ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2019 року м. Дніпро Справа № 904/3493/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І. М. ( доповідач ),

суддів: Кузнецової І. Л., Орєшкіної Е.В.

розглянувши у порядку письмового провадження

без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Крост"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2018 р.

( суддя Рудь І.А., м. Дніпро, повне рішення складено 28.12.2018 р.) у справі

за позовом: Аварійно-рятувального загону спеціального призначення

Головного управління ДСНС України у Запорізькій області,

м. Запоріжжя

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Крост",

м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості в розмірі 50 246 грн. 06 коп. за умовами договору на надання послуг від 18.09.2017 р. № 99

ВСТАНОВИВ:

Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління ДСНС України у Запорізькій області звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Крост" заборгованість в розмірі 50 246 грн. 06 коп., з яких: 48 930 грн. 08 коп. - сума основного боргу, 933 грн. 98 коп. - індекс інфляцій, 382 грн. 00 коп. - 3% річних, відповідно до умов договору на надання послуг від 18.09.2017 р. № 99.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2018 р. позов задовольнити частково - стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Крост" на користь Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України у Запорізькій області 48 930 грн. 08 коп. основного боргу, 80 грн. 43 коп. - 3% річних, 1 718 грн. 67 коп. витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Крост" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Скаржник в своїх доводах та запереченнях посилається на те, що вирішуючи спір по суті заявлених вимог, господарський суд неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм чинного законодавства, належним чином не дослідив всі обставини справи, у звязку із чим відсутні підстави вважати, що ним дана правильна оцінка спірним правовідносинам та зроблений висновок, що відповідає чинним нормам матеріального права щодо прав і обовязків сторін.

Скаржник наголошує на тому, що низка наданих Позивачем документів не містять підписів ОСОБА_1, підписи виконані невстановленою особою. Позивачем подані акти виконаних робіт до договору, які не підписувалися представниками ТОВ «Крост», вони не містять обовязкових реквізитів документу - дати, місця складання, підпису сторони.

Скаржник вважає, що зясувавши, що ТОВ «Крост» не визнає позовні вимоги та надання послуг, саме на Позивача мало бути покладено обовязок доведення надання послуг.

Скаржник зазначає, що ТОВ «Крост» не отримувало зазначені послуги, позивач не надає суду належних доказів іншого. Договір було вчинено без відповідного волевиявлення ТОВ «Крост», особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2018 р. залишити без змін.

В обгрунтування своїх заперечень Позивач зазначає на те, що у відзиві на позовну заяву, Відповідач підтвердив укладання між сторонами договору на надання послуг від 18.09.2017 р. № 99 та додаткової угоди до нього від 29.12.2017 р., а тому заперечення Відповідача, щодо не підписання документів, свідчить, на думку Позивача, про те, що таким чином Відповідач намагається уникнути обовязку щодо сплати заборгованості, яка виникла у нього.

Позивач також вказує на те, що всі документи були підписані та належним чином завірені печаткою юридичної особи, як зі сторони Позивача так і зі сторони Відповідача. Доказів, щодо знищення або інших способів вибуття із його володіння зазначеної печатки Відповідачем до суду не було надо. Відповідач не заперечував того факту, що на актах містяться його печатки. Отже, на думку Позивача, наявність відтиску печатки, свідчить про прийняття наданих послуг.

Позивач також вважає, що копія паспорта ОСОБА_1, яка була надана Відповідачем до суду на підтвердження того, що керівник підприємства був відсутній в Україні з травня 2017 р. по березень 2018 р., не є достатнім доказом в розумінні Господарського процесуального кодексу.

Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду даної справи було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. (доповідач), судді - Кузнецова І.Л., Орєшкіна Е.В.

Ч. 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 28.02.2019 р. поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження. Відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Крост" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2018 р., для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. Зупинено дію рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2018 р. у справі № 904/3493/18, на підставі ч. 5 ст. 262 ГПК України, у зв'язку з поновленням строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги Відповідача з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Ч. 1 ст. 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18.09.2017 р. між Авіаційно-рятувальним загоном спеціального призначення Головного управління ДСНС України у Запорізькій області ( Виконавець ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Крост" ( Замовник ) укладено Договір на надання послуг № 99, предметом якого є надання Виконавцем в користування Замовнику матеріально-технічного засобу - фронтального навантажувача ВОВСАТ S130 для проведення робіт в місті Маріуполь, ПРАТ ММК ім. Ілліча, що передбачене Додатком - 2 Постанови КМУ Деякі питання надання платних послуг підрозділами Міністерства надзвичайних ситуацій від 26.10.2011 р. № 1102 ( п. 1.1. договору ).

Вартість наданих послуг Виконавцем визначається погодинно, на підставі калькуляції та згідно ОСОБА_2 виконаних робіт на момент надання послуги. Ця вартість встановлена сторонами на основі розрахунку (калькуляції), яка додається ( Додаток № 1 ) та виконана згідно з вимогами Порядку утворення цін на додаткові платні послуги, які надаються аварійно-рятувальними службами, затвердженого наказом МНС України та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 25.07.2002 р. № 609/6897 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.07.2002р. за № 176/547/211 ( п. 4.1. договору ).

Платежі по цьому договору Замовником здійснюється перерахуванням коштів на вказаний у договорі розрахунковий рахунок Виконавця, у строки не пізніше 5 робочих днів після підписання акта виконаних робіт, згідно з наданим рахунком ( п. 4.2. договору ).

За невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим договором Виконавець та Замовник несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України ( п. 5.1. договору ).

Договір вступає в силу з дати підписання та діє до 31.12.2017 р. ( п. 6.1. договору ).

Сторонами підписано Додаток № 1 до договору Калькуляція витрат на надання техніки в користування (фронтальний навантажувач ВОВСАТ S130) ( а. с. 11 ), відповідно до якого вартість 1 години роботи фронтального навантажувача ВОВСАТ S130 становить 373 грн. 51 коп.

29.12.2017 р. між Авіаційно-рятувальним загоном спеціального призначення Головного управління ДСНС України у Запорізькій області ( Виконавець ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Крост" ( Замовник ) укладено Додаткову угоду № 1 до договору ( а. с. 14 ), в якій на підставі проведених переговорів сторони дійшли згоди доповнити п. 6.1. договору підпунктом 6.1.1 „Дія договору пролонгується на один рік та діє до 31.12.2018 р.. Додаткова угода вступає в силу з 01.01.2018 р. та діє протягом 12 місяців, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору надав Замовнику в користування фронтальний навантажувач ВОВСАТ S130 протягом 131 робочих годин на суму 48 930 грн. 08 коп., на підтвердження чого надав підписані сторонами та скріплені їх печатками ОСОБА_2 наданих послуг: № 480, відповідно до якого Аварійно-рятувальним загоном було надано замовнику в користування матеріально-технічний засіб: фронтальний навантажувач ВОВСАТ S130, роботи виконані в повному обсязі протягом 43 робочих годин, на суму 16 061 грн. 02 коп. з ПДВ ( а. с. 12); № 463, відповідно до якого Аварійно-рятувальним загоном було надано замовнику в користування матеріально-технічний засіб: фронтальний навантажувач ВОВСАТ S130, роботи виконані в повному обсязі протягом 88 робочих годин, на суму 32 869 грн. 06 коп. з ПДВ ( а. с. 13 ).

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Як вказано вище, відповідно до п. 4.2. договору платежі по цьому договору замовником здійснюється перерахуванням коштів на вказаний у договорі розрахунковий рахунок виконавця, у строки не пізніше 5 робочих днів після підписання акта виконаних робіт, згідно з наданим рахунком.

Акти наданих послуг № 480 та № 463 не містять дати підписання, що в свою чергу унеможливлює встановлення строку оплати відповідно до п. 4.2. договору.

Відповідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

ОСОБА_2 наданих послуг не містять дати підписання, у звязку із чим строк виконання боржником свого зобовязання встановити неможливо, то в даному випадку підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Позивач направив Відповідачу ОСОБА_3 № 01/02-01/2014 від 30.05.2018 р., в якій вимагав сплатити заборгованість.

У якості доказу направлення на адресу Відповідача вказаної претензії, Позивач надав до суду фіскальний чек, датований 30.05.2018 р., який господарський суд визнав належним доказом з посиланням на аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 20.06.2018 р. по справі № 820/1186/17.

Отже, як вірно зазначив місцевий господарський суд Відповідач повинен був сплатити за надані послуги, відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, тобто до 12.06.2018 р. включно.

Відповідно до ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Ст. ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання; боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобовязання.

Відповідач в порушення умов договору за надані послуги не розрахувався, у звязку із чим у нього виникла заборгованість у розмірі 48 930 грн. 08 коп.

Із посиланням на положення ст. 625 ЦК України, Позивач нарахував додатково до суми основного боргу та вимагає стягнути з Відповідача 3 % річних у розмірі 382 грн. 00 коп. за період з 29.03.2018 р. по 02.07.2018 р . та інфляційні втрати у розмірі 933 грн. 98 коп. за період з 29.03.2018 р. по 02.07.2018 р.

Судом першої інстанції здійснено перевірку розрахунку 3 % річних Позивача, та встановлено, що він виконаний неправильно. За розрахунком суду з Відповідача підлягає стягнення 3 % річних, нарахованих за період з 13.06.2018 р. по 02.07.2018 р. у розмірі 80 грн. 43 коп.

Щодо нарахованого розміру інфляційних втрат, то господарський суд зазначив, що інфляційні втрати не нараховуються, оскільки у визначеному Позивачем періоді нарахування інфляційних втрат немає повного місяця.

В основу оскаржуваного рішення покладено висновок місцевого господарського суду про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення з Відповідача 48 930 грн. 08 коп. основного боргу, 80 грн. 43 коп. 3% річних, оскільки за встановлених обставин, Відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобовязання, чим порушив умови укладеного із Позивачем договору та вищевказані приписи чинного законодавства. У решті позову слід відмовити.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення місцевого суду скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволені позову.

Узагальнені доводи апеляційної скарги: низка наданих Позивачем документів не містять підписів ОСОБА_1, підписи виконані невстановленою особою; ТОВ «Крост» не отримувало зазначені послуги, Позивач не надає суду належних доказів іншого; Договір було вчинено без відповідного волевиявлення ТОВ «Крост», особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується з висновками суду попередньої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частина 1 ст. 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст. ст. 76-79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем на підтвердження факту надання Відповідачеві відповідних послуг, були надані до суду та долучені до матеріалів справи наступні докази: Договір № 99 від 18,09.2017 р.; Калькуляції витрат; Додаткова угода № 1 від 29.12.2017 р.; ОСОБА_4 послуг за договором № 463, 480; ОСОБА_4 звірки розрахунків № 472 від 29.03.2018 р. підписаного представником ТОВ "Крост" з детальним розписом заборгованості Відповідача у сумі 48 930 грн. 08 коп.; заявка ТОВ «Крост» від 18.09.2017 р. на надання послуг; тимчасова перепустка № 0030F5E7 на ОСОБА_5; Транспортна перепустки № 3162.

Щодо заперечень Відповідача про неналежне документальне оформлення господарських взаємовідносин сторін у спірному періоді, у звязку із відсутністю на території України керівника підприємства ОСОБА_1, який наприкінці травня 2017 виїхав за кордон та повернувся лише в березні 2018, то місцевий господарський суд обгрунтовано послався на те, що на актах виконаних робіт міститься печатка ТОВ «Крост». При цьому, Відповідач не заперечує того факту, що на актах виконаних робіт міститься саме його печатка. Доказів втрати, знищення або інших способів вибуття із його володіння зазначеної печатки Відповідачем до суду не надано. Разом з тим, відповідальність і контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладена на керівника ТОВ Крост.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

Водночас колегія суддів погоджується з аргументами, викладеними Позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, що ґрунтуються на встановлених місцевим господарським судом обставинах справи та відповідають нормам процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Крост" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2018 р. у справі № 904/3493/18 залишити без змін.

Витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги віднести на Товариство з обмеженою відповідальністю "Крост".

Поновити дію рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2018 р. у справі № 904/3493/18, яка була зупинена ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 28.02.2018 р. у справі № 904/3493/18.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню у звязку із малозначною справою, крім випадків передбачених ч. 2 п. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя І.Л. Кузнецова

Суддя Е.В. Орєшкіна