ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2019 року м.Дніпро Справа № 904/3933/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чус О.В.

судді: Кузнецов В.О., Вечірко І.О.

секретар судового засідання: Ревкова Г.О.

Представники сторін:

від позивача: Лиска П.О., ордер серія ХВ № 000069 від 31.10.2016 р., адвокат;

від відповідача-2: Шваб О.В., ордер серія ДП № 1992/000043 від 11.02.2019 р., адвокат;

представник відповідача-1 у судове засідання не з"явився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сердюкова Юрія Олександровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2018р., повне рішення складено та підписано 27.12.2018, суддя Новікова Р.Г., у справі №904/3933/18

за позовом Фізичної особи-підприємця Сердюкова Юрія Олександровича, м. Дніпро

до:

Відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Малі Будівельні Технології", м.Ананьїв, Одеська область

Відповідача-2: Фізичної особи-підприємця Гончарової Катерини Едуардівни, м. Дніпро

про визнання недійсним (фіктивним) договору відповідального зберігання з правом користування та реалізації №21-04-16 від 21.04.2016р.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Сердюков Юрій Олександрович м. Дніпро звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю "Малі Будівельні Технології" м. Ананьїв, Одеська область та Фізичної особи-підприємця Гончарової Катерини Едуардівни м. Дніпро з позовом про визнання недійсним (фіктивним) договору відповідального зберігання з правом користування та реалізації №21-04-16 від 21.04.2016р.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2018р. у справі №904/3933/18 в задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Сердюкова Юрія Олександровича м. Дніпро до Товариства з обмеженою відповідальністю "Малі Будівельні Технології" м. Ананьїв та Фізичної особи-підприємця Гончарової Катерини Едуардівни м.Дніпро про визнання недійсним (фіктивним) договору відповідального зберігання з правом користування та реалізації №21-04-16 від 21.04.2016р. - відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що з огляду на матеріали справи, позивачем не надано доказів, що майно, яке є предметом оспорюваного договору, належить саме ФОП Сердюкову Ю.О на праві власності, оскільки дане майно не має індивідуально визначених ознак, які б свідчили, що саме вказаний підприємець є його власником. Позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення свого охоронюваного законом права оспорюваним договором, тому судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним (фіктивним) договору відповідального зберігання з правом користування та реалізації №21-04-16 від 21.04.2016р.

Не погодившись з рішенням суду, Фізична особа-підприємець Сердюков Ю.О. подав апеляційну скаргу про скасування рішення Господарського суду у справі та прийняття нового рішення, про задоволення позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник посилається на те, що Позивачем надано всі допустимі, належні та достатні докази того, що саме майно позивача є предметом оспорюваного договору. Серед доказів є такі, що не потребують доказуванню, а також і письмові докази, які відповідачами не спростовані, а судом взагалі не досліджені. Позивачем надано всі допустимі, належні та достатні докази того, що його права порушені оспорюваним договором (пред'явлені позови до ФОП Сердюкова Ю.О., подані скарги, заяви до судів тощо), проте суд не надав доказам жодної правової оцінки.

Скаржник вважає, що суд неправомірно відмовив в клопотанні про витребування доказів, внаслідок чого матеріали справи не містять тих доказів, які могли б бути отримані виключно за наслідками виконання ухвали суду. Викладене свідчить про порушення права позивача на баланс сторін, на сприяння судом позивачу в отриманні доказів для доведення своєї правової позиції, які не може отримати самостійно, що в результаті призвело до неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Оскільки позивач не мав можливості оскаржити ухвалу ГСДО від 13.11.2018, зокрема, про відмову в задоволенні клопотання позивача про витребуванні документів, в апеляційній скарзі позивач посилається на це у вигляді заперечень, що передбачено ч.3 ст. 255 ГПК України та просить суд прийняти їх до уваги та користуючись нормами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 81 ГПК України задовольнити клопотання позивача про витребування доказів.

Як зазначено скаржником, в рішенні ГСДО від 17.12.2018 суд посилається лише на незначну кількість доказів, які суд самостійно вибрав, а інші докази залишив поза увагою, а отже не з'ясував обставини, що мають значення для справи. Крім того, на думку скаржника, висновок про відсутність порушення охоронюваного законом права оспорюваним договором спростовується наявними письмовими доказами, зокрема, Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.01.2017 та Постановою Вищого господарського суду України від 24.05.2017 по справі №904/9025/16; Рішенням третейського суду від 16.06.2016 про витребування майна; матеріалами справи №205/7847/16-ц; судовими рішеннями по справі № 205/5882/16-ц; Ухвалами у справах №202/2955/16-к, № 202/2956/16-к, № 202/3421/16-к; №202/2884/16-к та іншими доказами.

Скаржник вважає доведеним, що майно, яке є предметом оспорюваного договору належить саме йому, проте суд надав інший висновок, з якого вбачається, що докази відсутні.

На думку скаржника, судом неправильно застосовано ст. 73 ГПК України та не оцінено такі докази як письмові (якщо суд вважає, що вони не мають преюдиційного значення), так як на підставі них суд встановлює наявність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги позову.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою у справі колегією суддів у складі: головуючого судді Чус О.В. (доповідач), судді: Кузнецов В.О., Вечірко І.О. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 12.02.2019 на 10:20 годин.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-2 просить суд залишити рішення господарського суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зокрема, відповідач - 2 посилається на наступні обставини:

- позивачем не доведено, що майно, яке є предметом оспорюваного договору, належить саме йому на праві власності, оскільки дане майно не має індивідуально визначених ознак, які б свідчили, що саме вказаний ФОП Сердюков Ю.О. є його власником, а характеризується родовою ознакою - вагою (1 980 кілограмів), тобто розглядається як певна кількість речей того самого роду.

- відсутність конкретних фактів порушення відповідачами майнових прав та інтересів позивача на момент укладення спірного договору було підставою для відмови у задоволенні позову про визнання договору недійсним з огляду на те, що Позивач не є заінтересованою особою та не довів, що майно, яке є предметом оспорюваного договору, належить саме йому на праві власності.

- доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, а отже, і підстави для його скасування відсутні.

- рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2018 по справі №904/3933/18 винесено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судових засіданнях.

12.02.2019 ухвалою Центрального апеляційного господарського суду розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Сердюкова Юрія Олександровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2018р. у справі №904/3933/18 відкладено на 14.03.2019 на 11:00 годину.

28.02.2019 від представника скаржника до суду надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи: копії ухвали Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2019 по справі №910/8937/18 про закриття апеляційного провадження; конверта з Північного апеляційного господарського суду (засвідчена копія) та Роздруківки з офіційного сайту «Укрпошта» по поштовому відправленню №5889. Вказана ухвала, за твердженням скаржника, має істотне значення для вирішення даної справи, підтверджує обґрунтованість позовних вимог.

11.03.19 представником відповідача-2 подані до суду письмові пояснення щодо клопотання скаржника про приєднання доказів, в якому зазначено, що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2019 у справі № 910/8937/18 дію рішення господарського суду міста Києва від 08.11.2018 у справі № 910/8937/18 зупинено. Тому, вести мову про преюдиційність зазначеного рішення неможливо. До пояснень додано вказану ухвалу.

12.03.19 від представника скаржника надійшло клопотання про зупинення провадження по справі в порядку п.5 ч.1 ст.227 ГПК України, яке обґрунтоване наступними обставинами.

У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/8937/18 за позовом ФОП Сердюкова Ю.О. до Відповідача-1: ТОВ «Малі Будівельні Технології»; Відповідача-2: ТОВ «Маркет Сістем» про визнання недійсним (фіктивним) Договору поставки № 25/16ДП від 25.01.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю товару у ТОВ «Маркет Сістем» та ТОВ «Малі Будівельні Технології», а безтоварність є основною ознакою фіктивного правочину; порушенням майнових прав та законних інтересів ФОП Сердюкова Ю.О. як єдиного законного власника товару, який є предметом оспорюваного на разі Договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.11.2018 по справі № 910/8937/18 було задоволено в повному обсязі позовні вимоги ФОП Сердюкова Ю.О. до ТОВ «Малі Будівельні Технології», ТОВ «Маркет Сістем» про визнання договору поставки недійсним та було визнано недійсним Договір поставки № 25/16 ДП від 25.01.2018, укладений між ТОВ «Малі Будівельні Технології» та ТОВ «Маркет Сістем».

На момент ухвалення судового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2018 р у справі №904/3933/18, Рішення Господарського суду м. Києва від 08.11.2018 по справі № 910/8937/18 набрало законної сили, а, отже воно мало преюдиціальне значення під час розгляду даної Апеляційної скарги по справі № 904/3933/18.

На разі Рішення Господарського суду м. Києва від 08.11.2018 по справі № 910/8937/18 оскаржується в апеляційному порядку ФОП Сметаніною K.JI. (ухвала Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2019 по справі №910/8937/18 про відкриття апеляційного провадження).

Враховуючи вищезазначене, що Рішення Господарського суду м. Києва від 08.11.2018 має преюдиціальне значення під час розгляду даної Апеляційної скарги по справі №904/3933/18, є доказом обґрунтованості позовних вимог ФОП Сердюкова Ю.О. та підтверджує законність вимоги щодо визнання недійсним (фіктивним) Договору відповідального зберігання з правом користування та реалізації № 21-04-16 від 21.04.2016, та враховуючи те, що Рішення на разі оскаржується, вважаю, що наявні законні підстави для зупинення провадження у справі № 904/3933/18 в порядку п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України до вирішення справи № 910/8937/18 і набрання Рішенням Господарського суду м. Києва від 08.11.2018 законної сили.

14.03.2019 у судовому засіданні оголошено перерву до 20.03.2019 на 11:30 годин.

18.03.19 від скаржника надійшло повідомлення стосовно того, що одним з доказів, яким позивачем обґрунтовано свою правову позицію є Витяг з ЄРДР по кримінальному провадженню №001113 від 06.04.2016, яке станом на 14.03.2019 відкрито та по якому здійснюється досудове розслідування, відповідні слідчі дії.

20.03.19 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови по справі.

Відповідач-1 не скористався своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечив явку представника, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належний чином.

Матеріали справи свідчить, що ТОВ "Малі Будівельні Технології", на адресу, яка вказана в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також у апеляційній скарзі, а саме: вул.Ніщинського, буд. 7, офіс 1, м.Ананьїв, Одеська область, направлялися копія ухвал апеляційного суду щодо призначення розгляду справи. Однак, поштове відправлення поверталися на адресу суду без вручення, із довідкою публічного акціонерного товариства "Укрпошта" з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

У разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Разом з тим суд апеляційної інстанції вважає, що відмова адресата від отримання кореспонденції, або неотримання ним кореспонденції від судового органу, зумовлена не об'єктивними причинами, а суто суб'єктивними причинами ( залежало від власної ініціативи самого товариства ).

Відповідно до загальних норм процесуального Кодексу права та обов'язки сторін є рівними і сторони спору мають право на справедливий суд. Обов'язок сторін є сприяння суду у справедливому розгляді справи шляхом добросовісної поведінки та надання доказів.

Добросовісність учасників судового процесу зокрема полягає у тому щоб при обізнаності з судовими процедурами, правами та обов'язками, правилами поведінки виконувати усі правила та приймати заходи до обізнаності про хід судового процесу при дотриманні судовими органами обов'язку проінформувати про такі процедури та процедурні рішення.

Крім того, відповідач-1 не був позбавлений можливості ознайомитися з рухом справи у спорі за його участю та з прийнятим за результатом судового вирішення цього спору процесуальним рішенням, оскільки інформація про призначення судових засідань є відкритою, її можна отримати як на сайті в мережі інтернет (http://court.gov.ua/fair/), так і в інформаційному центрі суду. Усі процесуальні документи суду наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua/).

Беручи до уваги, що неявка вказаного учасника провадження у справі, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності вказаного представника сторони.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення присутніх представників сторін, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 269 ГПК України, переглядаючи в апеляційному порядку судові рішення, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції саме в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Малі Будівельні Технології" (далі - замовник) та фізичною особою-підприємцем Гончаровою Катериною Едуардівною (далі - виконавець) був укладений договір відповідального зберігання з правом користування та реалізації №21-04-16 від 21.04.2016р. (далі - договір), згідно якого замовник передає, а виконавець приймає на відповідальне зберігання з правом користування та реалізації майно (матеріали, речі) відповідно до переліку, визначеному в акті прийому-передачі, який є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 6.1 договору визначено, що цей договір чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 21.04.2018р.

Відповідно до пунктів 1.2 - 1.4 договору замовник передає майно виконавцю згідно акту прийому-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору. У кожному новому випадку передачі майна підписується акт прийому-передачі. Вартість майна, переданого на зберігання, становить 59000грн. Строк, на який передається майно на відповідальне зберігання, відповідає строку дії договору.

Підпунктами 2.1.1, 2.1.3 пункту 2.1 договору на виконавця покладений обов'язок вжити всі необхідні заходи для забезпечення зберігання майна в належному стані в період дії цього договору, повернути майно замовнику за першою вимогою протягом двох календарних днів з моменту висунення такої вимоги в будь-якій формі.

Пунктом 2.3 договору виконавцю надано право користуватись та реалізовувати майно, передане на зберігання на свій розсуд.

В свою чергу, згідно пунктів 3.1 і 3.2 договору замовник зобов'язаний надати виконавцю майно в момент підписання акту прийому-передачі та замовник має право у будь-який час вимагати у виконавця повністю або частково майно, що знаходиться на зберіганні. Передача майна відбувається шляхом підписання акту одержання майна замовником.

В пункті 4.1 договору зазначено, що виконавець несе відповідальність за збереження і цілісність майна з моменту передачі на зберігання згідно порядку, передбаченому договором. У випадку реалізації всього майна, яке зберігається, або його частини, виконавець повинен своєчасно повідомити замовника.

Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками замовника та виконавця.

В матеріалах справи наявні акт від 21.04.2016р. одержання майна замовником за договором №21-04-16 від 21.04.2016. та акт від 21.04.2016р. про анулювання в цей же день акту від 21.04.2016р. одержання майна замовником за договором у зв'язку з допущеною технічною помилкою.

Як вбачається зі змісту акту приймання-передачі майна №1 від 21.04.2016р. за договором, замовник передав, а виконавець прийняв майно (речі, які були у вжитку) в кількості 1980кг оціночною вартістю 59000грн.

Згідно додаткової угоди №1 від 25.04.2016р. до договору сторони доповнили договір новими пунктами:

- пункт 1.5 замовник є власником майна, переданого виконавцю на зберігання, у кількості 1980кг й вартістю 59000грн.;

- пункт 1.6 під речами у даному договорі слід розуміти одяг у взуття, які були у використанні.

Цією ж додатковою угодою сторонами були внесені зміни до статті 5 "Вирішення спорів", пункт 5.1 викладений в новій редакції, також статтю доповнено пунктом 5.2. У згаданих пунктах сторони узгодили передачу спорів, що виникають з виконання договору, на розгляд третейського суду у складі одного третейського судді - Авдєєвої Ю.М.

Пунктом 6 додаткової угоди передбачено, що вона набирає чинності з моменту її підписання сторонами і є невід'ємною частиною договору.

Фізична особа-підприємець Сердюков Ю.О. звернувся з позовом, наполягаючи на тому, що договір відповідального зберігання з правом користування та реалізації №21-04-16 від 21.04.2016. є недійсним (фіктивним).

Позовні вимоги обґрунтуванні тим, що товар, який є предметом спірного договору, ніколи не належав жодній із сторін договору, не перебував у їхньому володінні, користуванні, розпорядженні. Це підтверджується відсутністю у відповідача 2 відповідних первинних документів на товар, сертифікатів якості та інших документів на підтвердження відповідності вимог товару державним стандартам та технічним умовам.

Згідно з висновком експерта від 26.04.2018р. за результатами проведення судово-економічної експертизи №128/18 в кримінальному провадженню №0001113 в обсязі наданих документів не підтверджується перерахування коштів (за виписками банків) та формування податкових зобов'язань за господарськими операціями між ТОВ "Маркет Систем" та ТОВ "Малі будівельні технології".

Вироком Оболонського районного суду міста Києва від 08.11.2017р. у справі №756/14811/17 було встановлено, що 21.04.2016р. на підставі наданих ОСОБА_7 документів проведено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якого ОСОБА_7 придбала вказану юридичну особу з метою прикриття незаконної діяльності, зокрема, з метою здійснення неконтрольованих державою фінансових операцій.

У ТОВ "Малі Будівельні технології" були відсутні розрахункові операції за договором поставки, договором відповідального зберігання з правом користування, відсутні будь-які банківські операції, що могли б підтвердити здійснення відповідачем 2 оплати за договором поставки за поставлений товар в розмірі 4805700грн. або факт придбання товару в обсязі 1980кг.

ТОВ "Малі Будівельні технології" ніколи не знаходилось за адресами, вказаними у реєстраційних справах, Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач наполягає на тому, що є безпосереднім і законним власником товару, який є предметом спірного договору, та посилається на: вантажні митні декларації про передачу товару від EBIMEXSp Z.о.о. (Польша, Варшава) до ТОВ "Оверсі"; замовлення покупця (ТОВ "Економ-Схід"); видаткові накладні і товарно-транспортні накладні про передачу товару від ТОВ "Оверсі" до ТОВ "Економ - Схід", від ТОВ "Економ-Схід" до фізичної особи-підприємця Сердюкова Ю.О.; договір поставки №103 від 01.03.2016р.; сертифікати якості, гігієнічні сертифікати, лист від ТОВ "Оверсі" до ТОВ "Економ-Схід"; ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №202/2884/16-к від 12.05.2016р.

Позивач вважає, що його права власності на майно за спірним договором визначено в постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.01.2017р. у справі №904/9025/16, що підтверджено ухвалою районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2016р. у справі №202/2884/16-к.

Також позивач посилається на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №202/2884/16-к від 12.05.2016р. та визнання потерпілим у рамках кримінального провадження №0001113.

У провадженні Слідчого відділення Соборного відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001113 від 06.04.2016 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 2 ст. 15 ч.4 ст. 190 КК України, Сердюков Юрій Олександрович є потерпілим по даному кримінальному провадженню.

В межах вказаного кримінального провадження спеціально уповноваженими особами Соборного ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області ведуться оперативно-розшукові слідчі дії, спрямовані на встановлення осіб, винних у вчиненні злочину, відомості про який були внесені до ЄДР 06.04.2016 р.

За твердженням Позивача, в ході досудового розслідування по вказаному кримінальному провадженню було встановлено, що майнові права Сердюкова Ю. О. порушені невстановленими особами та було доведено достовірними доказами, що Товар, який був предметом оспорюваного Договору, належав йому на праві власності, що автоматично виключало приналежність товару на праві власності ТОВ "Малі Будівельні Технології".

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Так, ФОП Сердюков Ю.О. оспорює договір відповідального зберігання з правом користування та реалізації №21-04-16 від 21.04.2016р., посилаючись на те, що вказаний договір є фіктивним, оскільки укладався без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися договором, а товар, який був предметом договору, ніколи не належав жодній із сторін договору, не перебував у їхньому володінні, користуванні, розпорядженні. Також в обгрунтування позовних вимог ФОП Сердюков Ю.О. посилався на обставини, встановлені постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.01.2017р. у справі №904/9025/16.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Отже, для визнання зобов'язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву ( аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 р. по справі № 909/330/16, від 01.11.2018 р. по справі 910/18436/16 ).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду попередньої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсним договору відповідального зберігання з правом користування та реалізації №21-04-16 від 21.04.2016р. як фіктивного правочину, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що сторони спірного договору не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення або ж діяли з обопільним умислом не створювати такі наслідки, тоді як Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 27.02.2018 р. у справі № 802/1853/16-а ( адміністративне провадження № К/9901/4639/17 ) зазначає, що сам факт наявності вироків, ухвалених на підставі угод у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій.

Разом з тим, враховуючи правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 20.02.2018 р. у справі № 826/6280/13-а (адміністративне провадження № К/9901/2848/18), суд апеляційної інстанції відхиляє посилання Позивача на висновок експерта, на постанови про порушення кримінальних справ, на акт перевірки, оскільки вказані документи не містять встановлених обставин, які б свідчили про невиконання відповідачами своїх договірних зобов'язань за господарськими операціями або встановлення обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між вказаними суб'єктами господарської діяльності.

Отже, враховуючи наведені правові висновки Верховного Суду та приймаючи до уваги не надання Позивачем доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно відповідачів, який би набрав законної сили, під час розгляду справи, колегія апеляційного суду вважає, що сам по собі факт порушення кримінальної справи не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваної господарської операції та не тягне за собою правових наслідків для позивача.

Так, позивач не є стороною оспорюваного Договору. В обґрунтування порушення його прав спірним договором позивач зазначив, що право власності на товар, який є предметом договору №21-04-16 від 21.04.2016р., належить саме йому на підставі договору поставки № 103 від 01.03.2016 р., а не ТОВ "Малі Будівельні Технології", а відтак Договір порушує права позивача безперешкодно розпоряджатися своїм майном.

Однак, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанцій встановив відсутність доказів, що майно, яке є предметом оспорюваного договору, належить саме позивачу на праві власності, оскільки дане майно не має індивідуально визначених ознак, які б свідчили, що саме вказаний підприємець є його власником.

Наявність у матеріалах справи вищезгаданого договору поставки № 103 від 01.03.2016 р., укладеного між ТОВ "Економ-Схід" та позивачем та відповідних видаткових та товарно-транспортних накладних свідчить про придбання останнім одягу та взуття, які були у використанні, однак допустимих, належних та достатніх доказів того, що саме це майно є предметом оспорюваного договору, позивачем не надано.

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання позивача на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2016 р. у справі № 202/2884/16-к як на докази належності йому майна, що є предметом договору, адже наведена ухвала не має преюдиціального значення відповідно до положень ст. 75 ГПК України. А доказів винесення вироку у кримінальному провадженні № 0001113, який відповідно до ст. 75 ГПК України міг би мати преюдиціальне значення, Позивачем не надано.

Крім того, посилання скаржника на встановлення постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.01.2017р. у справі №904/9025/16 обставин, що майно, яке було передано за спірною угодою належить ФОП Сердюкову Ю. О., колегією суддів до уваги не приймається, оскільки при розгляді справ про скасування рішення третейського суду, господарський суд встановлює наявність або відсутність підстав для скасування рішення зазначеної категорії, передбачених ст. 51 Закону (ст. ст. 122, 1224, 1225 ЦК України), а відтак не переглядає рішення третейського суду, тому встановлення права власності на спірне майно не є предметом спору у справі №904/9025/16.

На посилання скаржника, щодо залишення поза увагою висновків, викладених у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2018 року у праві №904/3936/18 про задоволення позовних вимог Фізичної особи - підприємця Сердюкова Юрія Олександровича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Малі Будівельні Технології» та Фізичної особи-підприємця Сметаніної Катерини Леонідівни, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вказане судове рішення було переглянуто в апеляційному порядку та скасовано відповідно до постанови Центрального апеляційного господарського суду від 31.01.2019 у справі №904/3936/18.

Отже, враховуючи наведене та зважаючи на те, що Позивачем не доведено наявності у нього права власності на майно, передане на зберігання за оспорюваним Договором, на яке він посилається як на підставу позову, тобто Позивачем не доведено порушення його прав спірним Договором, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у справі.

Клопотання про витребування доказів, яке було відхилено господарським судом під час розгляду справі в суді першої інстанції, та заявлене скаржником в апеляційній скарзі, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами 1-2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Проте, скаржником не доведено відсутність можливості самостійно отримати докази від ТОВ "Малі Будівельні Технології", ФОП Копач Любов Юріївни, ТОВ "Маркет Сістем", Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, Державної податкової інспекції у Новокодацькому районі міста Дніпра Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

Колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження по справі з наступних підстав.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 229 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Положеннями ч. 5 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадках об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Колегія суддів зазначає, що під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: а) непідвідомчості; б) обмеженості предметом позову; в) неможливості розгляду тотожної справи; г) певної черговості розгляду вимог.

У даній справі предметом спору є визнання недійсним (фіктивним) договору відповідального зберігання з правом користування та реалізації №21-04-16 від 21.04.2016р., укладеного між ТОВ "Малі Будівельні Технології" та фізичною особою-підприємцем Гончаровою К.Е., тоді як по справі № 910/8937/18 ФОП Сердюков Ю.О. звернувся з позовною заявою до Відповідача-1: ТОВ «Малі Будівельні Технології»; Відповідача-2: ТОВ «Маркет Сістем» про визнання недійсним (фіктивним) Договору поставки № 25/16ДП від 25.01.2016, який обґрунтований відсутністю товару у ТОВ «Маркет Сістем» та ТОВ «Малі Будівельні Технології», який Відповідачем-2 був поставлений Відповідачу-1; порушенням майнових прав та законних інтересів ФОП Сердюкова Ю.О. як єдиного законного власника товару, який є предметом оспорюваного на разі Договору №21-04-16 від 21.04.2016р.

Отже, враховуючи, що застосування вищенаведеної норми процесуального права щодо зупинення провадження у справі можливо лише, якщо зупинення провадження у справі дійсно необхідно для вирішення спору, тобто за відсутності рішення у іншій судовій справі, що набрало сили, суд позбавлений можливості вирішити спір по суті, яка наразі відсутня, тому жодним чином не перешкоджає розгляду даної справи, предметом спору в якій є недійсним (фіктивним) договору відповідального зберігання з правом користування та реалізації №21-04-16 від 21.04.2016р.

З огляду ж на предмет спору у даній справі та предмет спору у справі №910/8937/18, обставини цієї справи, в т.ч. зміст доводів сторін, колегія суддів вважає, що розгляд вищезазначеної справи не унеможливлює вирішення по суті спору справи №904/3933/18.

Як встановлено ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на них, у зв'язку з чим відхиляються як необґрунтовані.

Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків, суд апеляційної інстанції враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 р. у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.

За встановлених судом обставин справи рішення Господарського суду прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права з урахуванням фактичних обставин справи, підстави, встановлені ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, для його скасування відсутні; рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сердюкова Юрія Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2018р. у справі №904/3933/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03.04.2019 р.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя В.О. Кузнецов

Суддя І.О. Вечірко