/18.

У судовому засіданні 13.03.2019 року апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

У судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду першої інстанції залишити без змін а скаргу без задоволення.

Представник третьої особи у судове засідання 13.03.2019 року не з'явились. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 11.02.2019 року на відповідні адреси.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду Київської області в апеляційному порядку за відсутності представників третіх осіб, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 25.10.2016 року між позивачем (поручитель) та відповідачем (кредитор) було укладено договір поруки №4Т12029И/П (далі - договір поруки), предметом якого відповідно до п. 1 є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання третьою особою (далі - боржник) своїх зобов'язань за:

Кредитним договором № 4Т12029И від 30.01.2012 року (далі - Кредитний договір 1), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору 1;

Кредитним договором 4Т13012И від 11.01.2013р. (далі - Кредитний договір 2), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору 2, надалі за текстом: Кредитний договір 1, 2 - Кредитний договір/Кредитні договори.

Згідно з пунктом 4 договору поруки у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

До поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання (п. 8 Договору поруки).

Відповідно до п. 11 договору поруки, договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за цим договором.

Договір укладено/підписано із використання електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 03.06.2016 року, укладеної сторонами (п. 17 Договору поруки).

Як вбачається з матеріалів справи, останні містять належним чином засвідчені копії названих кредитних договорів № 4Т12029И від 30.01.2012 року та № 4Т13012И від 11.01.2013 року з додатковими угодами до них, роздруківки на підтвердження підписання електронним цифровим підписом укладених між учасниками спірних правовідносин кредитних договорів, договорів забезпечення, додаткових угод до них, розрахунки заборгованості за кредитними договорами, свідоцтво про акредитацію центру сертифікації ключів № 45, експертний висновок № 05/02/02-3000 від 15.08.2014 року, атестат відповідності центру сертифікації ключів від 28.02.2014 року № 9885, регламент роботи Акредитованого центру сертифікації ключів відповідача, тощо.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Так, за своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір поруки №4Т12029И/П від 25.10.2016р. є договором поруки, який підпадає під правове регулювання норм статей 553-559 Цивільного кодексу України.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до п. 8 Договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять, а позивачем не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання позивачем у повному обсязі зобов'язання за Кредитними договорами № 4Т12029И від 30.01.2012 року та № 4Т13012И від 11.01.2013 року.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що ні в позовній заяві, ні в договорі поруки не вказано розмір зобов'язань боржника за кредитним договором та розмір його заборгованості перед кредитором. Тобто , як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем не визначено та доведено належними доказами який саме розмір зобов'язань виник у нього на підставі договору поруки.

Таким чином, копії платіжних доручень № 366 від 26.10.2016 року на суму 413 745919,13 грн (щодо виконання зобов'язань за кредитним договором № 4Т12029И від 30.01.2012 року) та № 367 від 26.10.2016 року на суму 159 917942,02 грн (щодо виконання зобов'язань за кредитним договором № 4Т13012И від 11.01.2013р.) не приймаються судом як докази повного виконання позивачем зобов'язань за названими кредитними договорами та договором поруки, оскільки, як зазначено вище, розмір зобов'язань боржника за кредитними договорами, а відповідно і розмір зобов'язань позивача за договором поруки перед кредитором не був вказаний позивачем, а відповідач до нього з вимогою про виконання обов'язку зі сплати заборгованості боржника не звертався. Отже розмір зобов'язань поручителя перед кредитором не був визначений згідно вимог чинного законодавства та умов договору поруки у відповідній вимозі.

Відповідачем не заперечується та не спростовується та обставина, що між ним та відповідачем був укладений договір поруки №4Т12029И/П від 25.10.2016 року та, що позивачем були перераховані грошові кошти 413 745 919,13 грн та 159 917 942,02 грн на виконання зобов'язань за ним.

Згідно ст. 555 Цивільного кодексу України, яка регламентує права і обов'язки поручителя у разі пред'явлення до нього вимоги, у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов'язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора. Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов'язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

Отже згідно ст. 553, 555 Цивільного кодексу України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язань боржником. У разі наявності порушень з боку боржника кредитор направляє поручителю відповідну вимогу. Однак, з поданих позивачем доказів не вбачається, що боржником було порушено зобов'язання за кредитним договором, оскільки, як не заперечується та не спростовується сторонами у справі вимога про виконання зобов'язань за договором поруки не направлялась позивачу відповідачем. Тобто сторони не заперечують відсутність відповідної вимоги.

З вищезазначених норм вбачається та обставина, що першочергово у поручителя виникає обов'язок погасити заборгованість боржника, але лише у разі, якщо до нього звернувся кредитор з відповідною вимогою (ст. 555 Цивільного кодексу України) натомість у другу чергу виникають права, передбачені ст. 556 Цивільного кодексу України, в тому числі і на отримання документів на підтвердження зобов'язань боржника. Отже підставою для виникнення у поручителя прав та обов'язків є звернення до нього кредитора з вимогою виконати зобов'язання боржника за кредитним договором.

Оскільки, відповідач як кредитор не звертався до позивача як поручителя з вимогою про виконання зобов'язань третьої особи (боржника) за кредитними договорами 1,2 на підставі договору поруки №4Т12029И/П від 25.10.2016 року, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що у позивача не виникло обов'язку з перерахування коштів відповідачу та не виникли права, обумовлені виконанням обов'язку.

Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Відповідно до ст. 556 Цивільного кодексу України, яка регламентує права поручителя, який виконав зобов'язання, після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. До кожного з кількох поручителів, які виконали зобов'язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов'язку, що виконана ним.

Так, правовий аналіз норм ч.ч. 1, 2 ст. 556 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з положенням п. 3 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Вказані умови сторони врегулювали у п. 10 договору поруки, яким передбачено, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитними договорами передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач неправомірно відмовляється надати позивачу оригінали документів, правильно спростовані висновком суду першої інстанції, адже ні умовами укладеного між сторонами договору поруки, ні положеннями чинного законодавства України не передбачено обов'язок кредитора в межах договору поруки передати поручителю саме оригінали документів, що підтверджують обов'язок боржника.

Відповідно до ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Укладеним між сторонами договором поруки передбачено у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю саме належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором, а не їх оригінали. Позивачем не наведено жодного акту чинного законодавства України, з якого б безпосередньо виникав обов'язок відповідача виконати дії, про зобов'язання вчинення яких просить позивач, а також не доведено існування будь-яких інших підстав виникнення у відповідача обов'язку передати позивачу оригінали відповідних документів (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №910/14022/17).

За умовами пункту 6 договору поруки №4Т12029И/П від 25.10.2016р. позивач зобов'язувався виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж п'яти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в пункті 5 договору.

Таким чином, як вірно вказано судом першої інстанції, сторони у договорі чітко передбачили обов'язок кредитора направити поручителю вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання, як підставу виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором, включаючи сплату основного боргу та сплати відсотків за користування кредитом відповідно до пункту 1 договору поруки, як і передбачили обов'язок поручителя виконати зобов'язання зазначене в письмовій вимозі кредитора, впродовж п'яти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в пункті 5 договору. Однак, суду не надано доказів того, що боржник прострочив виконання свого обов'язку за кредитним договором і, що позивачу направлялась відповідна вимога, що є підставою для виникнення у позивача обов'язку з погашення заборгованості, з огляду на те, що договір поруки був укладений 25.10.2016 року, а грошові кошти були сплачені поручителем на наступний день - 26.10.2016 року

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачем на адресу позивача письмової вимоги, як підставу виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором.

Разом з цим, сторонами не заперечується обставина щодо відсутності відповідної вимоги.

Проте, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що кредитор згідно п. 4-6 договору поруки звертався до нього з вимогою, в якій зазначено про порушення зобов'язання за кредитним договором з боку боржника. Також відсутні докази щодо повідомлення поручителем боржника про звернення до нього кредитора з вимогою. А з огляду на те, що зобов'язання за договором поруки є похідним від основного зобов'язання, то, як правильно встановлено судом першої інстанції, до прострочення боржника за основним зобов'язанням та звернення кредитора з відповідною вимогою до поручителя у останнього не виник обов'язок з оплати грошових коштів на виконання договору поруки.

Згідно ст. 540 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Оскільки, позивач та третя особа є солідарними боржниками, то саме відповідачу належить право вибору боржника до якого він може звернутись з вимогою про виконання зобов'язань як за основним договором так і за договором, укладеним для забезпечення виконання основного зобов'язання. І як зазначалось вище, оскільки, договір поруки є договором, який укладено саме на забезпечення виконання основних договорів (кредитних), то до виникнення обов'язку у третьої особи з повернення кредитних коштів та сплати відсотків та відповідного звернення кредитора до поручителя з вимогою про виконання зобов'язань боржника за кредитними договорами, у поручителя не виникає обов'язку з перерахування коштів на виконання своїх зобов'язань за договором поруки.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, з наданих до справи документів неможливо встановити строк настання виконання зобов'язань боржником за кредитними договорами, суми заборгованості за кредитними договорами, в тому числі суми основного боргу, нарахованих відсотків та штрафних санкцій. Доказів того, що у поручителя виник обов'язок виконати свої зобов'язання за договором поруки (що кредитор звернувся до нього з відповідною вимогою) ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Так, скаржники не надали суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року у справі №910/8831/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/8831/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Л.Г. Смірнова

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 25.03.2019 року.