номер провадження справи 18/141/18
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2019 справа № 908/2684/18

м.Запоріжжя Запорізької області

за позовом фізичної особи-підприємця Затєєва Олексія Олексійовича (АДРЕСА_1)

до відповідача фізичної особи-підприємця Фінчук Віктора Антоновича (АДРЕСА_2)

про стягнення 99894,63 грн. та розірвання договору оренди

господарський суд Запорізької області у складі судді Носівець В.В.

при секретарі судового засідання Чубар М.В.

учасники справи:

від позивача: Швець Д.І., ордер ЗП № 039402 від 13.03.2019

від відповідача: Борульник А.В., ордер ДП № 1061/000045 від 12.02.2019, Фінчук В.А., паспорт НОМЕР_4 від 29.11.1995, особисто

Розглядаються позовні вимоги про стягнення з фізичної особи-підприємця Фінчук Віктора Антоновича 99894,63 грн., з яких 83160,00 грн. основного боргу за договором оренди приміщення № 1 від 01.01.2012, 8967,43 грн. інфляційних втрат та 2646,88 грн. 3% річних; про розірвання договору оренди приміщення № 1 від 01.01.2012, укладеного сторонами.

Ухвалою суду від 17.12.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі № 908/2684/18, присвоєно справі номер провадження 18/141/18, підготовче засідання призначено на 15.01.2019; оголошувалась перерва у підготовчому засіданні до 12.02.2019; строк підготовчого провадження продовжено в порядку ч. 3 ст. 177 ГПК України на тридцять днів; оголошувалась перерва до 13.03.2019.

У судовому засіданні 13.03.2019, за згодою представників всіх учасників справи, суд перейшов до розгляду справи по суті та оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе за договором оренди зобов'язань щодо сплати орендної плати у розмірі 2310,00 грн. щомісячно за період з 01.10.2015 по 30.09.2018 (включно) у останнього утворилася заборгованість в розмірі 83160,00 грн. Невиконання відповідачем зобов'язань за Договором, за доводами позивача, є підставою для покладення на нього відповідальності у вигляді передбачених договором та законом санкцій у вигляді пені, 3% річних та інфляційних втрат. Системне порушення відповідачем умов договору у вигляді несплати орендних платежів є істотним порушенням договору і позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні спірного договору, що і спонукає позивача до розірвання укладеного з відповідачем договору. Посилаючись на приписи на ст.ст. ст.ст. 509, 525, 526, 625, 651, 759, 760, 762, 782 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, позивач просив позов задовольнити.

Відповідач, який особисто приймав участь у судовому засіданні 13.03.2019, та його представник проти заявлених позовних вимог заперечили.

У відзиві на позов відповідач вказав, що умовами укладеного сторонами договору передбачено, що орендна плата розраховується та сплачується щомісячно на підставі розрахунку, виставленого орендарем та підписаного сторонами, проте, за весь період користування майном такого документа не складалось та не підписувалось. Також зазначив, що він неодноразово звертався до ФОП Затєєва О.О. з питанням щодо надання реквізитів розрахункового рахунку для перерахування орендної плати, але останнім пропонувалось сплачувати орендну плату готівковим коштами без підтвердження такої оплати, що суперечить чинному законодавству. Просить в позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Підставою заявленого позову є договір оренди приміщення № 1, укладений 01.01.2012 фізичною особою-підприємцем Затєєвим Олексієм Олексійовичем (орендодавцем, позивачем у справі) та фізичною особою-підприємцем Фінчуком Віктором Антоновичем (орендарем, відповідачем у справі) (надалі - Договір), відповідно до умов якого орендодавець здає, а орендар приймає в платне строкове користування кімнати (приміщення) - виробничі приміщення загальною площею 260 кв. м. які розташовані за адресою: Новомиколаївський район, смт. Тернувате, вул. Плакси, 51 (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору об'єкт оренди, що є предметом цього договору, переходить у користування орендаря терміном на 3 роки, починаючи з дати підписання акта прийому-передачі. Договір вважається продовженим на такий самий термін і на тих же умовах, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір припинити дію цього договору за один місяць до закінчення терміну його дії.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що за користування об'єктом оренди, який переданий в оренду на умовах цього договору, встановлюється плата 2310,00 грн.

Орендна плата розраховується та сплачується щомісячно, до кінця місяця, передуючого тому, за який проводиться оплата, на підставі рахунку, виставленого орендодавцем і підписаного сторонами (п. 3.2 Договору).

Згідно з п. 3.4 Договору орендна плата сплачується орендарем шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок орендодавця, вказаний в кінці тексту договору, або готівковим розрахунком.

На виконання умов договору сторонами 01.01.2012 підписано акт прийому-передачі приміщення, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення, що є предметом оренди. В акті зазначено, що приміщення передається орендарю в справжньому технічному стані, належному до експлуатації, сторони не мають одна до одної ніяких претензій.

За період з 30.09.2015 по 30.09.2018 сторонами оформлені акти виконаних робіт (наданих послуг) від 30.12.2015, від 30.12.2016, від 30.12.2017, від 30.09.2018.

У наведених актах виконаних робіт зазначено ідентичні умови, згідно з якими загальна вартість робіт (наданих послуг) за 12 місяців відповідного року складає 27720,00 грн. без ПДВ та підлягає сплаті протягом 30 календарних днів з моменту виставлення рахунку.

На оплату відповідачу позивачем виставлено рахунки від 30.12.2015, від 30.12.2016, від 30.12.2017, від 30.09.2018.

Листом-повідомленням від 23.11.2018 № 23/11/1 позивач повідомив відповідача про відмову від договору оренди приміщення № 1 від 01.01.2012.

Відсутність оплати орендних платежів стала підставою для звернення з даним позовом про стягнення 99894,63 грн. заборгованості, з урахуванням штрафних та компенсаційних санкцій, та розірвання договору оренди.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, суд визнав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини... Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України.

Пунктом 1 статті 193 Господарського Кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься в ст. 526 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

При цьому, за приписом п. 3. ч. 1 ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За своєю правовою природою Договір, невиконанням умов якого обґрунтовуються заявлені позовні вимоги, є договором найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч. 1 ст. 283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 6 ст. 283 ГК України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 793 ЦК України (в редакції на день оформлення Договору оренди), договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 794 ЦК України (в редакції на день оформлення Договору оренди) визначено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на три роки, підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Частиною 1 ст. 210 Цивільного кодексу України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Підставою заявлених позовних вимог позивач вказує порушення умов договору оренди договору оренди приміщення № 1 від 01.01.2012, за умовами п. 2.1 якого строк дії договору визначено 3 (три) роки.

Умова тривалості договору (три роки) дозволяє зробити висновок, що такий договір повинен бути нотаріально посвідченим відповідно до вимог ст. 793 ЦК України та пройти державну реєстрацію відповідно до вимог ст. 794 ЦК України.

Як вбачається з договору оренди № 1 від 01.01.2012, вимоги закону щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору оренди виробничих приміщень, укладеного на три роки та пролонгованого на наступні періоди, сторонами не дотримано. Доказів вчинення будь-яких дій на здійснення нотаріального посвідчення та державної реєстрації суду не надано.

Статтею 220 Цивільного кодексу України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

З матеріалів справи не вбачається, що договір оренди від 01.01.2012 визнавався дійсним в судовому порядку.

Згідно ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Враховуючи те, що договір найму оренди нежитлового приміщення підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, чого сторонами здійснено не було, він є нікчемним, тобто недійсним в силу закону з моменту його вчинення.

Частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Суд зауважує, що нікчемний договір оренди не може вважатися належною правовою підставою для виникнення у відповідача обов'язку внесення плати за користування орендованим майном та не створює для позивача правомірних підстав на отримання такої плати.

За приписами ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України, якщо у зв'язку з вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Звертаючись з позовом, позивач не обґрунтовував свої вимоги недійсністю (нікчемністю) договору оренди та не заявляв вимоги на підставі ст. 216 ЦК України, а обґрунтував їх невиконанням відповідачем зобов'язань за договором оренди від 01.01.2012 щодо сплати орендної плати.

Приймаючи до уваги відсутність доказів нотаріального посвідчення і державної реєстрації Договору, укладеного більше ніж на трирічний строк, а також те, що такий правочин не створює прав та обов'язків для сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 83160,00 грн. заборгованості на підставі договору оренди, а також 8967,43 грн. інфляційних втрат та 2646,88 грн. 3% річних за невиконання зобов'язання по оплаті орендних платежів, заявлені позивачем необґрунтовано і задоволенню не підлягають.

Також, з огляду на недійсність (нікчемність) договору оренди № 1 від 01.01.2012, відсутні правові підстави для його розірвання у судовому порядку, оскільки цей договір не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Водночас, нікчемний договір оренди не може бути підставою для перебування відповідача у приміщенні, яке належить позивачу.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 15.03.2018 у справі № 911/2993/16, від 22.03.2018 у справі № 904/6787/17, що враховується судом на підставі ч.4 ст. 236 ГПК України.

Належність спірного майна позивачу на праві власності підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16791836 від 26.11.2007 та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 13.03.2019.

Частиною 5 статті 216 ЦК України встановлено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Враховуючи недійсність (нікчемність) договору оренди від 01.01.2012, суд визнав за необхідне з власної ініціативи застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, визначені ч. 1 ст. 216 ЦК України, щодо повернення у натурі майна, одержаного на виконання такого правочину, та зобов'язати відповідача повернути позивачу нежитлове приміщення, загальною площею 260 кв. м, розташоване за адресою: Новомиколаївський район, смт. Тернувате, вул. Плакси, 51, оскільки використання відповідачем цього майна є безпідставним.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на надані позивачем докази та встановлені судом обставини, за наведених в позові підстав позов не підлягає задоволенню, оскільки між сторонами відсутні договірні правовідносини, тому в задоволенні заявлених суд відмовляє та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З огляду на обставини даної справи, суд дійшов висновку, що цей спір виник з вини обох сторін, тому судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову покладається на сторони порівно.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 46, 74, 76-80, 129, 183, 233, 236-242, Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та зобов'язати фізичну особу-підприємця Фінчука Віктора Антоновича (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_1) повернути фізичній особі-підприємцю Затєєву Олексію Олексійовичу (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_3, ІНФОРМАЦІЯ_2) виробничі приміщення загальною площею 2060 кв. м., що знаходяться за адресою: Запорізька область, Новомиколаївський район, смт. Тернувате, вул. Плакси, 51. Видати наказ.

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця Фінчука Віктора Антоновича (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь фізичної особи-підприємця Затєєва Олексія Олексійовича (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_3, ІНФОРМАЦІЯ_2) 1762,00 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят дві грн. 00 коп.) судового збору. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст.ст. 240, 241 ГПК України 25.03.2019.

Суддя В.В. Носівець