ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

02 квітня 2019 року м. ОдесаСправа № 5017/558/2012
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Лавриненко Л.В., Таран С.В.

при секретарі - Лукященко В.Ю.

за участю представників:

від скаржника: ОСОБА_1

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Південне-1

на рішення господарського суду Одеської області від 09.04.2012р., суддя в І інстанції Меденцев П.А., повний текст якого складено 18.04.2012р. в м. Одесі

у справі № 5017/558/2012

за позовом: Селянського (фермерського) господарства "ДУНАЙСЬКА НИВА"

до відповідача: ОСОБА_3 міської ради Одеської області

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2012 року Селянське (фермерське) господарство "ДУНАЙСЬКА НИВА" (далі - СФГ «ДУНАЙСЬКА НИВА») звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 міської ради Одеської області про визнання права власності на рибальський причал № 27, який складається з: літ. А-будиночок причальщика, літ. Б-склад, № 1-5, І-надвірні спорудження, розташований на 47 км. р. Дунай на Кислицькому рукаві у ОСОБА_3 районі Одеської області.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що розпорядженням ОСОБА_3 районної державної адміністрації від 10.06.2005р. № 339 позивачеві було надано дозвіл на виконання проектно-вишукувальних робіт на будівництво риболовецького причалу на земельній ділянці із земель прибережної захисної смуги ріки Дунай на території ОСОБА_3 міської ради, після чого позивач замовив проект на будівництво рибальського причалу й пункту відпочинку рибалок, згідно з яким побудував рибальський причал № 27 на 47 км. р. Дунай на Кислицькому рукаві у ОСОБА_3 районі Одеської області. Причал був уведений в експлуатацію усередині господарства, після чого позивач звернувся до ОСОБА_3 міської ради із заявою про оформлення права власності на побудований причал, у чому йому було відмовлено. А тому, на підставі ст. ст. 316, 328, 386, 392 ЦК України, ст. ст. 13, 41 Конституції України позивач просив задовольнити позов.

Рішенням господарського суду Одеської області від 09.04.2012 року позов задоволено у повному обсязі. Визнано за Селянським (фермерським) господарством "ДУНАЙСЬКА НИВА" право власності на рибальський причал № 27 на 47 км. р. Дунай на Кісліцком рукаві, у ОСОБА_3 районі, що полягає з: літ.А-будиночок причальщика, літ. Б-склад, № 1-5, І - надвірні спорудження. Стягнуто з ОСОБА_3 міської ради Одеської області на користь Селянського (фермерського) господарства "ДУНАЙСЬКА НИВА" 1 073 грн. судового збору.

Задовольняючи позов місцевий господарський суд керувався приписами ч. 5 ст. 376, ст. ст. 316, 317, 321, 328, 331, 392 ЦК України та на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що ОСОБА_3 районною державною адміністрацією за розпорядженням № 339 від 10.06.2005 року позивачу був даний дозвіл виконання проектно-вишукувальних робіт з будівництва рибальського причалу на земельній ділянці із земель прибережної захисної смуги р. Дунай на території ОСОБА_3 міської ради. Позивач отримав проект на будівництво рибальського причалу й пункту відпочинку рибалок у прибережній захисній смузі р. Дунай у м. Кілія Одеської області, виготовлений ПЧП „Модуль. На вказаній земельній ділянці СФГ "ДУНАЙСЬКА НИВА" було збудовано згідно виготовленого проекту рибальський причал № 27 на 47 км. р. Дунай на Кислицькому рукаві у ОСОБА_3 районі, що полягає з: літ. А-будиночок причальщика, літ. Б-склад, № 1-5, І-надвірні, спорудження, що підтверджується технічним паспортом виготовленим ОСОБА_3 БТІ. Вищевказаний причал був уведений в експлуатацію усередині господарства, що підтверджується ОСОБА_1 від 16.12.2010 року, наказом № 35 про створення комісії із внутрішньогосподарського введення в експлуатацію причалу від 15.12.2010 року. Після чого позивач звернувся до ОСОБА_3 міської ради із заявою про оформлення права власності на побудований згідно проекту причал, у чому йому було відмовлено, що підтверджується рішенням ОСОБА_3 міської ради №1677-2.7 від 28.12.2011 року. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, як обґрунтовані, підтверджені належними доказами та наявними матеріалами справи.

09.01.2019 року ТОВ Південне-1 як особа, яку не було залучено до участі у справі, звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою скаржник вказує те, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення неповно зясував обставини справи, а також зробив помилкові висновки, що мають значення для справи, які повністю спростовуються обставинами встановленими раніше рішеннями господарського суду Одеської області в інших справах, які, на думку скаржника, мають преюдиціальне значення для даної справи. В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що рішенням господарського суду Одеської області від 04.08.2010 року у справі № 27/27-10-1245 було встановлено, що ОСОБА_3 районна державна адміністрація відмовляла ФГ «ДУНАЙСЬКА НИВА» у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для розміщення риболовецького причалу, зокрема, з підстав невідповідності його розташування Правилам безпечної експлуатації баз для стоянки маломірних суден, затвердженим наказом Міністерства транспорту України від 16.07.2004р. № 642, відповідно до яких бази для стоянки маломірних суден не можуть бути розташовані ближче ніж 100м від дебаркадерів та інших причальних споруд та не ближче ніж 500 м від гідротехнічних споруд і мостів. Натомість, поромна переправа, що належить ТОВ «Південне-1» на праві власності, знаходиться на відстані 20 м від запроектованого риболовецького причалу ФГ «ДУНАЙСЬКА НИВА», що порушує Правила безпечної експлуатації баз для стоянки маломірних суден. Однак, всупереч вимогам цього наказу, ФГ «ДУНАЙСЬКА НИВА» шляхом самовільного захоплення земельної ділянки площею 0,0753 га, яка розташована на узбережжі 47 км. р. Дунай в прибережно - захисній смузі, розмістило самовільно зведені споруди у вигляді огорожі, приміщень та причалу для стоянки маломірних (малих) суден на відстані 20 метрів від поромної переправи, чим порушило Правила безпечної експлуатації баз для стоянки маломірних суден.

У відзиві на апеляційну скаргу СФГ «ДУНАЙСЬКА НИВА» заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Позивач зазначає, що ним було здійснено будівництво риболовецького причалу за погодженням та з дозволу органів місцевої влади, на земельній ділянці наданій міською радою, на підставі розробленого та погодженого проекту будівництва, з додержанням будівельних норм та правил. Як наслідок, риболовецький причал щороку відкривається Держрибагенством та функціонує за призначенням.

СФГ «ДУНАЙСЬКА НИВА» було здійснено будівництво саме риболовецького причалу, який розташований в прикордонному районі, а згідно з п.п. 1.2, 1.3 Правил безпечної експлуатації баз для стоянки маломірних суден, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 16.07.2004р. № 642, на які посилається скаржник, вони не поширюються на юридичних осіб, діяльність яких повязана з експлуатацією суден флоту рибного господарства, та на бази, які розташовані в прикордонній смузі або в контрольованому прикордонному районі.

Скаржником не надано доказів правомірності розташування ТОВ «Південне-1» на 47 км р. Дунай дебаркадерів, причальних чи гідротехнічних споруд. Рішенням господарського суду Одеської області від 21.09.2009 року у справі № 16/139-09-3927, на яке посилається скаржник, не визнано за ним право власності на дебаркадери, причальні чи гідротехнічні споруди та не надано дозвіл на швартування барж саме в цьому місці. Державна екологічна інспекція з охорони довкілля Північно-західного регіону Чорного моря за результатами проведеної перевірки листом від 23.10.2009р. № 3930/04 повідомила, що в районі 47 км ріки Дунай між островом Кислицьким та м. Кілія розміщено дві баржі, при цьому позитивний висновок на розміщення та експлуатацію барж відсутній, що є порушенням ст. 39 Закону України «Про екологічну експертизу».

Отже, будівництво причалу біля неправомірно пришвартованих барж ТОВ «Південне-1», на думку позивача, не може порушувати права чи інтереси вказаного товариства.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 міської ради не надходив.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2019 року поновлено ТОВ Південне-1 процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Одеської області від 09.04.2012р. у справі № 5017/558/2012 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ Південне-1 на рішення господарського суду Одеської області від 09.04.2012р. у справі.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги усі учасники судового процесу в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте відповідач не скористався наданим законом правом на участь свого представника в засіданні суду.

Оскільки частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників позивача та скаржника, дослідивши наявні у справі матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю, з наступних підстав.

Колегія суддів враховує те, що ТОВ Південне-1 звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою 09.01.2019 року на рішення господарського суду Одеської області від 09.04.2012 року у даній справі в порядку ст. 254 ГПК України.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 1 цієї статті).

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

У рішенні в справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 (заяви № 29458/04 та № 29465/04) Європейський суд з прав людини вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі" зазначено, що "Право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов'язків", пункт 1 статті 6 залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотримання вимог Конвенції залишається за Судом…

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України" зазначено, що … Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії", заява N 30544/96, п. 26, ECHR 1999-I).

З огляду на викладені правові норми та практику Європейського суду з прав людини щодо питання тлумачення і застосування пункту 1 статті 6 Конвенції, суд апеляційної інстанції виходить із того, що право на звернення до суду не є абсолютним та обмежено вимогами процесуального закону щодо прийнятності скарги на рішення.

За правилами статті 17 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Тобто, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов'язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв'язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов'язок і такий зв'язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову. Рішення є таким, що прийняте про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків. Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції повинен перш за все з'ясувати, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов'язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь - якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо господарський суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі, в зв'язку з чим відсутній суб'єкт апеляційного оскарження.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.09.2018 у справі № 909/68/18, від 18.12.2018 у справі № 911/1316/17, від 30.01.2019 у справі № 903/674/17, від 19.02.2019 у справі № 910/12807/16.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом переданого на вирішення суду спору у ній є вимога СФГ «ДУНАЙСЬКА НИВА» до ОСОБА_3 міської ради визнати за позивачем на підставі ст. 392 ЦК України право власності на рибальський причал № 27, який складається з: літ. А-Будиночок причальщика, літ. Б-склад, № 1-5, І-надвірні спорудження, розташований на 47 км. р. Дунай на Кислицькому рукаві у ОСОБА_3 районі Одеської області, з тих підстав, що у грудні 2011 року позивач звернувся до ОСОБА_3 міської ради із заявою про оформлення права власності на побудований згідно з проектом причал, у чому йому було відмовлено, що підтверджується листом останньої № 1677-2.7 від 28.12.2011р.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Також, колегія суддів бере до уваги, що п. 6.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.02 № 7/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.02 за № 157/6445, що було чинним на момент звернення позивача до господарського суду з даним позовом, визначено, що оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Проте, скаржник не є органом місцевого самоврядування уповноваженим вирішувати питання оформлення права власності на нерухоме майно, а тому спір у даній справі не стосується прав, інтересів або обовязків останнього, відповідно господарським судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не вирішувалися питання про права, інтереси або обовязки ТОВ «Південне-1» як у цих відносинах, так і взагалі.

Як свідчать матеріали справи, скаржник не був учасником господарських правовідносин, які виникли між сторонами у справі та були предметом розгляду в суді першої інстанції, якому згідно з ст. ст. 24, 27 ГПК України, в редакції станом на момент розгляду справи, надане право залучення до участі у справі іншого відповідача та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

При цьому, господарський суд першої інстанції не зобовязував скаржника вчиняти будь - які юридично значимі дії стосовно спірного майна або утримуватися від їх вчинення. Відсутня згадка про ТОВ «Південне-1» як в описовій та мотивувальній, так і в резолютивній частинах оскаржуваного рішення.

До того ж, як вбачається з доданих скаржником до своєї апеляційної скарги документів, рішенням господарського суду Одеської області від 21.09.2009 року у справі № 16/139-09-3927 було визнано право власності товариства з обмеженою відповідальністю „ПІВДЕННЕ-1 на нежитлові приміщення, які складаються зі складу, позначеного у технічному паспорті, виготовленому 21.03.2008р., під літ. А, площею 26,8 кв.м., павільйону для пасажирів під літ. Б, площею 15,2 кв.м., сторожки під літ. В, площею 6,5 кв.м. та вбиральні під літ. Г, які розташовані в м. Кілія, наприкінці дороги Кілія паром, Кілійського району Одеської області.

Визнано право власності товариства з обмеженою відповідальністю „ПІВДЕННЕ-1 на нежитлове приміщення павільйону для пасажирів, позначене у технічному паспорті, виготовленому 21.03.2008р., під літ. А, площею 13,4 кв.м., яке розташоване в м. Кілія, Кіслицька дорога, 2.

Визнано право власності товариства з обмеженою відповідальністю „ПІВДЕННЕ 1 на баржі БП-640 та БП-620, які розташовані в м. Кілія.

Право власності ТОВ «Південне-1» на вищевказані нежитлові будівлі, розташовані за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. Кислицька дорога, 1 та 2, було зареєстровано 01.10.2010 року ОСОБА_3 комунальним підприємством «Районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості», що підтверджується відповідними витягами про державну реєстрацію прав № 27508918 та № 27506384.

Відповідно до п. 3.3 Правил безпечної експлуатації баз для стоянки маломірних (малих) суден, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 16.07.2004 № 642 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 23 липня 2004р. за № 915/9514, які встановлюють вимоги до організації безпечного утримання баз для стоянки маломірних (малих) суден, і на порушення СФГ «ДУНАЙСЬКА НИВА» яких посилається скаржник в обґрунтування вимог апеляційної скарги, бази не можуть бути розташовані ближче ніж 100 м від дебаркадерів та інших причальних споруд та не ближче ніж 500 м від гідротехнічних споруд та мостів.

Разом з тим, вищевказаним рішенням господарського суду від 21.09.2009 року у справі № 16/139-09-3927 не визнавалося за ТОВ «Південне-1» право власності на дебаркадери, причальні чи гідротехнічні споруди та мости, і будь-яких доказів про те, що такі обєкти належать останньому на праві власності та розташовані вони на 47 км. р. Дунай на Кислицькому рукаві у ОСОБА_3 районі Одеської області, скаржником до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься. Також скаржником не подано доказів належного оформлення права користування земельними ділянками, на яких розташовані належні йому нежитлові будівлі.

Крім того, пунктами 1.2, 1.3 вищезгаданих Правил безпечної експлуатації баз для стоянки маломірних суден, передбачено, що вимоги для баз, які розташовані в прикордонній смузі або контрольованому прикордонному районі, установлюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.98 № 1147 "Про прикордонний режим".

Дія Правил поширюється на юридичних та фізичних осіб, діяльність яких пов'язана з експлуатацією маломірних (малих) суден (крім суден Міноборони, Державної прикордонної служби України, СБУ, МВС та суден флоту рибного господарства).

Водночас, як вбачається з ОСОБА_1 огляду місця базування флоту рибної промисловості від 14.06.2017р. складеного Держрибагенством України, місце базування суден флоту рибної промисловості СФГ «ДУНАЙСЬКА НИВА» за адресою: Одеська область, м. Кілія, 47 км р. Дунай, гирло Таманчук, внесено до переліку місць базування суден флоту рибної промисловості. Крім того, спірний риболовецький причал за вказаною адресою розташований в прикордонній смузі та входить до ОСОБА_3 контрольованого прикордонного району, що підтверджується листом Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 28.03.2019 № 81/С-1 та сторонами не заперечується.

Таким чином, дія вищевказаних Правил безпечної експлуатації баз для стоянки маломірних суден, на порушення СФГ «ДУНАЙСЬКА НИВА» яких посилається скаржник в обґрунтування вимог апеляційної скарги, не поширюється на позивача.

Крім того, скаржник не є тією особою, яка уповноважена здійснювати контроль за дотриманням юридичними та фізичними особами, діяльність яких пов'язана з експлуатацією маломірних (малих) суден, вимог цих Правил.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що не можна стверджувати, що при ухваленні оскаржуваного рішення у даній справі місцевий господарський суд вирішив питання про права, інтереси та (або) обовязки скаржника.

ТОВ «Південне-1», яке вважає, що його права та законні інтереси порушені, не позбавлене можливості реалізувати належне йому право на судовий захист шляхом звернення до суду з самостійним позовом.

Помилковим слід визнати також посилання скаржника на ухвалу господарського суду Одеської області від 19.05.2010р. у справі № 27/27-10-1245, якою ТОВ «Південне-1» було залучено до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області, як на обставину, що не підлягає доказуванню при розгляді даної справи, оскільки по-перше: вказана ухвала не є тим судовим актом, яким спір у цій справі вирішувався по суті, а по-друге: зазначення в цій ухвалі про те, що прийняття рішення у справі може вплинути на законні права та інтереси ТОВ «Південне-1», як власника обєктів нерухомості розташованих за адресою м. Кілія, наприкінці дороги Кілія-паром, Кілійського району Одеської області та м. Кілія, Кислицька дорога 2 та барж БП-640 і БП-620, є оцінкою наданих суду пояснень представника відповідача, а не обставиною, яка не потребує доказуванню у даній справі відповідно до ст. 75 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не порушує права та інтереси ТОВ «Південне-1» і не впливає на його обовязки та питання про його права, інтереси та(або) обовязки стосовно сторін у справі місцевим судом не вирішувалися, отже наявності правового звязку між скаржником та сторонами у справі судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому названа особа не є належним субєктом апеляційного оскарження у розумінні ст. 254 ГПК України у даній справі, у звязку з чим апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України підлягає закриттю, оскільки в даному випадку відсутній субєкт апеляційного оскарження.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 2 414,25 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 234, 253, 254, п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Південне-1 на рішення господарського суду Одеської області від 09 квітня 2012 року у справі № 5017/558/2012 закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повна ухвала складена 03.04.2019р.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Лавриненко Л.В.

ОСОБА_4