ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2019 р. Справа№ 910/10506/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача не з`явились

від відповідача 1 Бондар М.В.

від відповідача 2 Кураєва В.Д.

від третьої особи Понько Ю.І.

розглянувши апеляційну скаргу

Приватного акціонерного товариства "КИЇВСТАР"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018(повний текст рішення складено 13.12.2018)

у справі №910/10506/18 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

За позовом Приватного акціонерного товариства "КИЇВСТАР"

До Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву та управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця"

про стягнення 156 978, 01 грн.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року Приватне акціонерне товариство "КИЇВСТАР" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву та управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва про стягнення 156 978, 01 грн.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що оскільки з 01.12.2015 року змінився власник переданого в оренду майна, сплачена позивачем в дохід державного бюджету орендна плата за період з 06.01.2016 року по 12.12.2016 року в розмірі 156 978, 01 грн. підлягає поверненню у відповідності до ст. 1212 ЦК України як безпідставно набута.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2018 року було залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року в задоволені позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач мав прямий обов'язок перераховувати орендну плату у співвідношенні 70% та 30% відповідно до державного бюджету України та балансоутримувачу з січня 2016 року по грудень 2016 року, відсутні правові підстави для застосування до даних правовідносин правового механізму, визначеного статтею 1212 Цивільного кодексу України. Місцевий господарський суд також звернув увагу на той факт, що при зміні умов раніше укладеного цивільно-правового договору його сторонами мають застосовуватись правові норми статті 653 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "КИЇВСТАР" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року у справі №910/10506/18 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та прийнятим при неправильній оцінці обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зокрема апелянт звертає увагу, що з 01.12.2015 року власником майна, що є предметом договору оренди, є ПАТ «Укрзалізниця», договір оренди зберіг свою чинність для ПАТ «Укрзалізниця», а права та обов`язки за договором перейшли до ПАТ «Укрзалізниця» з 01.12.2015 року. Отже, на думку скаржника попередній власник майна втратив право на отримання 70% орендної плати відповідно до п. 3.6. договору оренди з 01.12.2015 року, а правова підстава - договір оренди для перерахування 70% орендної плати до державного бюджету була відсутня з 01.12.2015 року.

Згідно з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.01.2019 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Хрипун О.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2019 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "КИЇВСТАР" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "КИЇВСТАР" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року у справі №910/10506/18 та призначено її розгляд на 06.03.2019 року.

05.02.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2019 року в судовому засіданні оголошено перерву до 28.03.2019 року.

В судовому засіданні 28.03.2019 року представники відповідача 1 та відповідача 2 надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник третьої особи надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що 12.02.2012 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (далі - орендодавець) та Приватним акціонерним товариством "Київстар" (далі - орендар) було укладено договір нерухомого майна, що належить до державної власності № 5069 (далі - договір; т.1, а.с. 14-19).

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - частину нежитлового приміщення (далі - майно) загальною площею 12,40 кв. м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. І.Франка, 21-23, приміщення технічного поверху площею 9,40 кв.м. та частина даху площею 3,00 кв.м. восьмиповерхової будівлі, що перебуває на балансі Відокремленого підрозділу Інформаційно-обчислювального центру Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 31.07.2009 року і становить 217 156, 00 грн. без ПДВ.

Згідно з п. 1.2 договору майно передається в оренду з метою розміщення оператора телекомунікацій, який надає послуги з рухомого (мобільного) зв'язку.

Як передбачено п. 2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта прийому-передавання майна.

Відповідно до п. 3.1 договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786 (зі змінами), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - липень 2009 року 5 428, 90 грн.

Згідно з п. 3.2 договору нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.3 договору).

Відповідно до п. 3.6 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% та 30% щомісяця не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Цей договір укладено строком на 1 рік, що діє з 12.02.2010 р. до 12.02.2011 р. включно (п. 10.1 договору).

Як передбачено п. 10.4 договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

Згідно з п. 10.5 договору реорганізація орендодавця або перехід права власності на орендоване майно третім особам не є підставою для зміни або припинення чинності цього договору, і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступників).

На виконання умов укладеного договору орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно, загальною площею 12,40 кв. м., що розміщене за адресою: м. Київ, вул. І.Франка, 21-23, що підтверджується актом приймання-передавання орендованого майна від 12.02.2010 року. (т.1, а.с. 20).

Відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", а також постанови Кабінету Міністрів України № 200 від 25.06.2014 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" утворено ПАТ "Українська залізниця". Засновником ПАТ "Українська залізниця" є держава в особі Кабінету Міністрів України.

З 01.12.2015 р. розпочало фінансово-господарську діяльність Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця".

Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та ч. 2 загальних положень статуту ПАТ "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 735 від 02.09.2015 р., Товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Положеннями ст. 20 статуту ПАТ "Укрзалізниця" передбачено, що Товариство має у власності майно, що внесене до його статутного капіталу.

За приписами п. п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України № 200 від 25.06.2014 р. на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1 було утворено ПАТ "Українська залізниця", статутний капітал якого сформовано шляхом внесення до нього, зокрема, майна підприємств, зазначених у додатку 1, крім майна, яке закріплюється за товариством на праві господарського відання згідно із Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", та іншого майна, яке відповідно до законодавства не може бути включене до статутного капіталу.

Згідно з передавальним актом від 18.08.2015 р., Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця" реорганізовано шляхом злиття з переходом усіх його прав і обов'язків до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

В подальшому між позивачем та третьою особою у даній справі, яка не була стороною договору, укладено 28.12.2016 року додатковий договір до договору оренди нерухомого майна №5069 від 12.02.2010 року. (т.1, а.с. 63-64).

Також вказаним договором внесено зміни до п. 3.1 та встановлено розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року в сумі 18 557, 93 грн. без ПДВ.

Внесено зміни до п. 3.6 договору та визначено, що орендна плата 100% перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним.

Внесено зміни до п. 10.1 договору та встановлено, що договір діє з 01.12.2015 р. по 31.03.2017 р. включно.

Пунктом 6 додаткового договору визначено, що цей договір діє з 01.12.2015 року по 31.03.2017 року включно.

Як зазначає позивач, у період з 06.01.2016 року по 12.12.2016 року позивачем здійснено платежі в розмірі 70% орендної плати за договором в дохід державного бюджету на загальну суму 156 978, 01 грн. у доказ чого надано платіжне доручення №40819 від 25.01.2017 року. (т. 1, а.с. 72).

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що позивач вважає, що оскільки з 01.12.2015 року змінився власник переданого в оренду майна, сплачена позивачем в дохід державного бюджету орендна плата за період з грудня 2015 року по грудень 2016 року в розмірі 156 978, 01 грн. підлягає поверненню у відповідності до ст. 1212 ЦК України як безпідставно набута.

За змістом ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Згідно зі ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін, на який укладається договір оренди, є істотною умовою договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендна плата є істотною умовою договору оренди.

Згідно з ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Пунктом 3 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено обов'язок орендаря вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Відповідно до ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 770 ЦК України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Отже, у розумінні наведених приписів орендар у будь-якому випадку не звільняється від виконання свого зобов'язання зі сплати орендної плати за користування майном будь-то первісному чи новому орендодавцю.

Незважаючи на те, що позивачем вже було сплачено орендну плату за період з грудня 2015 року по грудень 2016 року на користь первісного орендодавця, він підписав редакцію додаткового договору від 28.12.2016 р. та тим самим фактично погодився з передбаченими ним умовами щодо здійснення сплати орендної плати за цей же період новому орендодавцю - власнику.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Вбачається, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву не є стороною додаткового договору від 28.12.2016 р., а отже внесені цим договором зміни щодо його дії в частині розрахунків з 01.12.2015 р. не свідчать, що сплачені позивачем кошти у період до укладення вказаної угоди є безпідставно набутими.

Крім цього, позивачем не доведено, що сплачені ним кошти в розмірі 156 978, 01 грн. є безпідставно набутими, оскільки вони сплачені на підставі договору № 5069 від 12.02.2010 року, який на момент здійснення оплати не був розірваний та не визнаний в установленому законодавством порядку недійсним.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13).

Оскільки у встановленому законом порядку зазначений договір визнаний недійсним не був і виконан сторонами, то існування між ними зобов'язальних відносин, які виникли з угод, унеможливлює застосування до цих правовідносин норму статті 1212 ЦК України, предметом регулювання якої є безпідставне набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. (Постанова Верховного суду України від 03.06.2015р. у справі № 6-100цс15).

Колегія суддів також зазначає, що сторони додаткового договору в межах власної правосуб'єктності вільні укладати будь-які цивільно-правові угоди прямо не заборонені імперативними приписами законодавства для врегулювання власних відносин, проте вносити зміни до укладеного позивачем та відповідачем1 договору оренди №5069 від 12.02.2010 (без участі останнього) не мали права.

Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 4 ст. 653 ЦК України).

Відтак, місцевий господарський суд правомірно звернув увагу, що при зміні умов раніше укладеного цивільно-правового договору його сторонами мають застосовуватись правові норми статті 653 Цивільного кодексу України, у тому числі частини четвертої, відповідно до вимог якої сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язаннями до моменту зміни договору.

Отже кошти в розмірі 156 978, 01 грн., перераховані позивачем до державного бюджету, отримані на достатній правовій підставі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 156 978, 01 грн. надмірно зарахованих до бюджету коштів є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано позивачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "КИЇВСТАР" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року у справі №910/10506/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 року у справі № 910/10506/18 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10506/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.03.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді О.О. Хрипун

М.Г. Чорногуз