ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2019 р. Справа №921/353/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Кордюк Г.Т.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: Шкребій А.В.

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" (вх. № ЗАГС 01-05/221/19 від 15.01.2019)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 05.12.2018 (суддя І.М. Гирила, повний текст рішення складено 17.12.2018)

у справі №921/353/18

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Мартін Трейд" (надалі ТзОВ "Мартін Трейд"), с. Великий Кучурів, Чернівецька область

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" (надалі ТзОВ "Агробізнес"), с. Токи, Підволочиський район, Тернопільська область

про стягнення заборгованості 427 777,57 грн

за участю учасників справи:

від позивача: ОСОБА_2 адвокат (ордер КВ №241875 від 11.02.2019, договір № 85/19 від 08.02.2019)

від відповідача: ОСОБА_3 адвокат (свідоцтво № 520 від 03.10.2008, довіреність б/н від 23.11.2018)

ВСТАНОВИВ:

10.09.2018 ТзОВ "Мартін Трейд" звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ТзОВ "Агробізнес" про стягнення заборгованості в загальній сумі 427 777,57 грн, з якої: 290 000,00 грн заборгованість за поставлений товар; 82 502,26 грн пеня, нарахована за період з 03.03.2018 по 07.10.2018; 45 838,24 грн 18% відсотків річних, нарахованих за період з 03.03.2018 по 19.10.2018 та 9 437,07 грн збитків від інфляції, нарахованих за період з 01.04.2018 по 30.09.2018 (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог). Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача 10 000,00 грн витрат на правову допомогу адвоката та 8 066,66 грн судового збору (а.с. 217-128).

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 05.12.2018 у справі №921/353/18 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ "Агробізнес" на користь ТзОВ "Мартін Трейд": 260 000,00 грн - заборгованості за поставлений товар; 81 488,76 грн - пені; 45 302,54 грн - 18% річних; 9 437,07 грн - збитків від інфляції; 5943,42 грн - судового збору; 9 961,05 грн витрат на правову допомогу адвоката. В задоволенні решти частини позову відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що сума основного боргу 260 000,00 підтверджується матеріалами справи, в свою чергу відповідачем належними та допустимими доказами не спростована. Перевіривши правильність нарахування позивачем штрафних санкцій та, здійснивши їх перерахунок, суд дійшов висновку, що до задоволення підлягають 45 302,54 грн 18% річних, 81 488,76 грн пені, 9 437,07 грн інфляційних втрат. В решті стягнення 535,70 грн 18% річних та 1013,50 грн пені відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ТзОВ "Агробізнес" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його змінити в частині стягнення 18% річних в розмірі 45 302,54 грн, в цій частині прийняти нове, яким в позові відмовити. Також скаржник просить змінити рішення в частині стягнення пені в розмірі 81 488,76 грн, в цій частині прийняти нове, яким зменшити розмір нарахованої пені вдвічі. Зокрема, скаржник визнає факт допущення ТзОВ «Агробізнес» порушення строку розрахунків внаслідок чого утворилася заборгованість. Проте, вважає, що суд безпідставно не задоволив клопотання відповідача про зменшення пені. Окрім того, зазначає, що сторони погодили відповідальність покупця за порушення термінів оплати товару у розмірі 15% річних, а не 18 % річних, як заявив позивач.

Скаржник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю.

Представник позивача в судовому засідання проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/1014/19 від 13.02.2019) рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також просить суд стягнути 10 000,00 грн витрат на правову допомогу адвоката.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасників справи, Західний апеляційний господарський суд встановив наступне.

17.12.2015 між ТзОВ "Мартін Трейд" (постачальник) та ТзОВ "Агробізнес" (покупцем) було укладено договір поставки №9/12, з протоколом розбіжностей до нього (а.с. 18-22).

За умовами вказаного договору постачальник зобовязується передати у власність покупцю нафтопродукти (товар), а покупець зобовязується прийняти і сплатити їх вартість на умовах даного договору. Кількість, асортимент та ціна товару зазначається у специфікаціях (додатком до договору), яка є невід'ємною частиною даного договору.

Датою виникнення права власності на товар у покупця є дата підписання видаткової та/або товарно-транспортної накладної з подальшою передачею видаткової накладної. Товар передається покупцю в порядку та строки, обумовлені сторонами у специфікації з подальшою передачею видаткової накладної. Одиниця виміру кількості товару та кількість поставки кожної партії товару, що поставляється за договором, визначається в специфікації (п. п. 2.2, 2.3, 2.7 договору).

Ціна даного договору складається із загальної вартості товару, що поставляється за даним договором протягом терміну його дії (п.3.1 договору).

Згідно з п. п. 3.2, 3.3 в редакції протоколу розбіжностей, покупець оплачує товар на протязі 5 банківських днів від дня переходу права власності на товар. За окремою домовленістю сторін, оплата товару може здійснюватися шляхом внесення авансового платежу відповідно до виставленого рахунку протягом його дії на підставі заявленої специфікацією кількості покупцем. Поставка товару при цьому здійснюється тільки після надходження всієї суми передоплати.

Пунктом 3.9 договору, в редакції протоколу розбіжностей, сторони дійшли згоди вважати датою проведення розрахунку дату списання грошових коштів на розрахунковий (поточний) рахунок постачальника.

На виконання умов договору, позивач протягом лютого-березня місяця 2018 року згідно з додатками до договору, поставив відповідачу товар на загальну суму 1 486 253,83 грн, що підтверджується видатковими та товарно-транспортними накладними (а.с. 24-65). Факт отримання даного товару не заперечується і самим відповідачем.

Термін оплати кожної із поставок сторонами було визначено у додатках, зокрема:

- №000001966 від 23.02.2018 оплата здійснюється 02.03.2018;

- №000001974 від 27.02.2018 оплата здійснюється 06.03.2018;

- №000001990 від 01.03.2018 оплата здійснюється 08.03.2018;

- №000001996 від 02.03.2018 оплата здійснюється 09.03.2018;

- №000002007 від 06.03.2018 оплата здійснюється 13.03.2018;

- №000002021 від 07.03.2018 оплата здійснюється 14.03.2018;

- №000002054 від 14.03.2018 оплата здійснюється14.03.2018;

- №000002065 від 16.03.2018 оплата здійснюється 23.03.2018;

- №000002084 від 20.03.2018 оплата здійснюється 27.03.2018;

- №000002099 від 22.03.2018 оплата здійснюється 29.03.2018;

- №000002107 від 23.03.2018 оплата здійснюється 30.03.2018;

- №000002124 від 27.03.2018 оплата здійснюється 03.04.2018;

- №000002134 від 29.03.2018 оплата здійснюється 05.04.2018;

- №000002152 від 30.03.2018 оплата здійснюється 06.04.2018.

Однак, відповідач в порушення умов договору та вимог чинного законодавства зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати вартості отриманого товару виконав неналежним чином, зокрема за товар отриманий:

- 23.02.2018 згідно додатку №000001966 розрахувався 06.03.2018;

- 27.02.2018 згідно додатку №000001974 12.03.2018;

- 01.03.2018 згідно додатку №000001990 13.03.2018;

- 02.03.2018 згідно додатку №000001996 - 15.03.2018;

- 06.03.2018 згідно додатку №000002007 16.03.2018;

- 07.03.2018 згідно додатку №000002021 19.03.2018;

- 14.03.2018 згідно додатку №000002054 22.03.2018;

- 16.03.2018 згідно додатку №000002065 27.03.2018;

- 20.03.2018 згідно додатку №000002084 29.03.2018;

- 22.03.2018 згідно додатку №000002099 03.05.2018.

Вартість товару отриманого 23.03.2018, 27.03.2018, 29.03.2018 та 30.03.2018 згідно додатків №000002107, №000002124, №000002134; №000002152 станом на день звернення позивача до суду з даним позовом не оплатив. Відтак, заборгованість ТзОВ "Агробізнес" перед ТзОВ "Мартін Трейд" становила 430 447,15 грн.

Втім, після подання позову відповідачем в рахунок погашення існуючої заборгованості за поставлений товар перераховано на рахунок позивача грошові кошти в загальній сумі 170 447,15 грн, в звязку з чим позивач зменшив позовні вимоги (а.с. 217-218).

Враховуючи неповну та несвоєчасну оплату відповідачем товару, позивач просить суд стягнути ТзОВ "Агробізнес" 290 000,00 грн заборгованості за поставлений товар; 82 502,26 грн пені, 45 838,24 грн 18% відсотків річних та 9 437,07 грн інфляційних втрат в судовому порядку.

В свою чергу відповідач хоч і визнає суму основного боргу в розмірі 260 000,00 грн, проте просить суд зменшити розмір заявленої до стягнення пені. Звертає увагу на те, що сторони п.4.10 договору, в редакції протоколу розбіжностей, погодили не 18 % річних, а 15% річних. Також просить зменшити витрати на оплату правничої допомоги, з огляду на те, що вважає їх значно завищеними.

Позивач щодо твердження відповідача про те, що п. 4.10 договору, в редакції протоколу розбіжностей, сторони встановили відсотки за користування коштами в розмірі 15% річних вважає помилковими. Стверджує, що має місце описка в цифрі, оскільки прописом чітко вказано "вісімнадцять". Окрім того, зауважив, що при проведенні контррозрахунку заявленої до стягнення суми відсотків річних, відповідачем теж вказано 18% річних.

Щодо клопотання відповідача про зменшення пені просив врахувати, що її розмір є незначним, порівняно із сумою заборгованості за поставлений товар, порушення відповідачем договірних зобовязань щодо своєчасного розрахунку мали систематичний характер, а інших обставин, які б мали істотне значення для вирішення судом питання про зменшення розміру неустойки відповідачем не наведено.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим ГК Кодексом.

Відповідно до ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли господарські правовідносини на підставі договору поставки № 9/12 від 17.12.2015.

Приписами ст.712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 ЦК України).

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст. 632 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. ст. 11, 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, та однією з підстав виникнення зобовязань.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться в ст.ст. 193, 173 ГК України.

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Як зазначалося вище, позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 1 486 253,83 грн, що підтверджується видатковими та товарно-транспортними накладними (а.с. 24-65). Факт отримання даного товару не заперечується і самим відповідачем.

Судом встановлено, що відповідач за отриманий товар розрахувався частково, в результаті чого в нього виник борг перед позивачем на суму 260 000,00 грн.

Факт наявності перед позивачем заборгованості на суму 260 000,00 грн ТзОВ "Агробізнес" визнає в повному обсязі. Доказів добровільної та повної оплати боргу на вказану суму суду не надав, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відтак, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 260 000,00 грн є документально обґрунтованою, відповідно правомірно задоволена судом першої інстанції.

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідачем було допущене порушення умов договору щодо оплати коштів за отриманий товар, а саме прострочення термінів оплати.

У сфері господарювання згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", передбачено, що пеня нараховується в розмірі, встановленому умовами договору, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який стягується пеня.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Пунктом 4.3 договору сторонами узгоджено, що у випадку ненадходження від покупця повної оплати за відвантажений товар протягом терміну, зазначеного у п. 3.3 даного договору та з урахуванням ч. 2 ст. 551 ЦК України постачальник має право нарахувати, а покупець зобовязується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання грошового зобовязання.

На підставі наведених вище положень договору, зважаючи на допущені відповідачем порушення терміну оплат вартості товару, позивачем по кожній поставці, з врахуванням здійснених відповідачем оплат, передбачених у додатках до договору термінів розрахунків, за період з 03.03.2018 по 07.10.2018, нараховано та заявлено до стягнення пеню в загальній сумі 82 502,26 грн (а.с. 185-186).

Перевіривши правильність нарахування пені, суд встановив, що останнім безпідставно в період часу, за який нараховувалась пеня включено день фактичної плати вартості товару. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення пені, суд встановив, що правомірним, в межах визначеного позивачем періоду, є нарахування пені в загальній сумі 81 488,76 грн. Пеня в сумі 1 013,50 грн нарахована позивачем та заявлена до стягнення безпідставно (а.с. 264-272).

Щодо клопотання скаржника про зменшення нарахованої до стягнення пені вдвічі, то колегія суддів вважає, що таке до задоволення не підлягає, з огляду на таке.

Вказане клопотання обґрунтоване з посиланням на скрутне фінансове становище підприємства, яке зумовлене невиконанням зобовязань його контрагентами, фактом прострочення оплати по 9 поставках всього на декілька днів.

В силу приписів ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу.

Зважаючи на те, що в період з 04.05.2018 по 20.09.2018 відповідачем не здійснено жодного платежу в рахунок погашення заборгованості за отриманий від позивача протягом лютого-березня місяця 2018 року товар згідно договору; часткове погашення боргу мало місце лише під час розгляду справи в суді першої інстанції; належні до сплати штрафні санкції не є надмірно великими, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого відповідачем клопотання та зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню.

Відтак, беручи до уваги вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених до стягнення пені в розмірі 81 488,76 грн за період з 03.03.2018 по 07.10.2018, які правомірно задоволенні судом першої інстанції. В решті стягнення пені в розмірі 1 013,50 грн відмовлено за безпідставністю.

Норма ст.625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 4.10 договору, в редакції протоколу розбіжностей, визначено, що сторони прийшли до згоди, що при несвоєчасній оплаті товару (порушення п. 3.3 договору) не зарахована грошова сума є сума, якою користується покупець та належить постачальнику, і за час користування постачальник має право нарахувати, а покупець в такому випадку зобовязується сплатити відсотки за користування коштами постачальника в розмірі 15 (вісімнадцять відсотків) річних, крім того покупець на вимогу постачальника зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

На підставі наведених вище положень договору та вимог чинного законодавства, за несвоєчасну оплату поставок 22.03.2018, 23.03.2018, 27.03.2018, 29.03.2018 та 30.03.2018, позивачем, згідно поданого розрахунку, за прострочення виконання грошового зобов'язання нараховано відповідачу 45 838,24 грн 18% відсотків річних за період з 03.03.2018 по 19.10.2018 та 9 437,07 грн інфляційні втрати за період з 01.04.2018 по 30.09.2018 (а.с. 186-189).

Суд першої інстанції, задовольняючи вимогу про стягнення інфляційних втрат та частково вимоги про стягнення 18% річних, здійснив власний перерахунок та прийшов до висновку про задоволення вимоги про стягнення інфляційних втрат в розмірі 9 437,07 грн та часткове задоволення вимоги про стягнення 18% річних в розмірі 45 302,54 грн. В решті стягнення 18% річних в розмірі 535,70 грн. відмовив (розрахунок суду а.с. 264-272).

З урахуванням зазначеного, а також враховуючи те, що матеріалами справи підтверджено несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язань з оплати отриманого товару по договору поставки № 9/12 від 17.12.2015, суд апеляційної інстанції, перевіривши правильність нарахування позивачем інфляційних та річних, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимоги про стягнення інфляційних втрат в розмірі 9 437,07 та 18% річних в розмірі 45 302,54 грн. В решті стягнення 18% річних в розмірі 535,70 грн правомірно відмовив.

Твердження скаржника про те, що умовами укладеного договору, в редакції протоколу розбіжностей, розмір процентів становить не 18% річних, а 15%, суд вважає помилковими, оскільки, окрім наведеної цифри, прописом чітко вказано вісімнадцять. Слід зазначити, що дана ставка річних була застосована і позивачем при проведенні розрахунку заявленої до стягнення суми річних, і при здійсненні її контррозрахунку відповідачем (а.с. 112-113).

Враховуючи вищенаведене, до часткового задоволення підлягають вимоги позивача про стягнення з відповідача 260 000,00 грн основного боргу, 81 488,76 грн пені, 45 302,54 грн 18 % річних, 9 437,07 грн інфляційні втрати, як такі, що належним чином обґрунтовані та підставно заявлені.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Як зазначалося вище, позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить суд стягнути з відповідача 10 000,00 адвокатських послуг.

В свою чергу відповідач в судовому засіданні заперечив щодо стягнення 10 000,00 адвокатських послуг, вважає їх необґрунтованими та надмірно великими. Стверджує, що судом першої інстанції вже було стягнуто на користь представника позивача 9 961,05 грн витрат на правничу допомогу адвоката за розгляд господарської справи № 921/353/18.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000,00 грн - за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, то колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За приписами ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Норма ст. 126 ГПК України передбачає, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження понесених витрат на послуги адвоката в сумі 10000 грн до відзиву на апеляційну скаргу представником позивача долучено:

- укладений між адвокатом ОСОБА_2 та ТзОВ "Мартін Трейд" договір про надання правової допомоги №85/18 від 08.02.2019, за умовами якого адвокат зобовязався надати клієнту правову допомогу щодо захисту прав та інтересів останнього в господарській справі щодо стягнення з ТзОВ "Агробізнес" заборгованості за договором поставки №9/12 від 17.12.2015;

- рахунок на оплату №31/09 від 08.02.2019 на суму 10 000 гр,;

- платіжне доручення №1824 від 11.02.2018 на суму 10 000 грн.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов'язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Згідно статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Проаналізувавши долучений позивачем договір про надання правової допомоги, колегія суддів звертає увагу на те, що такий не містить деталізованого опису наданих послуг саме по господарській справі № 921/353/18. Інших доказів, які би надали суду можливість оцінити обсяг наданої правової допомоги як кваліфікованим фахівцем та вчинення інших дій, адвокатом не долучено.

За таких обставин, враховуючи наявність заперечень відповідача щодо обсягу, та співрозмірності заявлених до компенсації витрат на правничу допомогу, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, враховуючи всі аспекти та те, що дана справа не вважається складною, судом першої інстанції вже позитивно вирішено судові витрати адвоката позивач, суд апеляційної інстанції вважає заявлену до стягнення ТзОВ "Мартін Трейд" суму понесених витрат на правничу допомогу, зокрема, в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000 грн необґрунтованою, в звязку з чим, колегія суддів відмовляє у задоволенні даного клопотання представника позивача.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

В свою чергу позивачем належним чином підтверджено свої доводи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 269, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 05.12.2018 у справі № 921/353/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

4. Справу повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді Г.Т. Кордюк

ОСОБА_1