РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

28.03.2019Справа № 910/831/19
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Військторг"

до Міністерства оборони України

про стягнення 316 513,16 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:
До господарського суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "Військторг" до Міністерства оборони України про стягнення 316 513,16 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами договору №286/2/18/6 від 16.01.2018 року належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання по сплаті отриманих продуктів, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість у заявленому розмірі.

З огляду на ціну позову та незначну складність справи, спір підлягає вирішенню в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 247 ГПК України суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження у зв`язку з її малозначністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 28.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

20.02.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив з підстав ненадходження бюджетних коштів на рахунок відповідача та того, що усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

16 січня 2018 року між Міністерством оборони України (надалі - Відповідач) та товариством з обмеженою відповідальністю «Військторг» (надалі - Позивач) було укладено договір № 286/2/18/6 на закупівлю продуктів харчування та сушених продуктів різних (продукти харчування (каталог продуктів харчування) за каталогом продуктів харчування для особового складу військових частин (установ) та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах), з терміном дії з 02.01.2018 до 31.12.2018.

Відповідно до п.п.1.1. договору, Позивач зобов`язується у 2018 році здійснити постачання Відповідачу у зумовлені строки продукти харчування (каталог продуктів харчування) за каталогом продуктів харчування для особового складу військових частин (установ) та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах), а Відповідач прийняти та оплатити вказаний товар відповідно до умов Договору та Замовлення.

Згідно п.п.1.2. договору постачатися продукти харчування (каталог продуктів харчування) за каталогом продуктів харчування будуть для особового складу військової частина НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , ВМЦК Західного регіону, Національна академія сухопутних військ ім. Петра Сагайдачного Львівської області.

Згідно п.п.4.4. договору приймання продуктів харчування згідно каталогу за кількістю та якістю оформляється актом приймання-передачі (додаток до Договору 14.3.), який складає Представник Замовника на кожне постачання Товару після закінчення його приймання в трьох примірниках: перший примірник - Замовнику, другий - Представнику Замовника, третій - Позивачу. Належним чином оформлені документи: акт приймання-передачі, видаткова накладна Позивача та повідомлення-підтвердження (Додаток до Договору 14.4.), відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31.12.2016 №757 є підтвердженням приймання товару.

Згідно розділу VI договору, розрахунки за фактично поставлені продукти харчування (каталог продуктів харчування) за каталогом продуктів харчування проводяться Відповідачем безготівковим розрахунком з його розрахункового рахунку протягом 30 календарних днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міноборони за даним кодом видатків) з дати надання Позивачем Відповідачу належним чином оформленого рахунка-фактури на відвантажений товар та акту приймання-передачі, видаткову накладну Постачальника, повідомлення-підтвердження, яке заповняється Представником Замовника.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до актів приймання-передачі та рахунків-фактур, сума боргу за отримані Представником Замовника продукти за договором становить 316 513,16 грн.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 286/2/18/6 від 16.01.2018, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Доказів оплати відповідачем заборгованості у розмірі стягнення 316 513,16 грн., яку заявлено позивачем до стягнення, матеріали справи не містять.

Окрім того, судом встановлено, що зазначена заборгованість визнається Відповідачем, що підтверджується Актом звіряння розрахунків від 11.01.2019 між Позивачем та Відповідачем. який підписаний обома сторонами без заперечень та скріплений печатками обох сторін.

Проаналізувавши спірні правовідносини та законодавство, яким здійснюється їх правове регулювання, а також подані Позивачем докази, а також заявлені у відзиві Відповідачем твердження стосовно відсутності бюджетних асигнувань, суд зазначає, що сама по собі відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23 березня 2018 року в справі № 904/6252/17.

Відповідно до положень статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі ОСОБА_1 ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України та в рішенні від 30 листопада 2004 року у справі Бакалов проти України зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

У зв`язку з наведеним, суд відхиляє доводи відповідача про ненадходження бюджетних коштів на рахунок відповідача та стосовного того, що усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду.

Приймаючи до уваги вищезазначене та враховуючи, що заборгованість відповідача перед позивачем за договором №286/2/18/6 від 16.01.2018 у розмірі 316 513,16 грн., належним чином доведена, документально підтверджена та визнана відповідачем, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення основного боргу у розмірі 316 513,16 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, відповідач суду не надав, жодного заперечення проти позову не навів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Військторг" до Міністерства оборони України про стягнення 316 513,16 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 236 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Міністерства оборони України (проспект Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ, 03168; ідентифікаційний код 00034022) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Військторг" (вул. В. Антоновича, 6, м. Дніпро, 49101; ідентифікаційний код 39896098) основний борг у розмірі 316 513 (триста шістнадцять тисяч п`ятсот тринадцять) грн. 16 коп. та судовий збір у розмірі 4 747 (чотири тисячі сімсот сорок сім) грн. 70 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Мудрий