ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року Справа № 903/728/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Маціщук А.В.

судді Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Драчук В.М.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1 адвокат

відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер Дістрібьюшн" на рішення господарського суду Волинської області від 16.01.2019 у справі № 903/728/18 (суддя Якушева І. О., м.Луцьк, повний текст складено 21.01.19р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер Дістрібьюшн"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промполімерпак"

про стягнення 116 314,10 грн.

ВСТАНОВИВ:

05.10.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю Партнер Дістрібьюшн звернулося до господарського суду Волинської області з позовною заявою № 232 від 04.10.2018 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Промполімерпак 116 314,10 грн., з них: 87 154 грн. заборгованості за договором суборенди нежитлового приміщення б/н від 01.12.2017 року, 22 994,33 грн. пені, 2 092 грн. процентів річних, 4 073,72 грн. збитків, завданих інфляцією.

Рішенням господарського суду Волинської області від 16.01.2019 у справі №903/728/18 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер Дістрібьюшн" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промполімерпак" про стягнення 116 314,10 грн., відмовлено.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять доказів укладання позивачем договору найму приміщення, яке передано ним в суборенду, а в позовній заяві не обґрунтовано, чи було передбачено договором найму право наймача на передачу приміщення в піднайм і якщо було передбачено, то яким чином договором найму врегульовано питання можливості передачі приміщення в піднайм. За таких обставин позивачем у встановленому законом порядку не доведено свого права на приміщення, а відтак не доведено свого порушеного права та правомірність застосування способу захисту у вигляді стягнення з відповідача заборгованості за суборенду приміщення, оскільки не доведено права на отримання таких коштів як власником чи як особою, якій належним власником було передано приміщення в оренду. На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 87154 грн. заборгованості до задоволення не підлягає. Оскільки вимоги про стягнення з відповідача 22 994,33 грн. пені, 2 092 грн. процентів річних, 4 073,72 грн. збитків, завданих інфляцією, є похідними від основної вимоги про стягнення заборгованості, в задоволенні якої судом відмовлено, тому підстави для стягнення пені, процентів річних, інфляційних також відсутні.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Партнер Дістрібьюшн" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Волинської області від 16.01.2019 по справі №903/728/18 та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промполімерпак» про стягнення заборгованості.

Вважає, що факт укладенення договору суборенди нежитлового приміщення №б/н від 01.12.2017 року не оскаржувався жодною зі сторін, є доведеним і безспірним. Крім того, факт сплати суборендарем платежів, зокрема: 07.12.2017 37606 грн.; 21.05.2018 6000 грн.; 04.06.2018 5000 грн. є ще одним доказом того, що відповідач визнає укладеним договір суборенди нежитлового приміщення «б/н від 01.12.2017, погоджується на його умови та бере на себе зобов`язання по сплаті орендної плати.

Крім того, звертає увагу суду на те, що позиція суду першої інстанції не відповідає наданим та дослідженим доказам, а саме: договір суборенди укладено позивачем, як орендарем (орендодавцем) з відповідачем як суборендарем, оскільки між власником приміщення ТОВ «Західресурс-Плюс» та ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» є укладений договір оренди нежитлових приміщень №28/09/17-О від 28.09.2017. Згідно п. 3.4.2 договору оренди нежитлових приміщень №28/09/17-О від 28.09.2017 позивач має право здавати орендоване приміщення в суборенду третім особам, що підтверджує правомірність укладення позивачем з відповідачем договору суборенди нежитлового приміщення №б/н від 01.12.2017.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що представник позивача який з`явився в судове засідання по даній справі 31.10.2018 надав в суд оригінали та копії документів на підтвердження своїх позовних вимог, серед яких були вищевказані договір оренди, договір суборенди, акти приймання-передачі приміщення, тощо.

Отже, скаржник переконаний, що надав суду всі допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог. Таким чином, ухвалюючи рішення, суд не взяв до уваги надані та досліджені докази, не надав їм жодної оцінки і безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.02.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер Дістрібьюшн" на рішення господарського суду Волинської області від 16.01.2019 у справі № 903/728/18 та розгляд апеляційної скарги призначено на 06 березня 2019 року.

Згідно інформації, яка відображена у табелі КП "Діловодство спеціалізованого суду" головуючий суддя Гудак А.В. з 25.02.2019 по 07.03.2019 включно була відсутня у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Отже, у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Гудак А.В. судове засідання у справі №903/728/18 06 березня 2019 року о 10:30 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м. Рівне, вул. Яворницького,59 у залі судових засідань № 6, не відбулося.

Учасники справи №903/728/18 повідомленні 05.03.2019 про неможливість проведення даного судового засідання у телефонному режимі, а також відповідна інформація щодо слухання даної справи 05.03.2019 була розміщена на сторінці Північно-західного апеляційного господарського суду на офіційному веб-порталі "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.03.2019 призначено справу №903/728/18 до розгляду на 28 березня 2019 року.

Представник позивача в судовому засіданні 28.03.2019, яке відбулось в режимі відео конференції, підтримала доводи апеляційної скарги та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням процесуального та матеріального права, а тому просить його скасувати, а апеляційну скаргу - задовольнити, з мотивів наведених в апеляційній скарзі та наданих усних пояснень.

В судове засідання 28.03.2019 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Промполімерпак" не з'явився.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.03.2019 направлена на адресу: АДРЕСА_1, 43005, що вказана у витягу щодо ТОВ "Промполімерпак", який отриманий судом з сайту Міністерства юстиції України та долучений до матеріалів справи, була повернута до суду органами зв'язку з позначкою "адресат відстуній".

При цьому апеляційний господарський суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено з'ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 07.06.2018 у справі №910/17797/17.

Стаття 43 ГПК України зобов'язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Промполімерпак".

У відповідності до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника Товариством з обмеженою відповідальністю Партнер Дістрібьюшн в судовому засіданні 28.03.2019, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер Дістрібьюшн" слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 16.01.2019 у справі № 903/728/18 залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю Партнер Дістрібьюшн орендар (орендодавець) і Товариством з обмеженою відповідальністю Промполімерпак суборендар було укладено договір суборенди нежитлового приміщення №б/н(а.с. 11), згідно з п.п. 1.1, 1.2., 1.3. якого орендодавець зобовязується надати суборендарю у тимчасове платне користування нежитлове складське приміщення, що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Луцьк, вул. Ранкова, буд.26, загальною площею 678,8 кв. м., для здійснення ним його господарської діяльності.

Згідно з п.п. 2.1., 2.2. договору прийом-передача приміщення здійснюється комісією, до складу якої входять представники сторін. Про факт передачі-прийому приміщення складається акт прийому-передачі.

Термін дії договору становить 1 рік з дня підписання акту (п. 3.1. договору).

У відповідності до п.п. 4.1., 4.2. договору, розмір суборендної плати становить 13 576 грн. з ПДВ за один місяць та оплачується суборендарем до 05 числа кожного поточного місяця. Вартість всіх наданих комунальних послуг, використаної електроенергії, усі витрати за користування телефонними номерами сплачується суборендарем на підставі рахунків комунальних підприємств або згідно лічильників.

01.12.2017 позивач передав відповідачу в користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Луцьк, вул. Ранкова, буд.26. Факт передачі приміщення в суборенду підтверджується актом приймання-передавання орендованих приміщень від 01.12.2017(а.с.12), підписаним представниками сторін та скріпленим печатками.

09.08.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промполімерпак» надіслано претензію № 194 про погашення заборгованості по орендній платі в розмірі 87154,00 грн. (а.с. 13-17).

Проте вказана претензія, залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що і стало підставою звернення позивача до суду з цим позовом за захистом свого порушеного права.

Крім того, Згідно з розрахунком (а.с.49), позивач нарахував відповідачу 13576,00 грн. плати за суборенду, включивши листопад 2017 року. Згідно з цим же розрахунком з часу підписання договору та акту приймання-передачі, тобто з 01.12.2017, відповідач за користування приміщенням перерахував позивачу всього 48606 грн., в тому числі 07.12.2017 - 37606 грн.; 21.05.2018 6000 грн.; 04.06.2018 5000 грн.

У даному розрахунку позивач зазначає, що фактична передача приміщення в користування відповідача відбулась 01.11.2017 з метою проведення ТзОВ Промполімерпак електротехнічних робіт для подальшого використання приміщення і підтверджується договорами надання послуг №РЛВ 000452 від 01.11.2017, РЛВ-000515 від 01.12.2017, актом виконаних робіт та використаних матеріалів на суму 10454 грн. Позивач в розрахунку пояснив, що за домовленістю з відповідачем позивач зменшив вартість суборенди станом за період з 01.12.2018 по 31.12.2018 на суму 10454 грн.

У звязку з цим, згідно з розрахунком позивача заборгованість відповідача за суборенду приміщення становить 87154 грн.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші право чини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частина 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначає, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно частини першої ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України встановлює вимогу щодо виконання зобов'язань належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами частин першої, п'ятої ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Обов'язок своєчасної сплати орендної плати суборендарем передбачено умовами вищевказаного договору, ч.5 ст. 762 Цивільного кодексу України, ч.3 ст.285 Господарського кодексу України.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності (ч.1 ст. 286 Господарського кодексу України).

Статтею 774 Цивільного кодексу України визначено, що передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайму) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Як вбачається з матеріалів справи, укладений між позивачем та відповідачем договір №б/н суборенди нежитлового приміщення від 01.12.2017 за своєю правовою природою є договором піднайму.

Враховуючи вищевикладені приписи норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що при укладені договору суборенди обовязково необхідно посилатися на основний договір оренди. Суборендатору необхідно отримати письмову згоду власника приміщення на укладання договору суборенди. На практиці виникає питання можливості існування договору суборенди. Тобто, доля договору суборенди залежить не тільки від суборендодавця, але і від власника майна. З укладенням договору суборенди орендар стає вторинним орендодавцем, але він, як і раніше, є повноправним учасником первинної угоди про оренду. Оскільки договір суборенди похідний, його юридична доля залежить від основної угоди.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з п.1 ст.761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

При цьому, слід зазначити, що аналіз положень статей 761, 774 ЦК України дозволяє зробити висновок, що договір суборенди (піднайму) є похідним від договору оренди (найму) і може зберігати свою чинність виключно протягом строку дії договору оренди (найму). У разі втрати чинності договором оренди припиняються права наймача на орендоване майно, зокрема, право передання його в суборенду. Дія договору суборенди поза межами договору оренди суперечить природі договору суборенди.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.12.2018 у справі №910/19775/17.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право на укладення договору оренди (суборенди) зі сторони наймодавця має відповідно власник такого майна або особа, уповноважена на укладення договору найму, в зв'язку з чим саме власник або особа, яка на законних підставах володіє майном має право на захист свого права щодо своєчасної оплати за договором. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Господарський процесуальний кодекс України встановлює наступне.

Частина 1 статті 74 - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частина 3 статті 74 - докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частина 4 статті 74 - суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Частина 1 статті 76 - належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частина 2 статті 76 - предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частина 1 статті 77 - обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 79 - достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Проте, колегією суддів встановлено, що під час розгляду даної справи в суді першої інстанції матеріали справи не містили доказів про наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер Дістрібьюшн" титулу власника або особи, якій належать майнові права на майно (нежитлове складське приміщення, що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Луцьк, вул.. Ранкова, буд. 26, загальною площею 678,8 м.кв.) яке є предметом договору №б/н суборенди нежитлового приміщення від 01.12.2017, який укладений між ТОВ "Партнер Дістрібьюшн" та ТОВ "Промполімерпак" (а.с. 11), зокрема договору оренди вищевказаного приміщення укладеного між позивачем та власником даного приміщення.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем у встановленому законом порядку не доведено свого права на приміщення, а відтак не доведено свого порушеного права та правомірність застосування способу захисту у вигляді стягнення з відповідача заборгованості за суборенду приміщення, оскільки не доведено права на отримання таких коштів як власником чи як особою, якій належним власником було передано приміщення в оренду.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно і обґрунтовано відмовлено у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 87154 грн. заборгованості по оплаті орендної плати за договором суборенди №б/н нежитлового приміщення від 01.12.2017 укладеного між позивачем та відповідачем та 22 994,33 грн. пені, 2 092 грн. 3% річних, 4 073,72 грн. інфляційних втрат.

Разом з тим, посилання позивача на факт сплати відповідачем платежів, а саме: 07.12.2017 на суму 37606 грн.; 21.05.2018 на суму 6000 грн.; 04.06.2018 на суму 5000 грн. в рахунок виконання договору суборенди нежитлового приміщення №б/н від 01.12.2017, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки матеріали справи №903/728/18 не містять належних та допустимих доказів здійснення даних оплат (платіжні доручення; виписки банківських установ).

Також, колегією суддів відхиляються посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що позиція суду першої інстанції щодо відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження факту, що власник або уповноважена власником особа надала позивачу в користування приміщення визначене договором суборенди, зокрема доказів на підтвердження права власності (свідоцтво про право власності тощо) особи, якою було передано приміщення в оренду, не відповідає наданим та дослідженим судом доказам, оскільки під час розгляду судом першої інстанції справи №903/728/18 позивачем не надано суду першої інстанції доказів, а саме: копію договору оренди нежитлових приміщень №28/09/17-О від 28.09.2017, який укладений між ТОВ «Західресурс-Плюс» та ТОВ «Партнер Дістрібьюшн»(а.с. 89-91).

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відмітити наступне.

Матеріали справи 903/728/18 під час розгляду справи в суді першої інстанції взагалі не містили вищевказаного договору оренди нежитлових приміщень №28/09/17-О від 28.09.2017 та доказів здійснення відповідачем оплат за 07.12.2017 на суму 37606 грн.; 21.05.2018 на суму 6000 грн.; 04.06.2018 на суму 5000 грн., що дало б судам змогу проаналізувати дані докази часткових проплат відповідачем (за відсутності інших наданих сторонами і, в першу чергу, позивачем доказів) на предмет встановлення та підтвердження розміру суми боргу по орендній платі згідно договору суборенди нежитлового приміщення №б/н від 01.12.2017 і встановлення правильності арифметичного розрахунку позивачем розміру пені, яка складає 22994,33 грн.; інфляційних нарахувань у сумі 4073,72 грн. та три процентів річних від простроченої суми в розмірі 2092,00 грн..

Отже, позивачем вищезгадані докази часткових оплат за договором суборенди нежитлового приміщення №б/н від 01.12.2017 не надавалися суду першої інстанції.

Посилання позивача в апеляційній скарзі, що представник позивача з`явився в судове засідання 31.10.2018, що підтверджується журналом судового засідання та надав в суд оригінали та копії документів на підтвердження своїх позовних вимог, серед яких були вищевказані договір оренди, акт приймання-передачі приміщення (в оригіналах та копіях), проте суд, враховуючи той факт, що дослідженні доказів не було предметом розгляду на підготовчому засіданні, відмовився від їх розгляду, суд апеляційної інстанції вважає повністю безпідставними виходячи з наступного.

Колегією суддів, досліджено технічну фіксацію судового засідання 31.10.2018 (робоча копія №1 компакт-диску №234 р RFD80M-79961 80 WC), яка долучена до матеріалів справи №903/728/18, під час прослуховування даного звукозапису встановлено, що представник позивача не надав для дослідження 31.10.2018 суду першої інстанції документів, які зазначає він в апеляційній скарзі, зокрема договору оренди нежитлових приміщень №28/09/17-О від 28.09.2017, який укладений між ТОВ «Західресурс-Плюс» та ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» та акту приймання-передачі приміщення(в оригіналах та копіях).

Разом з тим, враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає відзначити, що у відповідності до ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Згідно зі ст.14 вказаного кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності."

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

У відповідності до приписів статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Враховуючи, що в даному випадку позов пред'явлено саме позивачем, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що саме учасник судового процесу має займати активну позицію у висловленні та доведенні відповідними доказами своїх доводів та заперечень по суті спору, а не очікувати, поки суд за власною ініціативою витребує від такого учасника відповідні пояснення та докази, таким чином, фактично не обґрунтовано перекладаючи саме на суд обов'язок по доведенню та відстоюванню позиції зазначеного учасника процесу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.12.2018 у справі №910/21050/17.

Щодо доданих до апеляційної скарги копії примірників договору №28/09/17-О оренди нежитлових приміщень від 28.09.2017 укладеного між ТОВ «Західресурс-Плюс» та ТОВ «Партнер Дістрібьюшн»(а.с.89-91), акту прийому-передачі нежитлових приміщень від 01.10.2017 (а.с. 92), договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.09.2017(а.с. 95-96), витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №98673460 від 27.09.2017(а.с. 97), договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.09.2017(а.с. 98-99), витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №98803747 від 28.09.2017(а.с. 100), колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Отже, суд апеляційної інстанції наділений правом прийняття доказів, які не були подані до суду першої інстанції, за умови, якщо учасник надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Враховуючи наведене, судом апеляційної інстанції при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення господарського суду Волинської області від 16.01.2019 у справі № 903/728/18 не оцінюються документи, додані позивачем до апеляційної скарги (тобто лише на стадії апеляційного провадження), оскільки вказані докази не були предметом розгляду судом першої інстанції, а апелянтом не надано доказів неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від позивача, що виключає процесуальні підстави для дослідження наведених документів судом апеляційної інстанції.

Поряд з цим, колегія суддів відзначає, що згідно статті 91 ГПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

У відповідності до положень Національного стандарту України Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації "Вимоги до оформлювання документів" (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 року №55, зокрема на п.5.23 ДСТУ 4163-2003 "Вимоги до оформлювання документів", підпис складається з назви посади особи, яка підписує документ (повної, якщо документ надруковано не на бланку, скороченої - на документі, надрукованому на бланку), особистого підпису, ініціалу(-ів) і прізвища.

Виходячи з вище вказаного, у даному випадку, додані до апеляційної скарги документи повинні містити підпис особи, яка відповідно до установчих документів правомочна діяти в інтересах юридичної особи або підпис особи, яка відповідно до вимог закону наділена правом підписання відповідних документів, при цьому учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №914/186/18.

Однак, колегією суддів встановлено, що додані до апеляційної скарги документи не відповідають вимогам ст. 91 ГПК України за відсутністю всіх необхідних реквізитів такого завірення уповноваженим представником апелянта.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява N 16404/03) від 19 лютого 2009 року 921, зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії", від 12 липня 1988 року, серія A, N 140, с. 29, пп. 45 - 46, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії", від 9 червня 1998 року, Reports 1998-IV, с. 1462, п. 34).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог, саме з наведених підстав.

Частинами 1-3 статті 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правового, так і процесуального характеру, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

Частинами першою та другою статті 257 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Волинської області від 16.01.2019 у справі № 903/728/18 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер Дістрібьюшн" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 16.01.2019 у справі № 903/728/18 без змін.

2. Справу №903/728/18 повернути господарському суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 29 березня 2019 року

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.