ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2019 р. Справа№ 910/9636/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу б/н від 22.11.2018 (вх. №09.1-04.1/3340/18 від 29.11.2018) Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2018

у справі №910/9636/18 (суддя - Джарти В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс"

до Фізичної особи-підприємця Сухомлинової Інесси Петрівни

про визнання недійсними договору та актів приймання-здачі виконаних робіт, повернення грошових коштів у розмірі 87 500,00 грн

за участю представників учасників справи:

від позивача: Щелков П.С. довіреність № 10.10/2018-дов-1 від 10.10.2018

від відповідача: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Фізичної особи-підприємця Сухомлинової Інесси Петрівни про визнання недійсним договору №05/05 від 05.05.2017 про надання послуг; визнання недійсними актів приймання-здачі виконаних робіт №01 від 30.05.2017, №02 від 30.06.2017, №03 від 30.07.2017, №04 від 30.08.2017, №05 від 30.09.2017 до договору №05/05 від 05.05.2017 надання адмінпослуг; застосування наслідків недійсності правочинів шляхом повернення Товариству з обмеженою відповідальністю "Плато плюс" грошових коштів в розмірі 87 500,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що договір №05/05 від 05.05.2017 про надання послуг; акти приймання-здачі виконаних робіт №01 від 30.05.2017, №02 від 30.06.2017, №03 від 30.07.2017, №04 від 30.08.2017, №05 від 30.09.2017 зі сторони позивача були підписаний ОСОБА_4, тоді як на час їх підписання директором була ОСОБА_5 Крім того, позивач вказує на наявність ознак фіктивності оспорюваний правочинів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.10.2018 (повний текст рішення складено 05.11.2018) у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд з посиланням на приписи ст. ст. 203, 204, 207, 215, 234 ЦК України, ст. 89 ГК України та недоведення позивачем наявності обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання правочинів фіктивними, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс", 22.11.2018 подав апеляційну скаргу б/н від 22.11.2018 (вх. №09.1-04.1/3340/18 від 29.11.2018), в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2018 у справі №910/9636/18 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято за неповним дослідженням усіх обставин справи в їх сукупності. Так, апелянт стверджує, що з 21.01.2015 директором товариства є ОСОБА_6, а протокол загальних зборів № 1 від 20.01.2015, яким звільнено ОСОБА_4 з посади директора чинний та не був скасований або визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Позивач вважає, що судом першої інстанції безпідставно не надано оцінки усім доказам, зокрема, витягам з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно яких директором значиться ОСОБА_6

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2018 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Мальченко А.О., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою б/н від 22.11.2018 (вх. №09.1-04.1/3340/18 від 29.11.2018) Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2018 у справі №910/9636/18. Відповідачу встановлено процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, та учасникам справи - заяв, клопотань, пояснень протягом п'яти днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження, але не пізніше 31.12.2018.

27.12.2018 від Фізичної особи-підприємця Сухомлинової Інесси Петрівни надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона просить рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2018 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до того, що оскаржуване рішення прийнято на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження усіх обставин справи з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Відповідач вказує на наявність суперечних доказів щодо особи, яка є директором товариства у спірний період. Так, у відповідності до наявного в матеріалах справи Листа № 2 від 13.11.2017 ТОВ "Плато Плюс" за підписом директора ОСОБА_8, зміна директора відбулась 23.10.2017, тоді як у позовній заяви позивач вказує на зміну керівництва з 21.01.2015. Також відповідач зазначає про наявність між засновниками товариства конфлікту інтересів, що зумовило пред'явлення даного необґрунтованого позову, проте, на переконання сторони, наведене не повинно відображатися на договірних правовідносинах з контрагентами товариства, які були належним чином виконанні, про що свідчать акти виконаних робіт.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2019 розгляд справи призначено на 06.02.2019.

В судових засіданнях 06.02.2019 та 06.03.2019, на підставі ст. 216 ГПК України, оголошувалась перерва.

Представник відповідача в судове засідання 27.03.2019 не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення, згідно якого 15.03.2019 сторона отримала ухвалу суду у даній справі.

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду апеляційної скарги, а також з врахуванням того, що явка представників учасників справи судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, повідомленого належним чином про здійснення перегляду справи в апеляційному порядку.

Представник позивача в судовому засіданні 27.03.2019 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2018 скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

05.05.2017 між Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" (замовник за договором, позивач у справі) та Фізичною особою-підприємцем Сухомлиновою Інессою Петрівною (виконавець за договором, відповідач у справі) укладено договір про надання послуг № 05/05 (далі - договір), згідно якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надавати замовнику адміністративні послуги з питань, що виникають у процесі господарської діяльності товариства, в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно розділу 4 Договору вартість послуг по даному Договору визначається індивідуально, в залежності від складності виконаних робіт та витраченого часу, що відображається в актах виконаних робіт, які є невід'ємною частиною даного договору. Оплата послуг виконавця здійснюється замовником після підписання акту виконаних робіт.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до остаточного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 9.1 договору).

Вказаний договір зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" підписаний директором - ОСОБА_4

На виконання договору сторонами було складено та підписано акти приймання здачі виконаних робіт, згідно яких виконавцем надано комплекс щоденних офісних адміністративних послуг у травні 2017 на суму 35000,00 грн - Акт від 30.05.2017 № 01; у червні 2017 на суму 10000,00 грн - Акт від 30.06.2017 № 02; у липні 2017 на суму 19500,00 грн - Акт від 30.07.2017 № 03; у серпні 2017 на суму 15500,00 грн - Акт від 30.08.2017 № 04; у вересні 2017 на суму 7500,00 грн - Акт від 30.09.2017 № 05 (а.с. 126-130 том І).

Акти підписані зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" директором - ОСОБА_4 без будь-яких зауважень та заперечень.

Обґрунтовуючи підставу звернення з позовом про визнання недійсним договору та актів, Товариство з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" посилається на те, що оспорювані правочини підписані зі сторони товариства неуповноваженою особою, оскільки директором товариства як на час підписання оспорюваного договору, так і на час прийняття виконаних робіт відповідачем, була ОСОБА_5 Також позивач вказує на ознаки фіктивності оспорюваних правочинів, оскільки послуги фактично не надавались позивачу. За наведеного, позивач на підставі ч. 2, ч. 5 ст. 203, ст. 215, ст. 234 ЦК України, просить визнати недійсним вказані правочини.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Дослідивши зміст договору № 05/05 від 05.05.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" та Фізичною особою-підприємцем Сухомлиновою Інессою Петрівною, судова колегія встановила, що він є договором про надання послуг, правове регулювання якого здійснюється Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Так, у відповідності до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису зазначеної статті, правомірність правочину презюмується і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Таким чином, для визнання зобов'язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося фіктивно (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 909/330/16).

При цьому, фіктивний правочин визнається недійсним внаслідок того, що він не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, визначених в ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Також у фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Звертаючись з даним позовом ТОВ "Плато Плюс" жодними доводами і доказами, в порядку ст. 74 ГПК України, не доведено наявності обставин того, що в діях сторін при укладенні спірних правочинів має місце наявність умислу, а також і те, що обидві сторони не мали наміру створити правові наслідки на момент їх вчинення. При цьому, судова колегія зауважує, що невиконання відповідачем умов договору про надання послуг, що також позивачем належними засобами доказування не доведено, не може свідчити про фіктивність оспорюваних правочинів.

Щодо недійсності правочину на підставі ч. 2 ст. 203, ст. 215 ЦК України, апеляційним господарським судом встановлено таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За змістом ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи, не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Макарівського районного суду Київської області від 17.07.2015 № 370/890/15-ц поновлено ОСОБА_4 на посаді директора ТОВ «Плато Плюс» і наказ ТОВ «Плато Плюс» № 1-к від 21.01.2015 про покладення обов'язків керівника підприємства на ОСОБА_5 скасовано.

Оскільки ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24.01.2017 вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін, то в силу приписів чинного цивільного процесуального закону воно набрало законної сили з дати постановлення апеляційною інстанцією ухвали, тобто з 24.01.2017.

Доводи апелянта про безпідставне посилання місцевого господарського суду на обставини, що були встановленні у цивільній справі № 370/890/15-ц є необґрунтованими та відхиляються судовою колегією, оскільки, в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини встановлені судовим рішенням не доказуються при розгляді іншої справи.

До того ж, згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Станом на дату прийняття судового рішення апеляційним господарським судом у даній справі ухвала Апеляційного суду Київської області від 24.01.2017 у цивільній справі № 370/890/15-ц переглянута Великою Палатою Верховного Суду та постановою від 05.12.2018 відмовлено в задоволенні заяви

Таким чином, судове рішення про поновлення на посаді директора ТОВ «Плато Плюс» ОСОБА_4 є чинним.

До матеріалів справи представлено лист Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.10.2018 № 100.100/он/к-156/4-3522 відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником ТОВ «Плато Плюс» за період з 02.09.2015 по 23.10.2017 значилися: з 31.08.2015 по 14.04.2016 - ОСОБА_4; з 14.04.2016 по 18.04.2016 - ОСОБА_5; з 18.04.2016 (з 11 год. до 17 год.) - ОСОБА_4; з 18.04.2016 (з 17 год.) по 20.04.2016 - ОСОБА_5; з 20.04.2016 по 23.10.2017 - ОСОБА_4

За результатами дослідження матеріалів справи, апеляційним господарським судом також було встановлено, що Листом № 2 від 13.11.2017 ТОВ «Плато Плюс» за підписом ОСОБА_5 позивачем визнано, що у відповідності до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_4 був директором товариства, зокрема, з 20.04.2016 по 23.10.2017 (а.с. 73 том І). Тобто на час коли ТОВ «Плато Плюс» було укладено договір про надання адміністративних послуг та складання між сторонами актів приймання-передачі.

За наведеного не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідач знала або могла не знати щодо відсутності у ОСОБА_4 повноважень директора з огляду на наявність у останнього печатки товариства та проставлення її на спірних правочинах. Матеріали справи не містять доказів в підтвердження факту втрати печатки ТОВ «Плато Плюс» або її підробку, чи інше незаконне використання третіми особами

До того ж, відповідно до п. 64 Постанови Кабінету Міністрів України № 1893 від 27.11.1998р. "Про затвердження Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію", яка є обов'язковою для усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, порядок обліку, зберігання і використання печаток, штампів і бланків суворої звітності визначається відповідними відомчими інструкціями. Контроль за їх виготовленням, зберіганням та використанням покладається на канцелярії організацій та осіб, відповідальних за діловодство. Згідно п. 65 зазначеної постанови, особи, які персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій. Виходячи з вищезазначеного, особи які мають право зберігати та використовувати печатки підприємства призначаються наказом керівника організації та несуть персональну відповідальність за неналежне зберігання та використання печатки.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 16.05.2018 у справі 910/1163/17, від 16.05.2018 у справі № 910/1163/17, від 25.04.2018 у справі № 910/9915/17).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору про надання адміністративних послуг, Фізичною особою-підприємцем Сухомлиновою Інессою Петрівною надано, а Товариством з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" прийнято виконання комплексу щоденних офісних адміністративних послуг, про що свідчать акти приймання-здачі виконаних робіт від 30.05.2017 № 01; від 30.06.2017 № 02; від 30.07.2017 № 03; від 30.08.2017 № 04; від 30.09.2017 № 05 (а.с. 126-130 том І).

Відповідно до наявної в матеріалах справи виписки з банківського рахунку № 768, відкритого Товариством з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" у ПАТ "КРЕДОБАНК", на рахунок Фізичної особи-підприємця Сухомлінової Іннеси Петрівни були перераховані кошти на загальну суму 87 500 грн з призначенням платежу "за адміністративні послуги Договір №05/05 від 05.05.2017", а саме: 23.06.2017 на суму 35 000 грн 00 коп., 07.07.2017 на суму 10 000 грн 00 коп., 25.07.2017 на суму 9 500 грн 00 коп., 02.08.2017 на суму 10 000 грн 00 коп., 22.08.2017 на суму 10 000 грн 00 коп., 30.08.2017 на суму 5 000 грн 00 коп., 01.09.2017 на суму 500 грн 00 коп., 29.09.2017 на суму 3 000 грн 00 коп. та 03.10.2017 на суму 4 500 грн 00 коп.

Водночас, судова колегія звертає увагу на те, що списання коштів з рахунку юридичної особи в силу вимог чинного законодавства та Правил надання комплексних банківських послуг юридичним особам та фізичним особам-підприємцям у ПАТ "КРЕДОБАНК", затверджених рішенням Правління ПАТ «КРЕДОБАНК» № 480 від 24.04.2017, що розміщені на веб-сайті банку, можливо лише за умови надання відповідного розпорядження уповноваженою особою - директором та/або головним бухгалтером товариства, зразок підпису яких та відбиток печатки товариства вноситься до відповідної картки клієнта банку згідно вимог Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 р. № 492. Доказів того, що розпорядження з перерахування позивачем на рахунок Фізичної особи-підприємця Сухомлінової Іннеси Петрівни коштів в сумі 87 500 грн здійснено неуповноваженою собою Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" не надано.

Судом також встановлено, що вказані кошти були прийняті відповідачем, доказів повернення позивачу цих коштів, як безпідставно перерахованих, матеріали справи не містять.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства та встановлені у даній справі обставини в їх сукупності, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що обома сторонами були вчинені юридично значимі дії, спрямовані на схвалення оспорюваного правочину, а відтак сторони бажали настання правових наслідків, які обумовлені договором про надання адміністративних послуг, що виключає можливість визнання такого правочину недійсним на підставі приписів ч. ч. 2, 5 ст. 203 ЦК України.

Доводи апеляційної про те, що місцевим господарським судом було залишено поза увагою наявні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості про особу директора товариства, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не спростовують встановлених обставин схвалення товариством спірних правочинів.

Інші аргументи позивача, викладені в апеляційній скарзі, щодо неповного з'ясування усіх обставин, що мають значення для справи при прийнятті оскаржуваного судового рішення не знайшли свого підтвердження і не спростовують обставин, на які послався суд як на підставу для відмови в позові.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2018 у справі № 910/9636/18 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2018 у справі № 910/9636/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2018 у справі № 910/9636/18 залишити без змін.

3. Справу № 910/9636/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову до Верховного Суду в порядку, визначеному ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська

Повний текст постанови складено 03.04.2019