ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/5244/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткач І.В. - головуючий, Стратієнко Л.В., Студенець В.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги

1. Акціонерного товариства "Київенерго",

2. Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2018

(головуючий суддя - Власов Ю.Л., судді Калатай Н.Ф., Пашкіна С.А.)

та ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.10.2018

(суддя Сівакова В.В.)

за заявою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про заміну сторони у справі правонаступником

у справі №910/5244/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

за участю третіх осіб: 1. Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", 2. Київської міської ради,

про стягнення 47 054 648,87 грн,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.Короткий зміст позовних вимог та заяви про заміну сторони правонаступником

1.1. У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення 47 054 648,87 грн.

1.2. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 03.02.2014 між сторонами було укладено договір № 2334/14-КП-41 купівлі-продажу природного газу з додатковими угодами №1-7. На виконання умов договору позивач поставив протягом січня-грудня 2014 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 313 090 076,03 грн. В порушення умов договору відповідачем несвоєчасно здійснювалися оплати за спожитий природній газ, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 47 054 648,87 грн, з яких 0,01 грн основного боргу, 14 960 418,64 грн пені, 3 330 764,24 грн інфляційних втрат та 28 763 465,99 грн - 3% річних.

1.3. Під час розгляду справи у суді першої інстанції Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до суду з клопотанням про залучення до участі у справі правонаступника відповідача та заміну ПАТ "Київенерго" Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".

1.4. Клопотання обґрунтоване тим, що відповідачем на підставі рішення Київської міської ради від 20.06.2017, у зв'язку із припиненням угоди від 27.09.2011, повернуто майно до комунальної власності територіальної громади міста Києва, що належить до енергетичного комплексу міста Києва. Вказане майно на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 №1693 та наказу Департаменту комунальної власності міста Києва від 01.08.2018 №370 закріплено на праві господарського відання за Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".

Правовою підставою зазначеного клопотання позивач вказав, зокрема, ч.3 ст.22 Закону України "Про теплопостачання".

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій

2.1. 27 вересня 2001 року між АЕК "Київенерго" (енергопостачальник), найменування якої змінено на ПАТ "Київенерго", та Київською міською державною адміністрацією укладено угоду щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва.

Згідно з п.1.1 угоди (в редакції додаткової угоди від 30.04.2007) за цією угодою з метою реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва вирішення питань підвищення надійності енергопостачання споживачів м. Києва, проведення єдиної тарифної та технічної політики, забезпечення стабільних надходжень до бюджету, відновлення, реконструкції та ефективного використання основних фондів, створення нових потужностей та впорядкування існуючих у місті систем енергопостачання, створення єдиного технологічного циклу та системи розрахунків за спожиті енергоносії, забезпечення соціальної захищеності та гарантованої зайнятості працівників енергетичного комплексу, адміністрація передає енергопостачальнику, а енергопостачальник приймає майно, що відноситься до комунальної власності територіальної громади міста Києва, перелік якого наведено у додатку 1, додатку 2 та додатку 3 до цієї угоди, у володіння та користування з обмеженням правомочності розпорядження щодо майна за згодою власника, відповідно до умов цієї угоди та вимог чинного законодавства.

2.2. 20 червня 2017 року Київська міська рада ухвалила рішення №439/2661 "Про припинення угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, яким вирішено продовжити дію угоди до 26.04.2018 включно та внести відповідні зміни до угоди згідно з додатком 1 до цього рішення. Припинити дію угоди з 27.04.2018. Відповідна додаткова угода підписана сторонами 19.12.2017.

2.3. Відповідно до п.4 рішення №439/2661 від 20.06.2017 Виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) доручено визначити комунальне підприємство та закріпити за ним на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, повернуте із володіння та користування Відповідачем після припинення угоди.

2.4. Відповідно до п.5 розпорядження Київської міської державної адміністрації №1693 від 27.12.2017 "Про деякі питання припинення угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної з Київською міською адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", визначено Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" підприємством, за яким буде закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що буде повернуто з володіння та користування відповідачем після припинення угоди.

2.5. 24 квітня 2018 року Київською міською радою прийнято рішення №517/4581, відповідно до якого продовжено дію угоди до 31.07.2018 в частині користування майном ТЕЦ-5, ТЕЦ-6, електроенергетичним майном, необхідним для передачі та постачання електричної енергії, майном сміттєспалювального заводу, розташованого на вул. Колекторній, 44 (Завод "Енергія"), що є комунальною власністю територіальної громади міста Києва та відповідно до угоди перебуває у володінні та користування відповідача. В частині іншого майна дію угоди продовжено до 30.04.2018. Відповідна додаткова угода підписана сторонами 26.04.2018.

2.6. Згідно з наказом Департаменту комунальної власності м. Києва №224 від 04.05.2018 "Про закріплення основних засобів за комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" за Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" закріплено на праві господарського відання з дня, наступного за днем підписання акта приймання-передавання основних засобів комунальної власності територіальної громади міста Києва, які передаються виконавчому органу Київради (Київської міської державної адміністрації) з володіння та користування відповідача основні засоби згідно з додатком 3.

2.7. Згідно з наказом Департаменту комунальної власності міста Києва №370 від 01.08.2018 внесено зміни до наказу №224 від 04.05.2018, доповнено його такими положеннями.

Відповідно до актів приймання-передачі основних засобів комунальної власності територіальної громади м. Києва, які передаються виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) з володіння та користування відповідача, у зв'язку з припиненням угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та АЕК "Київенерго", що на момент передачі обліковуються за СВП "КТЕЦ" ПАТ "Київенерго" від 31.07.2018, майно повернуто з володіння та користування відповідача.

2.8. 11 вересня 2018 року Київською міською радою прийнято рішення №1364/5428 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 травня 2018 року №834/4898 "Про питання заборгованості перед ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України". Згідно з пп.1.1 п.1 зазначеного рішення боргові зобов'язання з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у відповідача в результаті його власної господарської діяльності перед позивачем, та залишаються непогашеними за час користування та володіння відповідачем майном комунальної власності територіальної громади міста Києва з вироблення теплової енергії відповідно до угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, не підлягають прийняттю Київською міською радою та відповідно до Комунальної власності територіальної громади міста Києва, за винятком, якщо буде досягнуто домовленість про передачу від відповідача до третьої особи-1 джерел для погашення такої заборгованості.

Відповідно до пп.1.2 п.1 зазначеного рішення Київська міська рада не є правонаступником штрафних санкцій та будь-яких додаткових нарахувань на боргові зобов'язання відповідача перед позивачем, зазначених у пп.1.1 п.1 цього рішення.

3. Короткий зміст ухвали та постанови судів попередніх інстанцій

3.1. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2018 відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі правонаступника відповідача та заміну ПАТ "Київенерго" його правонаступником - Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".

3.1.1. За висновком суду першої інстанції, відсутні підстави для здійснення заміни сторони у цій справі, а саме ПАТ "Київенерго" на Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", оскільки предметом спору у справі є вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, в той час як положення ст.22 Закону України "Про теплопостачання" передбачають можливість правонаступництва лише за борговими зобов'язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання.

3.2. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.12.2018 ухвалу суду першої інстанції залишено без змін. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду, зазначивши також таке.

3.2.1. Здійснення правонаступництва на підставі ч.3 ст.22 Закону України "Про теплопостачання" буде мати своїм наслідком покладення тягаря сплати боргів іншої особи - попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового користувача, який не може нести відповідальність за неефективне використання об'єктів теплопостачання конкретним суб'єктом господарювання - попереднім користувачем комплексу.

3.2.2. Правова сутність ст.13, 41 Конституції України полягає у проголошенні рівних можливостей володіння, користування і розпорядження власністю та гарантіях держави щодо забезпечення захисту цих прав.

З огляду на це апеляційний суд дійшов висновку, що поширення положень ч.3 ст.22 Закону України "Про теплопостачання" до спірних правовідносин буде мати наслідком протиправне позбавлення органу місцевого самоврядування (в т.ч. через створювані ним комунальні підприємства) права розпорядження своєю власністю, та містить ознаки дискримінаційного підходу в частині визначення юридичної поведінки сторін господарських правовідносин з порушенням принципу рівності та пропорційності, а отже суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права.

При цьому суд зазначив, що аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.12.2018 у справі №910/5082/18.

3.2.3. За висновком суду, відповідач, звертаючись до суду із заявою про заміну сторони правонаступником в порядку ст.52 Господарського процесуального кодексу України, не надав ні доказів в підтвердження того, що третя особа - 1 фактично стала правонаступником за кожною із заявлених позовних вимог у цій справі (штрафних санкцій та додаткових нарахувань) і в конкретних сумах, ні доказів того, що ці боргові зобов'язання були визнані новим користувачем та обліковувались у його бухгалтерському обліку відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Предметом спору у справі є виключно стягнення з Відповідача додаткових нарахувань за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання: пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

За загальним правилом покладення обов'язку боржника на третю особу є можливим лише за волею такої особи або в результаті універсального правонаступництва (переходу прав та обов'язків).

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

4.1. Не погоджуючись з вищезазначеними ухвалою та постановою, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить ухвалу та постанову судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти нове рішення, яким залучити до участі у справі №910/5244/18 правонаступника ПАТ "Київенерго" - КП "Київтеплоенерго".

4.2. В обґрунтування зазначеного вище скаржник стверджує, що суди не застосували закон, який підлягав застосуванню, а саме: ст. 19-1, ч. З ст. 22 Закону України "Про теплопостачання", ч. 1 с. 8, ч. 4 ст. 13, ч. 1, 4 ст. 41, ч. 2 ст. 61, ст. 147, ст. 150 Конституції України та допустили порушення норм процесуального права, зокрема ч. 1,2 ст. 11, ст. 52, ст. 236 ГПК України, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

4.2.1. На думку скаржника, ч. 3 ст. 22 Закон України "Про теплопостачання" є імперативною нормою та не потребує наявності згоди (волі) суб'єкта господарювання, якому надано в користування майно з вироблення теплової енергії на правонаступництво, а також не містить вимог про залежність правонаступництва від наявності компенсаторних механізмів стягнення боргу зі споживачів. Не містить таких умов (вимог) щодо правонаступництва й інше чинне законодавство України.

Факт надання в користування майна з вироблення теплової енергії КП "Київтеплоенерго" підтверджено документально, що є законодавчо визначеною підставою для виникнення матеріального правонаступництва у КП "Київтеплоенерго" за борговими зобов'язаннями ПАТ "Київенерго" з оплати спожитих енергоносіїв перед Компанією, що виникли у результаті використання майна з вироблення теплової енергії є факт отримання в користування (господарське відання) КП "Київтеплоенерго" майна з вироблення теплової енергії, що раніше використовувалось ПАТ "Київенерго" і таке матеріальне правонаступництво відбулось з моменту надання КП "Київтеплоенерго" в користування майна з вироблення теплової енергії у зв'язку з чим замінився боржник у зобов'язанні.

4.2.2. Суди у рішеннях, що оскаржуються, не надали належної оцінки правовій природі 3% річних, інфляційних нарахувань як міри компенсації за користування грошовими коштами та неустойки. Так, на думку позивача, боргові зобов'язання з інфляційних втрат, 3% річних та пені є похідними та нерозривно пов'язані з основним зобов'язанням за договором купівлі-продажу природного газу і виникли внаслідок здійснення господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії для задоволення суспільних потреб громади міста Києва. Таким чином, при настанні обставин, передбачених ч. З ст. 22 Закону України "Про теплопостачання", первісний боржник вибуває із зобов'язання в цілому, а не тільки з його частини, і вся сукупність прав і обов'язків, які становлять зміст зобов'язання, переходить до нового боржника.

4.2.3. Застосування положень ч.2 ст.61 Конституції України як норми прямої дії у спірних правовідносинах є безпідставним, оскільки власність гарантує не лише права власників, а й зобов'язує, покладає на них певні обов'язки. Саме про це йдеться у статтях 13 і 41 Конституції України, відповідно до яких використання власності не може завдавати шкоди людині, правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Отже, для реалізації закріпленого в Конституції України права власності потрібні галузеві закони, які встановлюють конкретні норми використання власником належного йому майна з урахуванням інтересів усіх суб'єктів правовідносин

4.2.4. Частина 6 ст. 11 ГПК України надає господарському суду повноваження доходити висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України і не застосовувати такий закон, що суперечить принципу верховенства права, що закріплений у ст. 8 Конституції України та ст. 150 Конституції України, що визначає повноваження Конституційного суду України.

Скаржник вважає, що незастосування закону, який не втратив чинність, і відносно якого не ухвалено рішення Конституційного Суду України про визнання його неконституційним у цьому випадку порушує принцип правової визначеності як елемент верховенства права в частині непередбачуваності застосування чинних правових норм та порушення державою обов'язку дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію.

4.3. Акціонерне товариство "Київенерго" також звернулося до суду з касаційною скаргою, в якій просить ухвалу та постанову судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та постановити нову ухвалу, якою замінити Акціонерне товариство "Київенерго" на Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго". В обґрунтування вимог своєї касаційної скарги відповідач зазначає таке.

4.3.1. Суди неправильно тлумачать положення частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання", оскільки зазначеною нормою встановлено особливий вид правонаступництва. Факт зміни володільця майна, що використовується для виробництва теплової енергії, який відбувся, є достатньою підставою для заміни сторони у справі, зокрема відповідача його правонаступником.

4.3.2. Суди не врахували, що Комунальне підприємство "Київтеплоенерго" є суб'єктом господарювання у розумінні пункту 1 частини 2 статті 55 Господарського кодексу України, до якого можуть бути застосовані положення частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання".

4.3.3. Помилковими, на думку скаржника, є висновки судів попередніх інстанцій про дискримінаційний характер норми, закріпленої у частині 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання", оскільки не враховано ні висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях "Пічкур проти України" від 07.11.2013 та "Вілліс проти Сполученого Королівства" щодо визначення терміну "дискримінація", ні відсутність обставин, які б свідчили про дискримінацію Комунального підприємства "Київтеплоенерго" зазначеною нормою.

4.3.4. Стягнення трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань не є заходами відповідальності, визначеної законом чи договором, а способами захисту порушеного майнового права позивача. Відтак в цій частині (вирішення вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат) правовідносини між учасниками судового процесу не підпадають під дію ст. 61 Конституції України, яка стосується виключно відповідальності.

4.3.5. Суд апеляційної інстанції не врахував обставини, що мають значення для справи, встановлені ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі № 910/7807/18 про затвердження мирової угоди, не зважаючи на те, що ухвала набрала законної сили.

Отже, в порушення ст. ст. 86, 236 ГПК України господарські суди не надали оцінку зібраним у справі письмовим доказам в цілому та невсебічно з'ясовали обставин, на які посилалися сторони.

4.4. У відзиві на касаційну скаргу АК "Київнерго" Київська міська рада заперечує проти доводів та вимог, наведених у ній, та просить залишити її без задоволення, а судові рішення, що оскаржуються, - без змін.

4.4.1. Посилання АТ "Київенерго" на те, що під правонаступництвом згідно з ч.3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" розуміється перехід усієї сукупності прав та обов'язків у конкретному зобов'язанні від однієї особи до іншої (правонаступника) у зв'язку із вибуттям однієї із сторін зі складу матеріального правовідношення, є припущенням, що не ґрунтується на нормах законодавства.

4.4.2. Предметом позовних вимог у цій справі є стягнення штрафних санкцій-пені та додаткових нарахувань - трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань з правопорушника - учасника господарських відносин (АК "Київенерго") у зв'язку із порушенням ним господарських зобов'язань, передбачених укладеним господарським договором купівлі-продажу природного газу з ПАТ "НАК "Нафтогаз України". Основний борг відсутній. Відповідальність за порушення у сфері господарювання є індивідуальною. Закон чітко визначає, що відповідальність може нести виключно та особа, яка порушила встановлений правовий порядок - порушник. Закон не передбачає покладення юридичної відповідальності порушника на іншу особу, яка не є учасником господарських відносин, не брала на себе обов'язків і відповідно не є порушником.

4.4.3. КП "Київтеплоенерго" не є учасником господарських відносин, що виникли між позивачем та відповідачем у зв'язку із укладенням між ними договору купівлі-продажу природного газу, не приймало на себе і не має жодних обов'язків перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України" у зв'язку із виконанням договору купівлі-продажу природного газу, що є предметом спору, не вчиняло жодного господарського правопорушення, оскільки не є учасником господарських відносин, а отже жодним чином на нього не може бути покладена юридична відповідальність.

Таким чином, процесуальне правонаступництво КП "Київтеплоенерго" в частині штрафних санкцій та додаткових нарахувань згідно з ст. 52 ГПК України є протиправним.

4.4.4. Застосуванням судом норми ч. 3 ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" та ст. 52 ГПК України, призведе до зобов'язання КП "Київтеплоенерго" та територіальної громади м. Києва прийняти та нести безумовно непропорційний, надмірний та непомірний тягар, що матиме прояв у необхідності збільшити видаткову частину міського бюджету столиці, не маючи на те встановлених та гарантованих державою способів поповнення дохідної частини міського бюджету та обов'язку сплатити борги приватної юридичної особи. При цьому слід враховувати, що КП "Київтеплоенерго" не вчинило жодної дії, що свідчила б про порушення ним норм діючого законодавства, оскільки воно не є стороною у договорах, укладених між позивачем та відповідачем. Така позиція повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 20.12.2018 у справі №910/5082/18.

4.4.5. Третя особа-2 у відзиві також наголошує на тому, що мирова угода, затверджена судом у справі №910/7807/18, не містить жодного положення, за яким КП "Київтеплоенерго" приймало б на себе всі права та обов'язки АТ "Київенерго" за укладеними договорами з позивачем. Навпаки, сторони визначили, що порядок погашення зобов'язання з оплати за спожиті енергоносії визначається окремим договором (п. 1.7 Мирової угоди), а Мирова угода не є новацією в укладених договорах купівлі-продажу природного газу укладеного між позивачем та відповідачем, а отже, залишаються чинними та обов'язковими для сторін цих договорів.

4.4.6. Відповідач мав та має всі можливості стягувати заборгованість за надані послуги зі споживачів та, відповідно, проводити розрахунки з позивачем. Водночас, законодавство України та умови укладеного між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу природного газу, не ставлять у залежність один від одного питання наявності у АТ "Київенерго" майна для виробництва теплової енергії від своєчасності та повноти розрахунків споживачів за надані їм відповідачем послуги та, відповідно, виконання ним договірних зобов'язань перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України". Відтак посилання скаржника ст. 319 та ст. 322 ЦК України є безпідставним, оскільки обов'язок виконання умов договору купівлі-продажу природного газу, укладеного за власним його волевиявленням, не пов'язане з відсутністю чи наявністю у нього теплогенеруючого майна у користуванні. Відповідно, такий обов'язок АК "Київенерго" не має жодного правового зв'язку з обов'язком власника теплогенеруючого майна нести тягар його утримання та за відсутності вини нести відповідальність за дії приватної юридичної особи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

5.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

5.1.1. Відповідно до частини 1 ст. 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.1.2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч.2 ст. 300 ГПК України).

5.1.3. Відповідно до ч.3 ст.304 ГПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

5.2. Щодо суті касаційної скарги

5.2.1. Спір у справі стосується питання наявності правових підстав для здійснення заміни відповідача у справі АТ "Київенерго" на КП "Київтеплоенерго".

5.2.2. За приписами ст. 52 ГПК України, у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.

Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником).

Процесуальне правонаступництво, передбачене ст. 52 ГПК України, - це перехід процесуальних прав та обов'язків сторони у справі до іншої особи у зв'язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. Отже, правонаступництвом є перехід прав і обов'язків від одного суб'єкта до іншого.

5.2.3. Правовою підставою для здійснення правонаступництва позивач вказав частину 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання".

Частиною 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що у разі якщо суб'єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб'єкт стає правонаступником за борговими зобов'язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб'єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним).

Отже, зазначена норма передбачає особливий вид правонаступництва, однією з умов якого визначено надання в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісного майнового комплексу (індивідуально визначеного майна) саме з вироблення теплової енергії, про що правильно зазначили суди попередніх інстанцій.

Частина 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" визначає випадок правонаступництва за борговими зобов'язаннями суб'єкта господарювання, який раніше використовував цілісний майновий комплекс з вироблення теплової енергії, новим суб'єктом господарювання, який одержав таке майно в користування.

Як встановлено судами, цілісний майновий комплекс був повернутий власнику (територіальній громаді м. Києва, яку представляє Київська міська рада) попереднім користувачем (Публічним акціонерним товариством "Київенерго") у зв'язку з припиненням дії угоди, на підставі якої попередній користувач володів та користувався комплексом. В подальшому комплекс був переданий власником у володіння та користування іншому суб'єкту господарювання - Комунальному підприємству "Київтеплоенерго". Тобто мають місце обставини, за яких кінцевими власниками юридичних осіб - попереднього та наступного користувачів цілісного майнового комплексу є різні особи.

У випадку передачі комплексу з вироблення теплової енергії від одного користувача до іншого (за умови, що кінцевим власником користувачів є різні особи) відбувається перехід зобов'язань до нового суб'єкта, а відтак і зміна особи кінцевого учасника (власника).

За таких обставин здійснення правонаступництва на підставі частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" буде мати своїм наслідком покладення тягаря сплати боргів іншої особи - попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового користувача, який не може нести відповідальність за неефективне використання об'єктів теплопостачання конкретним суб'єктом господарювання - попереднім користувачем комплексу, який відповідно до статті 42 Господарського кодексу України здійснює господарську діяльність самостійно, ініціативно, систематично та на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Тобто, у разі здійснення правонаступництва на підставі частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" з попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового користувача буде покладений надмірний тягар відповідальності за борги іншої особи.

Тоді як держава відповідно до частини 4 статті 13 Конституції України забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до частин 1, 4 статті 41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведені положення поширюються на всіх суб'єктів права власності, в тому числі на органи місцевого самоврядування (створювані ними комунальні підприємства).

Правова сутність статей 13, та 41 Конституції України полягає у проголошенні рівних можливостей володіння, користування і розпорядження власністю та гарантіях держави щодо забезпечення захисту цих прав.

З огляду на викладене Суд погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що поширення положень частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" до цих правовідносин суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права.

Наведеним спростовуються твердження скаржників касаційних скарг про те, що норма, закріплена в частині 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання", не має дискримінаційного характеру для Комунального підприємства "Київтеплоенерго".

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 20.12.2018 у справі №910/5082/18.

У цій справі колегія суддів не вважає за необхідне відступати від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду.

Таким чином, Суд відхиляє доводи скаржника про помилковість тлумачення апеляційним господарським судом приписів частини 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання".

Суд касаційної інстанції не бере до уваги посилання скаржників на правові висновки щодо застосування статті 22 Закону України "Про теплопостачання", викладені у постановах Касаційного господарського суду від 27.06.2018 у справі №23/5009/3283/11 та від 06.09.2018 у справі №35/344-07, оскільки обставини та суб'єктний склад зазначених справ зі справою, що розглядається, є різними, що виключає можливість їх застосування судом касаційної інстанції у цій ситуації.

5.2.4. Суд, вирішуючи питання процесуального правонаступництва відповідно до статті 52 Господарського процесуального кодексу України зобов'язаний керуватися доказами, які беззаперечно підтверджують факт настання матеріального правонаступництва за конкретним предметом спору та відносно конкретного учасника у відносинах, щодо яких виник спір.

Спір у цій справі виник у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем - Публічним акціонерним товариством "Київенерго" договору постачання природного газу, укладеного між ним та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", в частині своєчасної оплати за поставлений природний газ.

Предметом спору є стягнення з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" додаткових нарахувань за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання: пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Пеня є одним із видів цивільної відповідальності, яку учасник господарських відносин несе у разі невиконання або неналежного виконання ним господарського зобов'язання. Інфляційні нарахування та три відсотки річних є видом цивільної відповідальності за порушення грошового зобов'язання та є способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

Відповідно до частини 2 статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно із статтею 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання зобов'язання чи порушення правил здійснення діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

За загальним правилом покладення обов'язку боржника на третю особу є можливим лише за волею такої особи або в результаті універсального правонаступництва (переходу прав та обов'язків).

У випадку повернення цілісного майнового комплексу для вироблення теплової енергії з користування Публічного акціонерного товариства "Київенерго" власнику, яким у цьому випадку є орган місцевого самоврядування (Київська міська рада) в особі створеного нею комунального підприємства, якому передано таке майно, такий власник позбавлений права відмовитися від експлуатації такого об'єкту, що свідчить про відсутність волевиявлення власника чи нового користувача комплексу на прийняття боргів попереднього власника.

Суди встановили, що позивач, звертаючись до суду із заявою про заміну сторони правонаступником в порядку статті 52 Господарського процесуального кодексу України не надав ні доказів в підтвердження того, що Комунальне підприємство "Київтеплоенерго" фактично стало правонаступником за кожною із заявлених позовних вимог у цій справі і в конкретних сумах, ні доказів того, що ці боргові зобов'язання були визнані новим користувачем та обліковувались у його бухгалтерському обліку відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

5.2.5. Отже, підсумовуючи зазначене вище, Верховний Суд вважає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є такими, що ухвалені з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, а тому підстави для їх скасування відсутні. Натомість, звертаючись з касаційною скаргою, скаржники не довели неправильне застосування судами норм права як необхідної передумови для скасування рішень судів, що оскаржуються.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані відповідачем ухвала господарського суду першої інстанції та постанова апеляційного господарського суду відповідають вимогам закону, а висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про його заміну правонаступником є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи та нормам процесуального прав.

Посилання скаржників на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права під час ухвалення судами попередніх інстанцій судових рішень, що оскаржуються, не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування зазначених судових актів відсутні.

6.2. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а рішення та постанови судів попередніх інстанцій - без змін.

7. Судові витрати

7.1. Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційні скарги без задоволення, судові витрати, пов'язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржників.

Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Акціонерного товариства "Київенерго" та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2018 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.10.2018 у справі №910/5244/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.Ткач

Судді Л.Стратієнко

В. Студенець