РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2019Справа № 910/17304/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Блажівської О.Є, при секретарі судового засідання Хмельовському В.О., розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні справу №910/17304/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "АЛЬТКОМ"

(87525, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Бахчиванджи, буд.2, )

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (01001, м.Київ, провулок Шевченка, буд.12, )

про визнання договору недійсним,-

представники учасників справи:

від позивача: Косминін О.В.(адвокат), довіреність №ДСА/Юр/КАВ/44 від 01.03.19, Адвокатське посвідчення №5311 від 26.12.2018;

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "АЛЬТКОМ", 21 грудня 2018 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача - Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", про визнання Договору про внесення змін №15-94/19-116/13-17032017 до Договору про надання банківської гарантії №15-94/19-116/13 від 11.12.2013 недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 відкрито провадження у справі №910/17304/18, справу призначено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 23.01.2019.

У підготовчому засіданні 23.01.2019 оголошено перерву до 20.02.2019.

У підготовче засідання 20.02.2019 з'явився представник позивача, представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце проведення підготовчого засідання був повідомлений належним чином.

У підготовчому судовому засіданні 20.02.2019 присутнім представником позивача надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Відповідно до ч.2 ст.177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Згідно з п.3 ч.2 ст.185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, розпочато розгляд справи по суті у загальному позовному провадженні та призначено судове засідання на 20.03.19.

У судове засідання 20.03.2019 з'явився представник позивача, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю.

У судове засідання 20.03.2019 представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Також, згідно із ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, оскільки відповідача належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а тому суд вважає, що відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а неявка представника відповідача у судове засідання 20.03.2019 не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Суд також враховує положення частини 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 04.11.1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.12.2013 публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (банк-гарант) та товариство з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" (принципал) уклали договір №15-94/19-116/13 про надання банківської гарантії (далі - Договір гарантії).

Предметом цього договору є надання банком за дорученням принципала та на підставі заяви принципала гарантії на користь бенефеціара. Гарантія забезпечує виконання принципалом свої зобов'язання перед бенефіціаром щодо виконання контракту (п. 2.1. Договору гарантії). Гарантія вважається наданою та набирає чинності з дати оформлення її на паперовому носії до подальшої передачі бенефіціару.

Термін дії гарантії - до 24.01.2018 (п. 2.3. Договору гарантії).

За виконання банком-гарантом операцій, пов'язаних з наданням та обслуговуванням Гарантії принципал сплачує комісійну винагороду у розмірі 0,2% від суми гарантії, мін. 125 дол.США макс 3000,00 дол.США, у гривневому еквіваленті за куросом НБУ на дату надання гарантії, на рахунок Банку-гаранта №6152/980, відкритий у ПАТ «Промінвестбанк», код банку 300012. Комісійна винагорода за виконання операцій з надання Гарантії сплачується принципалом в день надання гарантії, в національній валюті за офіційним курсом НБУ на день надання Гарантії, інші комісійні винагороди - в строки, передбачені діючими тарифами Банку-гаранта відповідно до Договору банківського рахунку №15-94/18-3110/11 від 26.10.2011, якщо інше не передбачено цим договором. (п.3.2. Договору гарантії)

Відповідно до п.3.3. Договору гарантії, комісійна винагорода за виконання операції з супроводу Гарантіїпо цьому Договору складає 3,0% річних від фактичної суми Гарантії.

17.03.2017 публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (банк-гарант) та товариство з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" (принципал) уклали договір про внесення змін №15-94/19-116/13-17032017 до договору про надання банківської гарантії №15-94/19-116/13 від 11.12.2013 (далі - Договір про внесення змін). Цим договором було продовжено термін дії гарантії до 24.07.2019, виклавши в новій редакції п. 2.3 Договору гарантії.

В контексті обставин, які наведені позивачем в обґрунтування підстав позову щодо невідповідності Договору про внесення змін актам цивільного законодавства, підлягають дослідженню умови, якими доповнено пункт 3.3 Договору гарантії підпунктом 3.3.1, та доповнено пункт 5.3 Договору гарантії підпунктом 5.3.8, оскільки саме ці умови позивач вважає такими, що містять недоліки (є дефектними).

Пункт 3 Договору про внесення змін містить положення такого змісту:

"Доповнити п. 3.3 Розділу 3 "Умови надання" підпунктом 3.3.1 та викласти його в наступній редакції: "Нараховані станом на 01.03.2017 комісійна винагорода за виконання операцій з супроводу гарантії сплачуються принципалом відповідно до наступного графіку:".

Абзац 3 пункту 5 Договору про внесення змін доповнює пункт 5.3 розділу 5 "Права та обов'язки сторін" Договору гарантії підпунктом 5.3.3 в такій редакції:

"5.3.8. В разі порушення Принципалом будь-яких умов цього Договору та/або Договору про надання банківської гарантії № 15-94/19-118/13 від 12.12.2013 та/або договорів застави, що забезпечують вимоги по гарантії авансового платежу CA/13/2106/SS та/або гарантії виконання контракту GA/13/2103/SS, відстрочені комісії вважаються такими, строк сплати яких настав, та підлягають сплаті не пізніше наступного робочого дня після виявлення Банком-гарантом таких порушень, про що Банк-гарант повідомляє Принципала у будь-який зручний спосіб для Банку-гаранту".

Дійсність договору, як юридичного факту, що є підставою для набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків, зумовлена необхідністю додержання в момент вчинення договору вимог, визначених ст. 203 Цивільного кодексу України. Отже, момент укладення договору засвідчує обізнаність сторони про обов'язковість для нього цього договору як юридично значимого факту, зміст якого становлять його умови. Саме цей момент є початком відліку права сторін ставити під сумнів якість договору з метою встановлення його недоліків. Перевірка договору на предмет юридичної чистоти, якою є виявленням його дефектів (недійсності), залежить виключно від існування договору як юридичного факту, і жодним чином не може зумовлюватись станом його виконання і відношенням сторін до своїх прав і покладних на себе обов'язків. Тобто, сприйняття стороною вимог ст. 203 Цивільного кодексу України не є похідною від обставин виконання договору.

Правочини, зміст яких суперечить вимогам Цивільного кодексу України, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України), є правочинами з недоліками змісту.

Зміст правочину є сукупність умов, викладених у ньому. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, розуміються правила, що містяться в імперативних нормах права і, в першу чергу, в актах цивільного законодавства. Суперечність правочину моральним засадам суспільства є невідповідність його певним правилам та принципам поведінки етичного характеру, основою яких є такі категорії, як добро, чесність, справедливість, розумність та інші, що сформувались у суспільстві.

Водночас, доводи позивача про недоліки умов пункту 3 Договору про внесення змін (невизначеність, яка саме сума - поточна, прострочена, майбутня, підлягає сплаті) та абзацу 3 пункту 5 Договору про внесення змін (порядок сплати відстрочених комісій, що не визначені Договором гарантії) зводяться до обставин, які стосуються сприйняття та розуміння цих умов як складових змісту Договору про внесення змін. Наведені обставини жодним чином не пов'язані з суперечливістю (невідповідністю) умов правилам, що містяться в імперативних нормах права. Визначення справжньої волі особи, яка вчинила правочин, в таких випадках здійснюється шляхом застосування правил, наведених у ст. 213 Цивільного кодексу України (тлумачення змісту правочину), а не шляхом визнання його недійсним.

З огляду на це доводи позивача щодо невідповідності Договору про внесення змін актам цивільного законодавства є не обґрунтованими.

Оцінюючи відсутність волевиявлення позивача і невідповідність волі позивача при укладенні Договору про внесення змін, суд виходить з такого.

Правочини, які вчинені без внутрішньої волі, і правочини, в яких внутрішня воля сформовані невірно, відносяться до правочинів з недоліками (дефектами) волі.

До правочинів без внутрішньої волі відносяться правочини, вчинені:

- під впливом насильства;

- в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною;

- дієздатною фізичною, особою, яка в момент вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

До правочинів, в яких внутрішня воля сформована невірно (внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи), належать правочини:

- вчинені внаслідок обману;

- вчинені внаслідок помилки;

- вчинені під впливом тяжкої обставини.

Як правочини, що вчинені без внутрішньої волі, так і правочини, в яких внутрішня воля сформовані невірно, відносяться до оспорюваних правочинів, і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину як такого, що містить недоліки волі, покладається на позивача (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Кожна з наведених вище підстав є самостійним елементом, відсутність чи наявність якої впливає на дійсність правочину.

Позивач не надав суду жодного доказу та не навів жодної обставини як для визнання Договору про внесення змін недійсним з підстав наявності недоліку волі, так і для оцінки і визначення конкретного елементу, який за законом є однією з підстав дійсності волевиявлення і волі сторони. З огляду на це суд вважає також не доведеним, що Договір про внесення змін укладений тільки в інтересах банку.

Крім того, правовідносини щодо надання банком за дорученням принципала та на підставі заяви принципала гарантії на користь бенефеціара виникли за Договором гарантії. Договір про внесення змін є складовим цього правовідношення, він змінює та доповнює їхній зміст. Тому обсяг прав і обов'язків сторін, їх відповідальності визначається не тільки Договором про внесення змін, а й Договором гарантій, як правочинів, що регулюють це правовідношення.

Відсутні підстави для оцінки Договору про внесення змін на відповідність приписам ст. 207 Господарського кодексу України, оскільки остання з 17.06.2018 виключена (Закон від 06.02.2018 № 2275-VIII).

Частина 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст. ст. 76-79 ГПК України)

Приписами ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд звертає увагу на те, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 21 січня 2018 року у справі №5-249кс15.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Враховуючи наведене, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "АЛЬТКОМ" є не обґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Згідно положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" до публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання недійсним договору №15-94/19-116/13-17032017 від 17.03.2017 про внесення змін до договору №15-94/19-116/13 від 11.12.2013 про надання банківської гарантії від 12.12.2013 відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на товариство з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішеня складено 25.03.2019

Суддя О.Є. Блажівська