ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29.03.2019 Справа № 905/78/19 Господарський суд Донецької області у складі судді Огороднік Д.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ТЕРА-Д»

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля»

про стягнення заборгованості у розмірі 136954,64 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Предмет та підстави спору.

На розгляд до господарського суду Донецької області передано позовні вимоги ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ТЕРА-Д» до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» про стягнення 3% річних у розмірі 17146,52 грн, інфляційних нарахувань у розмірі 67029,04 грн, пені у розмірі 52779,08 грн грн.

Позов обґрунтовано тим, що внаслідок не виконання відповідачем грошового зобов'язання по договору поставки №ДУ -2014/471-КП від 28.11.2014, позивач вимушений був звернутись до суду з вимогою про стягнення з відповідача вартості отриманого але не оплаченого товару. Рішенням господарського суду Донецької області від 02.12.2015 у справі №905/2572/15 стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за поставлений товар по договору поставки №ДУ -2014/471-КП від 28.11.2014 у розмірі 160965,60 грн, 3% річних за період 06.03.2015 по 02.12.2015 у розмірі 3598,57 грн, інфляційні втрати з 01.04.2015 по 30.06.2015 у розмірі 27322,35 грн., пеню у розмірі 8048,28 грн., судовий збір у розмірі 2999,02 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили та було виконано в порядку примусового виконання 26.10.2018.

У звязку з тривалим невиконанням рішення суду, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у сумі 17 146, 52 за період з 01.01.2016 по 25.10.2018; інфляційні втрати за період з січень-жовтень 2016 року у сумі 67029,04 грн та пеню за період з 26.10.2017 по 07.09.2018 у сумі 52779,08 грн. Позивач здійснює нарахування 3% річних та інфляційних втрат на загальну суму, яка стягнута судовим рішенням по справі №905/2572/15 у тому числі на суму основного боргу, 3% річних, інфляційних втрат та судового збору, всього на 202933,82 грн. Таку позицію позивач обґрунтовує тим, що приписи ст. 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Окрім того, позивач керувається правовою позицією ОСОБА_2 Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 11.04.2018 у справі № 758/1303/ц. Нарахування пені здійснено позивачем тільки на суму основного боргу по договору у розмірі 160965,60 грн за період з 27.12.2015 по 26.10.2018.

Заперечення учасників процесу.

Відповідач у поданому до суду відзиві заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачем неправомірно нараховано 3% річних, інфляційні втрати на загальну суму стягнуту за рішенням суду по справі № 905/2572/15, а не на грошові зобовязання по договору.

Відповідач вказає, що обовязок ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» перед ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ТЕРА-Д» щодо оплати товару виник виходячи з договору поставки №ДУ -2014/471-КП від 28.11.2014, який і є підставою виникнення грошових зобовязань. Рішення суду по справі №905/2572/15 тільки підтвердило факт порушення грошового зобовязання та не є підставою виникнення нових грошових зобовязань.

Відповідач посилається на постанову Верховного суду України від 02.03.2016 №6-2491цс15 та вказує на висновки суду про те, що ст. 625 Цивільного кодексу України застосовується тільки на грошове зобовязання, яке існувало між субєктами до ухвалення рішення суду, а рішення суду не є новоствореним зобовязанням.

Також відповідач посилається на постанову Верховного суду від 16.05.2018 №686/21962/15-ц та пояснює різницю між платою за товар, як грошового зобовязання та плату за користування чужими грошовими коштами, які не є тотожними.

Окрім того, позивач зазначає, що ч.2 ст. 550 Цивільного кодексу України передбачено, що проценти на неустойку не нараховуються; ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України обмежений 6 місяцями строк нарахування пені.

Хід розгляду справи та процесуальні дії.

Ухвалою суду від 29.01.2019 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного провадження без виклику сторін.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд

ВСТАНОВИВ:

Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин та перевірка їх доказами.

28.11.2014 між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ТЕРА-Д», як постачальником (позивач) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля», як покупцем (відповідач) підписаний договір поставки №ДУ-2014/471-КП (далі - договір).

За умовами вказаного договору постачальник зобов'язався передати у встановлений строк продукцію (товар) у власність покупця, а покупець зобовязався відповідно з умовами договору прийняти продукцію (товар) та оплатити її.

Рішенням господарського суду Донецької області від 02.12.2015 по справі №905/2572/15 позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ТЕРА-Д» до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» про стягнення заборгованості у розмірі 199180,69 грн. задоволені, у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ТЕРА-Д» про стягнення штрафу у розмірі 8048,28 грн. відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ТЕРА- Д» суму основного боргу у розмірі 160965,60 грн., суму 3% річних у розмірі 3598,57грн., суму інфляційних нарахувань у розмірі 27322,35 грн., суму пені у розмірі 8048,28 грн. та суму судового збору у розмірі 2999,02 грн. Повернуто ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ТЕРА-Д» з державного бюджету України суму судового збору у розмірі 984,60 гривень, сплаченого відповідно до платіжних доручень: №3644 від 06.10.2015, №3645 від 06.10.2015.

На виконання вказаного рішення судом виданий наказ про примусове виконання від 14.12.2015 №905/2572/15

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 31.12.2015 №905/2572/15 відновлено строк на подачу апеляційної скарги на рішення суду.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 22.02.2016 по справі №905/2572/15 рішення господарського суду Донецької області від 02.12.2015 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.04.2016 по справі №905/2572/15 постанову Донецького апеляційного господарського суду від 22.02.2016 та рішення господарського суду Донецької області від 02.12.2015 в частині зустрічного позову та розподілу судових витрат скасовано і матеріали справи №905/2572/15 в цій частині передано на новий розгляд до господарського суду Донецької області; в решті постанову Донецького апеляційного господарського суду від 22.02.2016 року залишити без змін.

Судовими рішеннями по справі №905/2572/15 в частині первісних вимог, яке залишено без змін, встановлено наступне.

28.11.2014 між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ТЕРА-Д» (надалі постачальник) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» (надалі покупець) був укладений договір поставки №ДУ-2014/471-КП (надалі договір), відповідно до якого постачальник зобовязується поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (надалі продукція), в асортименті, кількості, в строки, за ціною і з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі і специфікаціях, які є невідємними частинами до цього договору (п.1.1. договору).

На виконання умов зазначеного договору позивач (за первісним позовом) поставив відповідачу (за первісним позовом) продукцію відповідно до специфікації від 28.11.2014. на загальну суму 160965,60 грн. та рахунка-фактури №СФ-0000513 від 29.12.2014, належним чином засвідчені копії яких містяться у матеріалах справи.

Відповідач за первісним позовом взяті на себе зобов'язання за договором з оплати поставленого товару не виконав, тобто не провів розрахунків у повному обсязі у визначений п. 5.4 договору та п. 2 специфікації строк (протягом п'яти робочих днів з шістдесятого календарного дня з дати поставки відповідної продукції) і має перед позивачем заборгованість в сумі 160965,60 грн., на яку було нараховано пеню, 3% річних та інфляційні суми за спірний період.

Загальна сума заборгованості ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» на час розгляду справи становить 160965,60 грн. основного боргу, тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача (за первісним позовом) на користь позивача (за первісним позовом).

Зявлені за первісним позовом до стягнення 3% річних у розмірі 3598,57 грн. за період з 06.03.2015 по 02.12.2015, інфляційні витрати у розмірі 27322,35 грн. за період з 01.04.2015 по 30.06.2015, розраховані за накладною, задоволені судом.

Заявлена за первісним позовом до стягнення пеня у розмірі 8048,28 грн., розрахована за накладною, відповідно до п.6.8. Договору, судом задоволена.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на момент розгляду справи у першій та апеляційній інстанції) рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

На виконання рішення господарського суду Донецької області по справі №905/2572/15, яке набрало законної сили 14.12.2015 судом був виданий наказ про примусове виконання рішення.

Разом з тим, Донецьким апеляційним господарським судом ухвалою від 31.12.2015 поновлено строк на подачу апеляційної скарги, а за результатами розгляду апеляційної скарги прийнято постанову від 22.02.2016, якою рішення суду залишено без змін. Рішення суду від 02.12.2015 по справі №905/2572/15 в частині первісним вимог було залишено без змін і за результатами розгляду касаційної скарги.

За таких обставин, рішення господарського суду Донецької області від 02.12.2015 №905/2572/15 набрало законної сили у строки встановлені Господарським процесуальним кодексом України та є чинним.

Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України (в чинній редакції), аналогічні положення були викладені в редакції ст. 35 Господарського процесуального кодексу чинній на момент прийняття рішення суду по справі № 905/2572/15, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом».

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Враховуючи вищевикладене, обставини повязані з укладання договору №ДУ-2014/471-КП та його виконанням, з наявністю грошових зобовязань відповідача перед позивачем, з наявністю порушення грошових зобовязань відповідачем по договору №ДУ-2014/471-КП не доводяться знову, оскільки вже встановлені рішенням суду в господарській справі між тими ж сторонами під час розгляду справи №905/78/19.

Для примусового виконання рішення господарського суду Донецької області від 02.12.2015 №905/2572/15 ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ТЕРА-Д» звернулось до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_3, яким 25.10.2018 було відкрите виконавче провадження за № 57523334.

Рішення суду від 02.12.2015 №905/2572/15 виконано в примусовому порядку повністю шляхом перерахування грошових коштів відповідно до платіжного доручення №552 від 29.10.2018 на суму 202933,82 грн, в якому зазначено призначення платежу: примусово стягнуті кошти на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ТЕРА-Д» згідно в/л №905/2572/15 вид. 14.12.2015 ВП №573334, без ПДВ. За таикх обставин виконавче провадження №57523334 завершено.

У звязку з тим, що відповідач не вчасно виконав рішення суду від 02.12.2015 у справі №905/2572/15 та сплатив суму визначену рішенням суду з урахуванням судових витрат у розмірі 202933,82 грн тільки 29.10.2018 року, позивач нараховує на суму 202933,82 грн. 3% річних у розмірі 17 146, 52 за період з 01.01.2016 по 25.10.2018; інфляційні втрати за період з січень-жовтень 2016 року у розмірі 67029,04 грн; пеню за період з 26.10.2017 по 07.09.2018 у розмірі 52779,08 грн.

Оцінка аргументів учасників справи та мотиви рішення суду.

Щодо 3% річних та інфляційних нарахувань.

Предметом позову зокрема є стягнення на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 1 січня 2016 року по 25 жовтня 2018 року за невиконання грошового зобов'язання щодо оплати вартості отриманого по договору товару, підтвердженого рішенням суду.

Спірним є тлумачення учасниками справи підстав виникнення грошового зобовязання.

Так, позивач вважає, що грошове зобов'язання може виникнути не тільки з договорних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. При цьому позивач посилається на постанову Верховного суду №686/21962/15-ц.

Відповідач вважає, що рішення суду не є новостовренним зобовязанням, а є засобом захисту прав та інтересів юридичних та фізичних осіб та не є, в даному спорі, підставою виникнення грошових зобовязань. При цьому відповідач посилається на постанову Верховного суду України від 02.03.2016 №6-2491цс15 та постанову Верховного суду від 16.05.2018 №686/21962/15-ц.

Суд при вирішення спору в цій частині виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто, відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов'язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі, як установлено, наприклад, частиною четвертою статті 36, статтями 43, 46, частиною третьою статті 334, частиною третьою статті 653 Цивільного кодексу України.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов'язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов'язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов'язують виникнення зобов'язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Правовідносини між сторонами в даній справі виникли у звязку з невиконанням відповідачем грошових зобовязань по договору №ДУ-2014/471-КП, що підтверджено рішенням суду по справі №905/2572/15.

Посилання позивача на висновки Верховного суду судом не приймається виходячи з нищевикладеного.

Постанова Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц винесена у спорі щодо правомірності нарахуванням 3% річних та інфляційних втрат на суму несплаченої одноразової грошової допомоги, призначеної відповідно до статей 9 і 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у постанові Верховного Суду у справі № 686/21962/15-ц від 16.05.2018 вирішений спір про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за несвоєчасне виконання вироку суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди та зроблений висновок щодо поширення ст. 625 Цивільного кодексу України на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Враховуючи вищевикладене та зясувавши дійсні правовідносини між сторонами у даній справі, суд дійшов висновку, що правовідносини між сторонами виникли саме на підставі договору №ДУ-2014/471-КП, а не напідставі рішення суду по справі №905/2572/15. Дослідивши зміст рішення суду по справі №905/2572/15, судом вбачається, що останнім встановлені обставини укладання договору та його неналежного виконання з боку відповідача, тобто рішенням суду жодних нових правовідносин не встановлено. Сума присуджена до стягнення не є новим зобовязанням, а є наслідком вирішення спору між сторонами в результаті неналежного виконання грошових зобовязань відповідачем по договору №ДУ-2014/471-КП та застосуванням до відповідача відповідальності у вигляді пені та у вигляді відшкодування матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати. Сума судового збору, яка стягнута з відповідача за результатами розгляду справи №905/2572/15 є збором, що справляється на всій території України за подання заяв до суду, який був розподілений за результатами розгляду справи. Судовий збір включається до складу судових витрат (ст.1 Закону України "Про судовий збір"), та не є грошовим зобовязанням в розумінні статей 625, 509 Цивільного кодексу України.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що приписи ст. 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Разом з тим суд не погоджується з тим, що грошові зобовязання виникають на підставі рішення суду, оскільки як судом зазначено вище, судове рішення забезпечує примусове виконання зобов'язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, як то договірних або деліктних.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника боргу фактично не виконано, або виконано несвоєчасно, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних за прострочення грошового зобовязання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За приписами ч.2 п.3.1 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» №14 від 17.12.2013 інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Неустойка (пеня, штраф) має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобовязання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобовязання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобовязання боржником.

Відповідно до абз. 4 п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14 у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 Цивільного кодексу України проценти не нараховуються. При цьому обов'язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що пеня, відсотки річних, інфляційні втрати, судовий збір, що стягнуті за судовими рішеннями по справі №905/2572/15, не змінюють своєї правової природи, та не трансформується в грошові зобовязання, на які можливо застосовувати норми статті 625 Цивільного кодексу України.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку що базою для нарахування 3% річних та інфляційних витрат є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних за період з 01.01.2016 по 25.10.2018, який не охоплений рішенням суду по справі № 905/2572/15. Рішення суду виконано відповідачем 29.10.2018.

Судом перевірений розрахунок 3% річних позивача та визнано його невірним, оскільки позивачем помилково визначено базу для нарахування загальну суму, яка підлягає стягненню за рішенням суду у розмірі 202933.82 грн (з урахуванням інфляційних втрат, 3% річних, пені та судових витрат) замість основної суми заборгованості у розмірі - 160965,60 грн та не враховано те, що 2016 рік містив 366 днів.

За розрахунком суду розмір 3% річних за період з 01.01.2016 по 25.10.2018 (1028 днів прострочення) на суму 160965,60 грн (основний борг) становить 13600,49 грн, який і підлягає стягненню. Отже, позов про стягнення 3% річних підлягає задоволенню частково.

Позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати за період з січень-жовтень 2016 року у розмірі 67029,04 грн.

Судом перевірений розрахунок інфляційних втрат позивача та визнано його невірним, оскільки в розрахунку деякі періоди нарахування не відповідають вимогам п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», відповідно до якого розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Крім того, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та ст.ст.17, 18 Закону України «Про інформацію» використовується та є офіційним індекс, розрахований Державною службою статистики України, який наводиться з одним десятковим знаком після коми.

Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на це, відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат саме на суму 202933,82 грн за період з 01.01.2016 по 01.10.2018.

За розрахунком суду розмір інфляційних втрат за період з 01.01.2016 по 30.09.2018 на суму 160965,60 грн (основний борг) становить 56146,38 грн, який і підлягає стягненню. Отже, позов про стягнення інфляційних втрат підлягає задоволенню частково.

Щодо пені.

Позивачем заявлено до стягнення пеню за період з 26.10.2017 по 07.09.2018 у розмірі 52779,08 грн.

Невиконання зобов'язання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), визнається, згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання, в результаті чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Суд зазначає, що право нарахування пені виникає у кредитора з наступного дня, після спливу кінцевого терміну виконання зобов'язань і з врахуванням приписів ст. 232 Господарського кодексу України припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Пеня має нараховуватися за кожний місяць окремо - з наступного дня після спливу строку на оплату по кінцеву дата нарахування пені.

Водночас, у силу ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Судом із матеріалів справи встановлено, що рішенням суду по справі №905/2572/15 стягнуто з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 8048,28 грн за прострочення оплати за договором поставки ДУ-2014/471-КП від 28.11.2014, виходячи з суми основного боргу 160965,60 грн. В рішенні господарського суду Донецької області та в постанові Донецького апеляційного господарського суду по справі № 905/2572/15 не зазначений період, за який здійснено стягнення пені. Зазначено, що пеня нарахована відповідно до п. 6.8 договору. Разом з тим, в рішенні міститься посилання на п. 5.4 договору про те, що розрахунки за поставлену постачальником продукції до цього договору здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 (пяти) робочих днів з 60 (шістдесятого) календарного дня з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови поставлення постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 4 цього Договору. Факт поставки продукції та факт її прийняття з боку відповідача (за первісним позовом), ТОВ ДТЕК Добропіллявугілля, підтверджується видатковою накладною №РН-000303 від 29.12.2014, товарно-транспортною накладною №29/12-2 від 29.12.2014.

Відповідно п.6.8. договору у разі несвоєчасної сплати продукції, покупець, на письмову вимогу постачальника, сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочки оплати від вартості своєчасно не оплаченої продукції, проте не більше 5% від вартості своєчасно не оплаченої продукції.

Враховуючи викладене, пеня підлягала нарахуванню з 07.03.2015 (останній день виконання грошового зобовязання по договору 06.03.2015) по 07.09.2015 (6 місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано).

Разом з тим, як вбачається з позовної заяви, пеня позивачем в цій справі нараховується з 27.12.2015 по 26.10.2018 та з урахуванням строку строку позовної давності в 1 рік позивач просить стягнути тільки за період з 26.10.2017 по 26.10.2018.

Проте такий розрахунок пені визнається судом невірним, оскільки він не відповідає ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу так як здійснений поза межами строку передбаченого статтею та не відповідає п. 6.8 договору, оскільки сторонами погоджений максимальний розмір пені, а саме не більше 5% від вартості своєчасно не оплаченої продукції, який і був стягнутий рішенням суду по справі № 905/2572/15.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення пені задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.129 Конституції України та ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно ст.ст.73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 130, 191, 231, 234, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р I Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» (вул.Красноармійська,1- А, Білицьке, Добропільський район, Донецька область, 85043, , з будь якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ТЕРА-Д» (49000, м. Дніпро, вул. Пролісків, буд. 5, ) 3% річних у сумі 13600 (тринадцять тисяч шістсот) грн 49 коп; інфляційні нарахування у розмірі 56146 (пятдесят шість тисяч сто сорок шість) грн 38 коп; судовий збір у розмірі 1046 (одна тисяча сорок шість) грн. 54 коп.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Донецької області набирає законної сили за правилами, встановленими статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому главою 1 розділу ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення складено та підписано 29.03.2019

Суддя Д.М. Огороднік